mot · G4021868 · 1981-01-27 00:00:00 — av och om vissa åtgärder på musikområdet De ökade möjligheterna till heminspelning och hemkopiering gör att man på ett enkelt och billigt sätt kan skaffa sig ett musikbibliotek. Man kan göra inspelningar från radio eller kopiera lånade fonogram på tomkassetter för att lyssna på hemma eller t. ex. i bilen, i sommarstugan eller på badstranden. Från musikpolitisk synpunkt är detta naturligtvis glädjande. Spridningen av musik underlättas, och ett musikintresse kan därmed väckas hos allt fler. Systemet med heminspelning och hemkopiering av musik har emellertid också en negativ sida. En genomgående tendens i alla industriländer tycks vara att medan försäljningen av oinspelade kassetter stadigt ökar, har försäljningen av fonogram stagnerat och på vissa håll också minskat. För del tyder uppgifter från branschhåll på att försäljningen av fonogram sjunkit. var den nere i 18 miljoner exemplar, varav ungefär 15 miljoner utgjordes av grammofonskivor. En orsak till den minskade fonogramförsäljningen kan vara att marknaden, trots det nämnda intresset för att köpa fonogram, av olika skäl börjar mättas. En stor del av stagnationen kan dock sannolikt förklaras med en intensifierad kopieringsverksamhet. Förlustens storlek är naturligtvis svår att uppskatta. I pressen har nämnts om att inspelningen på tomkassetter skulle ta bort ungefär en tredjedel av den möjliga musikmarknaden. Den brittiska musikindustrin uppger att den årliga förlusten motsvarar ungefär 75 milj. pund. För del finns inga sådana skattningar gjorda, men man kan med säkerhet utgå från att inspelningen på tomkassetter har en inverkan på avsättningen av originalinspelningar. Denna effekt av den snabba spridningen av kassettekniken har konsekvenser i flera avseenden. För det första drabbas de musikaliska upphovsmännen (kompositörer och textförfattare), de utövande konstnärerna (artister och musiker) samt fonogramproducenterna av ett inkomstbortfall. Deras verk utnyttjas på ett sätt som inte varit avsett och för vilket de inte erhåller ersättning. Detta är till nackdel för dem som inkomsttagare och därmed för deras möjligheter att försörja sig på musikområdet. För det andra försämrar den intensifierade kopieringsverksamheten möjligheterna att ge ut musik på fonogram. Musikbranschen existerar i hög grad på de produktioner som blir framgångsrika. Det är också dessa som är mest utsatta för kopieringsverksamheten. När försäljningen av fonogram avtar, minskar branschens benägenhet att satsa på de s. k. smala inspelningarna, dvs. de som från försäljningssynpunkt kortsiktigt är osäkra och som bekostas av det populärare utbudet. Detta drabbar i hög grad bl. a. den s. k. seriösa musiken. Konsekvenserna av utvecklingen på kassettmarknaden drabbar inte bara rättighetsinnehavare och kulturpolitiskt angelägen fonogramproduktion utan har också en allvarlig inverkan på sysselsättning och utkomstmöjligheter för dem som framför levande musik. Ju enklare och billigare det blir att utnyttja inspelade prestationer, desto mindre blir efterfrågan på direkta framföranden och därmed möjligheterna till sådana för musiker och artister. Konsekvenserna drabbar med andra ord, om än indirekt, även den levande musiken. Inspelning och kopiering för eget eller de närmastes bruk är legalt i enligt de bestämmelser som finns i upphovsrättslagen (SFS 1960:729). Det är viktigt att möjligheten i detta avseende att utnyttja och bevara musik från radio- och TV-program eller från skivor hålls kvar. Av flera skäl vore ett förbud mot eller inskränkningar i friheten att göra inspelningar för eget bruk olämpligt. Det vore mer rimligt att den som gör inspelningar betalar ersättning i någon form för att i någon mån kompensera för dels det inkomstbortfall som drabbar rättighetsinnehavarna, dels de minskade möjligheterna till kulturpolitiskt angelägen produktion av inspelad och levande musik. Avgift på oinspelade ljudband har i en rapport (1979:1) Fonogrammen i kulturpolitiken föreslagit att de som privat kopierar fonogram genom en avgift på tomkassetter får betala för ett samhälleligt stöd till upprätthållande av en mångsidig fonogramproduktion. Rådet anser det också i princip rimligt att de som kopierar fonogram på samma sätt ersätter berörda rättighetsinnehavare för det ekonomiska avbräck som vållas dem som en följd