mot · G4021276 · 1981-01-23 00:00:00 — Motion 1980/81:1276 av m. fl. Idrott och tävlingslekar har funnits och finns i varje samhällsform. Idrotten är en del av den mänskliga kulturen. Dess innehåll har förändrats med samhällsformerna. Den är nu ett av de fritidsintressen som engagerar flest människor. Miljontals människor bedriver i idrottslig verksamhet av något slag. Idrotten är således en rörelse på massbasis. Den har en betydelsefull social funktion. Den ger möjlighet till aktiv samvaro, skapar gemenskap, kan ge kamratskap och vänskap. Den befordrar folkhälsan. Idrotten har haft en stor betydelse för att dämpa klassamhällets utslagningsmekanismer. Den organiserade tävlingsidrotten är ett viktigt inslag i idrotten. Den är i sig en massrörelse. Även i organiserad form samlar den flera miljoner människor till aktivitet eller engagemang. Ur denna massrörelse har högklassig tävlingsidrott vuxit fram. Denna har massrörelsen som sin förutsättning och ger massrörelsen stimulans. Det finns ett klart samband mellan en idrottsklubbs framgångar och dess förmåga att bedriva en bred verksamhet, inte minst bland barn och ungdom. Det är i det kapitalistiska systemets logik att kapitalägarna försöker slå mynt av allt. Idrotten utgör här inget undantag. Mäktiga kapitalintressen utnyttjar på olika sätt idrotten för sina syften. De har skapat en omfattande marknad för fritids- och idrottsutrustning. Detta är i sig inte att skapa konstlade behov. Idrottsutövning kräver vissa kläder och viss utrustning. Men kapitalet använder sig av framstående idrottsmän och -kvinnor för att kunna skapa märkesstatus och försälja överkvalificerad utrustning i massupplaga och till överpriser. Det är nu inte bara olika utrustningsfabrikanter som söker sko sig på idrotten. Företag inom alla branscher nästlar sig in i idrotten eftersom de upptäckt att detta skapar goodwill för företagets produkter. Reklamen dominerar tävlingsprogrambladen, omgärdar hela arenor och präglar idrottsutövarnas dräkter. Idrotten har blivit beroende av stöd från kapitalet. På de kommersiellt mest utvecklingsbara sporterna satsar företagen mest pengar. I vissa sporter är tävlingar nästan reducerade till biprodukter till reklamjippon. Speciellt elitidrotten, men allt större delar av tävlingsidrotten också på lägre nivåer, köps av industrin. 1 1980/81. Detta får för idrotten menliga följder. En idrottsklubbs tävlingsframgångar spelar roll för dess reklamvärde, och reklamvärdet spelar roll för hur mycket pengar klubben kan få in. Detta i sin tur har en avgörande betydelse för hur bred verksamhet, t. ex. bland ungdom, som klubben kan bedriva. De kapitalistiska marknadslagarna börjar tränga in i seriesystemen. Placeringen i serie eller mästerskap gäller inte längre enbart äran utan också de kommersiella sponsorernas beredskap till fortsatta ekonomiska satsningar. Det kan gälla en idrottsklubbs möjligheter att existera. Och människohandeln med spelare och tävlande breder ut sig. De aktiva blir som andra investeringar. Inom de mest publika bollsporterna försöker man alltmer att köpa ihop lag. Klubbar med möjligheter att nå framgångar till följd av bred ungdomsverksamhet kan stoppas i sin utveckling genom att bättre ställda föreningar köper deras bästa eller mest talangfulla förmågor. Ungdomsverksamheten och därmed en stor del av idrottens sociala värde trängs tillbaka av jakten efter färdiga aktörer. Kommersialiseringen av idrotten har också följder på ett ideologiskt plan. Den främjar elitistiska föreställningar. Den sätter pengarna i centrum som viktigare än kamratskap och gemenskap. Kommersialiseringen av idrotten är en följd dels av kapitalägarnas försök att slå mynt av idrottsintresset, dels av bristande samhälleliga ekonomiska insatser. Kommersialiseringen