mot · G4022014 · 1981-03-16 00:00:00 — 1980/81 2014-2016 med anledning av proposition 1980/81:97 om skolforskning och personalutveckling Att få den svenska ekonomin på fötter igen kommer att kräva ett hårt arbete . En nödvändig beståndsdel av detta arbete är att bromsa upp den nuvarande utgiftsutvecklingen inom stat och kommun. Utskottet instämmer därför i det konstaterande som görs i motion 1136 att utrymmet för kostnadskrävande reformer är praktiskt taget obefintligt framöver. Så skriver de socialdemokratiska reservanterna i finansutskottets betänkande 1980/81:20. Deras bedömning överensstämmer väl med de synpunkter som vid skilda tillfällen har utvecklats av regeringen och riksdagsmajoriteten. Det är vid det här laget en allmän uppfattning att det framöver kommer att krävas en ytterst sträng återhållsamhet i den offentliga utgiftspolitiken. Stora ansträngningar måste göras för att komma till rätta med de allvarliga balansbristerna i den svenska ekonomin. Den förnyelse som kan ske inom den offentliga sektorn måste i mycket stor utsträckning realiseras genom en omprövning av tidigare fastlagda mål och ambitionsnivåer. För att frigöra resurser för nya insatser måste vi lokalisera uppgifter som kan skäras bort eller utföras till lägre kostnader än . Ett aktivt sökande efter sådana besparingsmöjligheter är nödvändigt för att bereda utrymme för angelägna reformer. Inom vissa delar av den offentliga sektorn kommer det därtill sannolikt att bli nödvändigt att genomföra nedskärningar som inte motsvaras av andra utgiftsökningar inom samma område. Detta har väsentliga konsekvenser för inriktningen av det forsknings- och utvecklingsarbete som bedrivs inom den offentliga sektorn. I det bedrivna reformarbetet har resursbrister i stor utsträckning kunnat behandlas som tillfälliga restriktioner. Om medel inte stått till buds för att angripa de problem i samhället som uppmärksammats t. ex. genom offentliga utredningar, har man i allmänhet utgått från att bristerna skulle kunna elimineras genom en långsiktig handlingsplan. Ett karaktäristiskt mönster har varit att fastställa fleråriga utbyggnads- eller åtgärdsprogram. När alltför många sådana program lagrats på varandra, som antagandena om fortsatt stabil tillväxt rubbats, har kostnadsbördan emellertid nått ohanterliga proportioner. Ett nytt synsätt är därför nödvändigt. I de närmaste årens planering måste resursknappheten behandlas som en varaktig restriktion på vår handlings 1 1980/81. Prioriteringsfrågorna får därmed ökad tyngd, och det blir nödvändigt att överväga vilka besparingar som är möjliga att genomföra utan att väsentliga politiska mål åsidosätts. Värdet av insatta resurser måste med stort allvar vägas mot nyttan av de effekter som uppnås. Denna inriktning måste också sätta sin prägel på ansträngningarna att finna nya metoder och lösningar. Uttryckt på ett annat sätt skulle det kunna sägas att hushållningsperspektivet nu måste få en ökad tyngd i det offentliga forsknings- och utvecklingsarbetet. Vilka konsekvenser har detta perspektiv för skolforskningen? Enligt min mening är den frågan otillräckligt diskuterad i regeringens proposition. Utbildningssektorn har kunnat växa och förnya sig genom ett ständigt tillflöde av nya friska resurser. Givetvis har den också själv varit en av de viktigaste faktorerna bakom 1900-talets ekonomiska tillväxt. Även om samhällets insatser för utbildning i nationalräkenskaperna bokförs som konsumtion, måste man självfallet vara klar över att de i betydande utsträckning bör betraktas som en investering i framtida kompetens. Därav följer dock inte att varje satsning på utbildning kan motiveras som en god investering eller att utbildningssektorn skulle vara fredad från de krav på effektivitet och rationell resurshushållning som gäller andra delar av ekonomin. Vid en tillbakablick på de senaste decenniernas utveckling inom utbildningsområdet kan man konstatera att kvantiteten hos samhällets insatser har ökat kraftigt och kvaliteten åtminstone i många avseenden förbättrats, medan produktivitetsutvecklingen däremot har varit i klenaste laget. En rimlig prognos är att vi kommer att vilja se till att utbildningsresurserna används avsevärt mer effektivt än vad som varit fallet. Utbildningssektorn tar i anspråk en betydande andel av samhällets och det allmännas resurser och kommer knappast att kunna förbli oberörd av de besparingssträvanden som är nödvändiga för att återställa den ekonomiska balansen. Mycket talar för att delsektorns relativa andel av de offentliga utgifterna kommer att krympa . Detta ställer krav på en målmedveten nyorientering av fou-arbetet. När riktlinjerna nu dras upp för de fortsatta forskningsinsatserna måste det vara viktigt att starkt betona det förändrade ekonomiska läge som forskning och utvecklingsarbete nödgas anpassa sig till. Så sker inte i propositionen. När föredragande statsrådet (s. 19) talar om att man i skolforskningen måste ta hänsyn till resursknappheten, synes hon i första hand syfta på de begränsade medel som står forskningen till buds. Det avgörande problemet är emllertid att resurserna för själva utbildningen håller på att bli allt knappare, vilket ställer stora krav på riktade fou-insatser. När SFK hävdar att skolforskningen mera måste fungera som instrument för en långsiktig uppföljning av skolreformerna, anlägger den ett alltför bakåtblickande perspektiv. Att studera gamla reformer är bra, men att förbereda nya är trots allt bättre. I likhet med SFK trycker föredraganden på det långa perspektivet och lägger därvid särskild vikt vid de samhällsförändringar som kan ligga till grund för omprövning och förnyelse av utbildningens mål, innehåll och organisation. Det är möjligt att denna formulering avser att täcka ungefär det som jag efterlyser, men eftersom den kan täcka allt möjligt annat också tror jag det vore hälsosamt med en avsevärt klarare markering från sida. Hur skall kvalitetsmålen bäst kunna värnas i ett bistert ekonomiskt klimat? Vilken sorts besparingar vållar minst skada? I vilken utsträckning kan utbildningsmålen nås på annat sätt än genom skolbunden undervisning? Vilka möjligheter finns till differentiering av personalintensitet och utbildningsmetodik inom olika delar av utbildningssystemet? Det bör från sida klargöras att problem av den sorten nu måste ges hög prioritet i skolans forsknings- och utvecklingsarbete. Av detta följer också att många andra slags frågor måste sorteras bort. 1980-talets bistrare ekonomiska klimat skall självfallet inte innebära ett slut på ansträngningarna att utveckla och förbättra skolan. Men vi måste göra klart för oss att betingelserna för detta arbete på ett avgörande sätt har förändrats. Skall reformismen överleva, måste den förankras i de nya samhällsekonomiska realiteterna. Mot bakgrund av det anförda hemställer jag att med anledning av proposition 1980/81:97 som sin mening uttalar att hushållningsperspektivet bör ges avsevärt ökad tyngd i skolans forsknings- och utvecklingsarbete. 1* 1980/81.