av kopieringen liksom för det därmed ökade utnyttjandet av deras prestationer. Den senare frågan har även tagits upp av den sittande upphovsrättsutredningen som också förordat en sådan avgift för att kompensera och ersätta rättighetsinnehavarna. De flesta av remissinstanserna har ställt sig positiva till förslag om en upphovsrättsligt och kulturpolitiskt motiverad avgift. Att införa en sådan skulle också vara en åtgärd som ligger väl i linje med dem som har vidtagits i en rad andra länder med motsvarande situation på fonogram- och kassettmarknaden. Exempelvis införde man i en apparatavgift, och beslöt man i om en avgift på oinspelade ljud- och bildband. I har avgiftsfrågan diskuterats . I förbereds f. n. ett lagförslag om en bandavgift, och i väntas regeringen redovisa sitt ställningstagande till ett utredningsförslag om en avgift på inspelningsutrustning. Avgifterna syftar i flera fall till att finansiera såväl en ersättning åt rättighetsinnehavare av olika slag som vissa andra kulturpolitiska åtgärder. De negativa konsekvenserna av den omfattande heminspelningen och hemkopieringen har även behandlats av . Flera motioner med anknytning till denna fråga väcktes under föregående . Vid behandlingen av ett par av dem (1979/80:1617 och 1890) ansåg lagutskottet (LU 1980/81:3) i likhet med motionärerna att den tilltagande hemkopieringen av fonogram leder till negativa konsekvenser såväl för upphovsmän och andra rättsinnehavare som för kulturlivet i stort. Enligt utskottets mening var det därför angeläget att åtgärder vidtas i syfte att motverka följderna av hemkopieringen. Utskottet konstaterade att frågan hade behandlats i ovannämnda rapport från som remissbehandlats och att den nu prövades inom . Enligt vad lagutskottet hade inhämtat övervägde man därvid möjligheten av att införa en avgift som dels skall komma upphovsmännen och andra rättsinnehavare direkt till godo, dels skall utgå som stöd till kulturlivet. Med hänsyn till det anförda förutsatte utskottet att det genom motioner aktualiserade spörsmålet kommer att få en tillfredsställande lösning som tillgodoser såväl de rent upphovsrättsliga som de mer allmänt kulturpolitiska intressena. Något initiativ från sida med anledning av motionerna ansåg utskottet därför inte erforderligt. Inte heller ansåg detta (LU 1980/81:3, rskr 1980/81:34). Enligt budgetpropositionen (bil. 12 s. 10) är frågorna om utvidgade statliga insatser på fonogramområdet och åtgärder för att kompensera upphovsmännen för den ökade privata kopieringen fortfarande föremål för beredning. Enligt vår mening är en skyndsam lösning av dessa frågor angelägen. bör därför begära att ett förslag föreläggs , dock senast under nästa . Grundstenen i en lösning för att neutralisera de negativa effekterna av privatkopieringen utan att behöva slå in på en förbudslinje bör vara en avgiftsbeläggning av oinspelade tonband. En sådan avgift bör användas till åtgärder som direkt eller indirekt kommer den till godo som drabbas genom privatkopieringen, dvs. upphovsmän och rättighetsinnehavare av olika slag samt artister. Det är emellertid angeläget att man genom åtgärderna inte bara uppnår en kompensatorisk effekt för dessa grupper utan också allmänna kulturpolitiska effekter. Eftersom syftet med en avgift skulle vara att möjliggöra olika typer av ersättningar och bidrag som kan kompensera för de negativa verkningarna av privatinspelningen och -kopieringen, bör de medel som tas in i sin helhet disponeras för åtgärder på musikområdet. Vidare bör avgiftsmedlen i sin helhet disponeras av ett och samma organ, förslagsvis en särskild fond. Denna bör i huvudsak ha ett ansvar för prioritering och fördelning av avgiftsmedlen till olika ändamål inom ramar som anges av regeringen genom särskilda föreskrifter. Den mer detaljerade fördelningen inom ramen för olika ändamål bör kunna handhas av befintliga organ på kulturområdet. Fonden bör avge anslagsframställning till regeringen för de verksamheter som stöds med fondmedel. Fondens begränsade uppgifter gör att dess Huruvida avgiftsmedlen skall tillföras fonden direkt eller via en anslagspost i statsbudgeten bör övervägas i det beredningsarbete som måste föregå ett regeringsförslag, bl. a. från skatteprincipiell synpunkt. Om ett särskilt anslag förs upp, bör det vara ett förslagsanslag vars storlek beräknas så att den