medför högst olikartade villkor för olika idrottsgrenar. Men också mellan olika utövare inom samma gren kan villkoren vara helt olika. Småklubbarna, som bär upp idrotten och gör den till en massrörelse, brottas i allmänhet med mycket svåra ekonomiska problem. Kassörer och andra styrelsefunktionärer måste pannorna blodiga för att få finanserna att gå ihop. Bingoverksamhet, lotterier och andra sätt att dra in pengar till klubben får ta en så stor del av många ledares tid att det går ut över de insatser för sporten som de skulle kunna göra. Många ledare och andra medlemmar i dessa klubbar får inte bara lägga ned en stor del av sin fritid för att klara klubbarnas finanser, de tvingas också satsa pengar ur egna fickor för att idrottsverksamheten skall bestå. Speciellt eftersatta är de föreningar eller sektioner inom föreningar som sysslar med kvinnoidrott. Här kommer manssamhällets kvinnofördomar till klara och groteska uttryck. Kvinnoidrotten diskrimineras ekonomiskt, ideologiskt och genom massmedia. Idrotten ses som männens värld, där kvinnor bara skall få hålla till i utkanterna. I rikspressen och etermedia refereras sällan kvinnoidrott. Undantag görs ibland för sådana grenar som en i kvinnofrågan med få undantag konservativ journalistkår uppfattar som passande för den kvinnliga mjukheten eller där någon individuell förmåga bedöms som vacker nog. Hur kvinnoidrotten refereras i massmedia hänger ihop med hur den behandlas inom idrottsrörelsen. Det finns undantag, men allmänt gäller att kvinnoidrotten eftersätts. Den får de sämsta ekonomiska förutsättningarna. Kvinnorna får sämre träningsmöjligheter och ofta mera primitiva tävlingsviilkor. De får i de flesta grenar långt färre tillfållen att mäta sig med och sporras av internationell konkurrens. hör man kvinnor säga att de idrottar trots förbunds- och klubbstyrelser. Kvinnoidrottens sämre förutsättningar har skapat en brist på ledare. Mansdominansen inom idrottsrörelsen är i det närmaste total. Grunden för kvinnoförtrycket inom idrotten finns i den härskande kvinnofientliga ideologin och i könsrollsfördomarna. Där hyllas ett passivt och undergivet kvinnoideal. Kämpatag, styrka, tävlingsambitioner strider mot denna kvinnobild. För att ge ytterligare stimulans till kvinnlig idrott bör reglerna för det statliga bidraget till ungdomsorganisationernas lokala verksamhet ändras, så att ett aktivitetsstöd kan utgå till klubbar för kvinnliga idrottsutövare oavsett dessas ålder. Vad vi i inledningen sagt om idrottens positiva social betydelse gäller i lika hög grad för handikappidrotten. Därtill kommer att handikappidrottens betydelse för uppehållande och rehabiliterande träning inte kan överskattas. Det är först som handikappidrotten på allvar uppmärksammats här i landet, som en följd av svenska handikappidrottares stora framgångar vid internationella tävlingar. För även inom denna del av idrotten finns tävlingsverksamhet som fungerar som inspirationskälla för de många aktiva. Det har 34000 medlemmar, men antalet som deltar i någon av dess verksamheter är avsevärt mycket större och borde vara ännu större. Man sysslar med praktiskt taget alla slag av konventionella idrottsgrenar plus några som skapats inom handikappidrotten. Handikappidrotten har två stora problem. Det ena är tillgängligheten till idrottsanläggningar. För idrottsanläggningar gäller samma regler som för övriga offentliga byggnader och lokaler, att de skall göras handikappvänliga. Men många äldre anläggningar fyller inte ens lågt ställda krav på tillgänglighet, och även nya anläggningar har stora brister, vanligtvis på grund av okunnighet hos dem som planerar och bygger och att man ännu inte alltid räknar med handikappade som aktiva idrottsutövare. Det andra stora problemet som handikappidrotten brottas med är ekonomin. Handikappidrotten har inga inkomster från sin tävlingsverksamhet utan i stället stora kostnader för att hålla den i gång. Just inom handikappidrotten är det av avgörande betydelse att kunna utföra en aktiverande och i viss mån även uppsökande verksamhet. För detta fordras konsulenter ute i distrikten. Man har även stort behov av instruktörer för de olika idrottsgrenarna. F. n. får man helt lita till frivilliga krafter, och dessa räcker inte på långt när till att fylla instruktörsbehovet. För att förbättra tävlingsverksamheten behöver man också möjligheter att anordna träningsläger. idrottspolitiska beslut innebar allmänna uttalanden till fördel för bredd- och motionsidrotten. Dessa uttalanden har bara delvis infriats. Förbättringar har skett, men i många kommuner släpar fortfarande antalet anläggningar långt efter behovet för bredd- och motionsidrott. Frågor av det slaget är kommunala angelägenheter, men de visar nödvändigheten av att de statliga bidragen till byggande av idrottsanläggningar utökas. Ytterligare bidrag till idrottsanläggningar har såväl idrottsliga som konjukturpolitiska motiv för sig. De anläggningar som medlen i första hand bör gå till är enkla med funktionsdugliga anläggningar som bör ligga i anslutning till bostadsområden. I första hand skall anläggningarna vara till för träning, men också ha kvalitet nog att kunna utnyttjas som tävlingsbanor. För att lösa problemet med idrottsanläggningars tillgänglighet bör bidrag av dessa medel också kunna användas till att göra befintliga idrottsanläggningar handikappvänliga. Dessutom bör handikappidrotten ges möjligheter till ett reellt inflytande över nya anläggningars utformning och inredning. Ett villkor för anslagen skall vara att föreningar och enskilda skall ha möjlighet att kostnadsfritt utnyttja anläggningarna. Ökat stöd till idrotten Enda sättet att komma åt kommersialiseringen inom idrotten är att den organiserade idrotten ges ett rikligt samhälleligt stöd. Denna linje tillgodoses inte alls av regeringen, och inte heller tidigare regeringar har tagit frågan på allvar. Idrottsanslagen har knappt svarat mot prisutvecklingen. kan regeringen hävda att statsanslagen bara med några procentenheter understiger riksidrottsförbundets äskanden. Men mot detta argument bör två saker hållas i minnet. RF har fått vänja sig vid en viss anslagsnivå och pruta på specialförbundens anspråk. RF anpassar sig till statens njugghet. Men när idrotten på det sättet gjorts beroende av sponsorer etc. har det inom flera specialförbund och klubbar lett till att personer som bedöms ha goda kontakter får höga poster på grund av de resultat dessa kontakter kan förväntas medföra och inte på grund av att personerna i fråga har större idrottslig bakgrund. Detta är ett internt demokratiskt problem för idrottsrörelsen, men man måste inse att denna aspekt också spelar roll för idrottsrörelsens egna krav på samhället och dess ökade beroende av välviljan från näringslivet. Kommersialiseringen av idrotten måste motverkas. Det kan bara ske genom väsentligt utvidgade statliga insatser. Ett minimikrav är att riksidrottsstyrelsens anslagsäskande på 172,3 milj. kr. Riksidrottsstyrelsen har redan i sin anslagsframställning redogjort för prutningar de har gjort. Därför kan det inte finnas någon prutmån på detta anslag. I ett riksdagsbeslut fastställdes att av tipsmedlen, sedan vinster utdelats, skulle tillfalla idrottsliga ändamål. Detta beslut har aldrig genomförts på grund av det . Det finns nu anledning att återuppliva denna inriktning som en första åtgärd. bör tipsmedlen - efter avdrag för vinster och omkostnader oavkortat gå till idrotten. Regeringen bör snabbehandla frågan om tipsmedlens användning och framlägga förslag om hur ett anslag motsvarande