motsvarar avgiftsintäkterna. Avgiften bör införas möjligt och för att ersättning till upphovsmännen, stöd till fonogramproduktion och övriga bidrag skall kunna börja utgå redan fr. o. m. ingången av /83. Avgiftens storlek bör utgå med hänsyn till speltiden, eftersom denna står i proportion till möjligheterna att spela in och kopiera. Den bör vidare gälla samtliga oinspelade tonband oavsett typ, användningsområde och längd. Undantag för vissa bandtyper skulle kunna diskuteras men skulle sannolikt komplicera administrationen av avgiftsuttaget för mycket. Det upphovsrättsliga motivet för en avgiftsbeläggning talar för att endast oinspelade tonband bör komma i fråga. Det senare innebär att man måste försöka hindra ett undandragande av skatten genom försäljning av tonband som påförts någon form av ljud. Avgiften bör tas ut , lämpligen i tillverkar- och importörsledet. har nämnts att försäljningen av oinspelade kassetter har ökat kraftigt. Huvudsakligen är det kassetter med 60 eller 90 minuters speltid som säljs. Övriga kassetter liksom s. k. rullband står för en mindre del av försäljningen. beräknas antalet sålda tonband uppgå till sammanlagt ca 16 miljoner till ett värde av ca 160 milj. kr. En avgift av på oinspelade tonband kan - om hänsyn tas till att avgiftsbeläggningen kan medföra en viss nedgång i försäljningen - beräknas ge en inkomst om drygt 30 milj. kr. Därtill kommer ökade momsintäkter för staten. De medel som inflyter genom en kassettavgift bör, som vi framhållit, i sin helhet användas till insatser på musikområdet så att de grupper som drabbas genom privatkopieringen kompenseras direkt eller indirekt som kulturpolitiska effekter uppnås. Med denna utgångspunkt bör en del av avgiftsinkomsterna gå direkt till upphovsmännen genom deras organisationer som en kompensation för utnyttjandet av deras verk. I princip bör de olika organisationerna själva fördela ersättningen mellan sig. I vad gäller fördelningen mellan olika organisationer kan det vara rimligt att de organisationer vilkas medlemmar på annat sätt får del av avgiftsmedlen får stå tillbaka något för sådana som inte får det. I vissa avseenden bör den modell som tillämpas för biblioteksersättningen kunna tjäna som förebild. Den andra delen av avgiftsmedlen bör användas för stöd till fonogramverksamhet som är intressant ur kulturpolitisk synvinkel. Detta är en mycket angelägen åtgärd. Allt färre fonogrambolag har råd att satsa på udda produktioner. Bredden på utbudet och därmed allsidigheten i musiklivet hotar att krympa. Det är av stor vikt att staten nu går in med ett brett stöd till fonogramverksamhet om ett rikt svenskt musik- och kulturliv skall kunna vidmakthållas och förstärkas. När det gäller fonogramproduktionen i som helhet svarade de tre stora multinationella bolagen för av den svenska fonogramförsäljningen. Antalet svenskägda bolag är ungefär 60., Av dessa är ett tiotal större, men de flesta, ca 50, är små och svarar för endast av fonogramförsäljningen. Vid sidan av fonogrambolagens produktion ges också fonogram ut av föreningar, och enskilda personer. Den svenska fonogramproduktionen har enligt uppgått till mellan 800 och 900 utgåvor , varav är återutgivningar. Detta kan jämföras med att importen uppgår till ca 3 800 nya fonogramutgåvor . Den svenska produktionen utgör sålunda en förhållandevis liten andel av fonogramutbudet i . De lönsamhetsanalyser som redovisats i visar att fonogramutgivningen i i genomsnitt är mycket lönsam men varierar avsevärt mellan olika typer av repertoar. Svensk utgivning inom vissa områden, t. ex. konstmusik, jazz och folkmusik, är direkt olönsam och därför ofta dåligt representerad i bolagens produktion. Enligt innehöll de svenska utgåvorna till 40 % (ca 350) dansmusik och svensktoppsmusik. Detta kan jämföras med att konstmusiken omfattades av ca 100 utgåvor, jazz av ca 35, folkmusik av ca 25 och fonogram för barn av ca 40 utgåvor. Det enda statliga stöd som utgår till fonogramverksamhet är det som Rikskonserter får för sin försöksverksamhet med fonogramutgivning och som f. n. resulterar i ca 24 fonogram . Detta skall jämföras med att stödet till rikskonserter f. n. uppgår till 5,3 milj. kr. Om ett stöd till produktion av fonogram införs, förändras förutsättningarna för stödet till Rikskonserters verksamhet. Det finns då ingen anledning att produktionsstöd