tipsmedlens storlek kan tillföras idrotts- och friluftslivet. Det bör användas till bidrag till kommunerna för uppförande av idrottsanläggningar, till stöd för småklubbar, kvinnoidrott och handikappidrotten. Även stöd till elitidrott bör utgå för att motverka kommersialismen, bl. a. genom att förbättra möjligheterna till utbildning och insättande av någon form av idrottsstipendier. Lek och idrott i skolor och förskolor Hur möter t. ex. barnen idrotten i skolorna? Hur stora utrymmen har förskolebarnen för att kunna tillgodose sina kroppsliga aktivitetsbehov? Hur väl utbildade är deras lärare för att tillgodose dessa? Det vore ett rimligt krav från våra förskolebarn att få liknande utrymme för lek och idrott som barnen i den obligatoriska skolan, där utrymmena ändå i och för sig är alldeles för små för ändamålet och ett hån mot vaije barn. 20 förskolebarn kräver faktiskt inte större utrymme i rörligt tillstånd än motsvarande antal bilar i parkerat tillstånd. Och motivet för ett sådant utrymme är att hjälpa till att ge grunden för den uppväxande individen att få ett friskare liv. Ju större utrymmen barnen får för sina kroppsliga aktiviteter, desto lättare blir det att undvika negativ konkurrens och tidig tävlingshysteri. För små utrymmen har alltid och kommer alltid att gynna de starka och hänsynslösa. Det borde vara en självklar rättighet för förskolebarnen att få leka och idrotta på en väl tilltagen barnvänlig yta under sakkunnig ledning av ledare som fått utbildning i att inse barns verkliga behov. Nya barndaghem bör inte byggas utan ett väl tilltaget utrymme för lek och idrott. Gamla barndaghem bör byggas ut så att barns lekbehov kan tillgodoses. Bara därför att barn är små fordrar de inte små ytor. Förskolor och fritidshem måste ges möjligheter till en gedigen lek- och idrottsutbildning (på barns villkor naturligtvis), annars kommer vi att få en sjukvårdskris utan motsvarighet i historien, eftersom dagens unga växer upp i ett f. ö. kroppsfientligt och barnfientligt samhälle. Det är en billig investering för vår framtid. Idrotten bör även få ökat utrymme i skolorna, så att all idrott för barn bedrivs i skolorna, vilket gör att alltför tidig specialisering och utslagning motverkas. Men idrottsrörelsens ledare och tränare skall naturligtvis komma in i skolorna och hjälpa till med undervisningen. Många tusen människor sätter av stora delar av sin fritid på uppdrag som ledare inom idrottsrörelsen. De gör det av intresse för sin idrottsgren men också med omtanke om ungdomen och för att möjliggöra en aktiv fritidsverksamhet i samhället. De flesta ledare arbetar helt ideellt, och många får göra ekonomiska och andra uppoffringar. Inga studiecirkelledare inom studieförbunden skulle ställa upp på samma villkor som idrottsledarna. Därför bör alla personer med viktigare ledaruppdrag arvoderas på samma grunder som studieledarna inom studieförbunden. Extra stöd till glesbygdsidrott För många klubbar är idrottsresorna ett stort bekymmer. Det gäller främst klubbar i glesbygden eller i . Idrottsrörelsen har visserligen numera ett idrottsreseavtal med . Men det är viktigt att särskilt samhällsstöd utgår för att leva upp till parollen ett rundare Idrottssverige. Utredning om idrottens villkor Kommersialiseringen av idrotten är mest utbredd inom elitidrotten. Många idrottsföreningar drivs nästan som kommersiella företag. Pengar under bordet blir allt vanligare. Detta är en utveckling som måste motverkas. Elitidrott är en viktig del av idrottsrörelsen. Den kan jämföras med ett sorts artisteri. Den skall tjäna idrotten och stimulera idrottsintresset. Den skall icke tjäna storfinansen. Formerna för de samhällsinsatser som behövs för att motverka kommersialiseringen av elitidrotten bör övervägas i en särskild