utgår på andra villkor än de som gäller för andra fonogramproducenter. Däremot finns det fortfarande skäl att staten ger stöd åt en basorganisation för fonogramverksamhet vid Rikskonserter. Det statliga stödet till fonogramproduktion bör vara ett förhandsstöd som avser enskilda projekt och produktioner som kan anses vara kulturpolitiskt angelägna. Det senare innebär att produktionerna bör avse musik inom i huvudsak områdena konstmusik, jazz, folkmusik och fonogram för barn. En prövning av stödbehovet bör ske i varje enskilt fall och därvid inte bara innefatta en bedömning av produktionskostnaderna utan även en bedömning av det sannolika försäljningsutfallet. En riktpunkt för stödets omfattning bör vara att det skall avse en utgivning om ca 100 nya fonogram . har i sin rapport tagit upp också distributionssidan och föreslagit att ett samhällsskött distributionsnät skall bildas. Enligt förslag skall en central organisation finnas med betydande ansvar för olika funktioner, men i distributionsnätet skall också ingå regionala depåer. Flertalet remissinstanser instämmer i att staten bör göra en insats på distributionsområdet. Många instanser uttrycker dock skepsis mot det konkreta förslaget. Det anses vara alltför skissartat. Ett antal remissinstanser påtalar att utredningen bort undersöka mer näraliggande alternativ för staten att stödja distributionen av fonogram. Det är naturligt och lätt att instämma i dessa synpunkter. Innan en stor och kostsam statlig satsning genomförs måste man ha prövat möjligheten att distribuera via existerande och billigare kanaler. Vi förutsätter att denna fråga övervägs vid beredningen inom regeringens kansli. De statliga insatser som kan bli aktuella bör finansieras med hjälp av medel ur musikfonden. Den tredje delen av avgiftsinkomsterna bör i första hand avse olika slag av insatser för att stödja och skapa arbetstillfällen för musiker, artister m. fl., dvs. ett stöd till den levande musiken. Olika alternativ kan här övervägas. En viktig kategori att sörja för är de fria musikgrupperna. De svarar för en stor del av den verksamhet som musikinstitutionerna nästan helt lämnat åt sidan. Till dessa områden hör jazz, pop och folkmusik men även i viss mån kammarmusiken. Det statliga stödet till musikgrupperna uppgår f. n. till 4,9 milj. kr. I årets budgetproposition föreslås en ökning om sammanlagt 2,5 milj. kr. till de fria grupperna totalt, en ökning som på intet sätt svarar mot de behov som finns. Ur musikfonden bör därför utgå medel så att verksamheten för de fria grupperna kan underlättas ytterligare. Detsamma gäller för de arrangerande musikföreningarna som får ett statligt stöd om 1,24 milj. kr. och för vilka ingen reell ökning har föreslagits. De arrangerande musikföreningarna, som är de största mottagarna av de fria musikgruppernas utbud, har verksamhet över hela landet. Verksamhetens omfattning beror till stor del på vilka resurser man har till sitt förfogande. Flertalet försöker hålla nere inträdesavgifterna eftersom publiken till stor del består av ungdomar. Det statliga stödet till de arrangerande musikgrupperna bör öka och läggas om så att de fria musikgrupperna får bättre planerade turnéer, vilket skulle öka efterfrågan på deras framföranden. Bland de insatser på musikområdet som bör undersökas närmare bör vara ett stöd för utgivning av en så heltäckande fonogramkatalog som möjligt. En sådan katalog kan bli ett viktigt hjälpmedel för informationen om och försäljningen av kulturpolitiskt intressant fonogramproduktion. Även möjligheterna till insatser för att stimulera uppförandet av nya svenska musikverk och för att förbättra situationen på notområdet bör prövas. I motionen föreslås att en avgift på oinspelade tonband införs och att en sådan avgift i sin helhet används för att kompensera de negativa effekterna av den ökade privatkopieringen av fonogram. Avgiftsmedlen bör användas för 1. direkt ersättning till upphovsmän och rättighetsinnehavare, 2. stöd till fonogramverksamhet samt 3. insatser för att stödja och skapa arbetstillfällen för musiker och artister. Med hänvisning till vad som ovan har anförts hemställer vi* att som sin mening ger regeringen till känna att förslag till åtgärder på musikområdet i enlighet med vad som anförts i motionen bör föreläggas senast vid 1981/. J. () () * Se även motion 1980/81:1869.