utredning. Denna bör diskutera någon form av idrottsstipendier som ett alternativ till kommersialismen och för tryggare förhållanden för de idrottande. där problemet övervägas hur elitidrottens aktiva kan ges trygghet efter den aktiva perioden. Livet skall inte ta slut när den aktiva perioden är över. Rapporten från angående idrottens kommersialisering visar inte på några nya vägar. En utredning som tar ett bredare grepp och ser till hela idrotten och friluftslivets förhållande till elitidrotten är nödvändig. En utredning som skall ha som inriktning att motverka kommersialiseringen av idrotten. Vpk är för ett internationellt idrottsutbyte. Målsättningen att världens ungdom skall mötas i tävlingar och där det sociala och kulturella utbytet är minst lika viktigt som idrottsutövandet är något eftersträvansvärt. Tyvärr har de stora internationella idrottsevenemangen blivit alltmer kommersiellajippon än idrottsutövning. Svensk idrottsungdom skall självklart delta i internationellt idrottsutbyte. Däremot kan inte som arrangör delia i den kommersiella karusellen som de stora idrottsspelen nu representerar. Ett anordnande av måste utgå från att det inte skall bidra till den kommersiella utvecklingen. Inte heller skall storföretag ta över idrotten. I fallet vinterOS till är det intressen som lyser igenom. bör uttala som sin mening att internationellt idrottsutbyte arrangerat i måste utgå från att i största möjliga utsträckning använda redan befintliga anläggninga. Några anläggningar för engångsbruk kan inte accepteras, ej heller anläggningar som är överdimensionerade för normalt bruk. Finansieringen av internationella idrottstävlingar bör vara sådan att den inte drabbar skattebetalarna i efterhand. Enbart TVintäkter räcker inte för att garantera att ett spel går ihop. bör även uttala att idrottsarrangemangen och idrotten över huvud taget måste avkommersialiseras. Detta innebär att inte skall ställa upp som arrangör till idrottsutbyte som till stor del är kommersiella reklamjippon. Med hänvisning till det anförda föreslås 1. att beslutar att under bilaga 13 11 Idrott och friluftsliv: Stöd till idrott, med ändring i proposition 1980/81:100 anvisa , 2. att hos regeringen hemställer om förslag a) till arvodesbestämmelser för idrottsledare i enlighet med vad som anförs i motionen, b) till extra stöd till glesbygdsidrott m.m. för ett rundare Idrottssverige i enlighet med vad som anförs i motionen, c) om åtgärder för ett särskilt aktivitetsstöd till klubbar med kvinnoidrott i enlighet med vad som anförs i motionen, d) till extra samhällsstöd för idrottsklubbars bredd verksamhet, e) till statligt stöd till kommuner för handikapppanpassning av idrottsplatser och -lokaler, f) som innebär att hela överskottet av tipsmedlen skall överföras som stöd till idrotten i enlighet med vad som anförs i motionen, 3. att hos regeringen hemställer om tillsättandet av en parlamentarisk utredning, med uppdrag att utarbeta förslag om hur kommersialismens grepp över idrotten skall brytas och utarbeta förslag till statliga stipendieformer och former för social trygghet för idrottsutövare på elitnivå i enlighet med vad som anförs i motionen, 4. att uttalar att i samband med internationella idrottsevenemang i bör i största möjliga utsträckning befintliga anläggningar användas och inga anläggningar av engångskaraktär uppföras och ej heller anläggningar som är överdimensionerade för normalt bruk, 5. att uttalar sig för en avkommersialisering av idrotten, bl. a. innebärande att internationella idrottsevenemang i med påtagliga kommersiella reklaminslag ej bör åtnjuta samhälleligt stöd, 6. att uttalar att idrotten bör få ökat utrymme i skolorna i enlighet med vad som anförs i motionen. (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) (vpk)