mot · G402701 · 1981-01-21 00:00:00 — av m. fl. om sänkta anslag till det militära försvaret Svensk försvarspolitik står inför en skiljeväg. Det har länge stått klart att den försvarsstruktur som landet upprätthållit måste förändras och förnyas på det ena eller det andra sättet. De förutsättningar som funnits, och som gjort det möjligt att hålla ett försvar långt utöver vad andra stater av motsvarande storlek orkat med, är inte längre för handen. Den ekonomiska krisen, som försämrat vårt läge och förmodligen kommer att försämra det ännu mer , har gjort problemet akut. Inför denna tvingande nödvändighet till förändring kan man urskilja två helt olika uppfattningar och förslag till lösningar av den svenska försvarsproblematiken. Historiskt sett är de välkända, även om de under de goda årens konstlade samförstånd, med tal om lösningar ovanför partier och klassmotsättningar, skjutits i bakgrunden. Det rör sig om en högerinriktad militaristisk, alliansbunden upprustningslinje och en vänsterinriktad antimilitaristisk, alliansfri nedrustnings- och omrustningslinje. Högerlinjen innebär fortsatta och t. o. m. ökande stora satsningar på att bygga upp ett försvar av den typ vi har . Den militära sektorn skall få av försvarsanslagen, nya krigsmaskiner som flygplan, stridsvagnar och ubåtar skall anskaffas, en inhemsk, tung krigsmaterielindustri skall vidmakthållas och vapenexporten ökas. Detta går inte att genomföra om man vill bibehålla ett folkförsvar byggt på allmän värnplikt och en alliansfri och neutral försvars- och utrikespolitik. Man måste välja, och högerlinjens företrädare har redan valt. De väljer att offra den allmänna värnpliktens princip genom att göra långtgående kategoriklyvningar i utbildning och förmåner. Redan talas det om att vissa delar av varje årsklass skall undantas från utbildning eller korttidsutbildas. Eftersom inte har ekonomiska och tekniska förutsättningar att ensamt konstruera och tillverka de krigsmaskiner som man vill ha, väljer högerlinjen att gå in i långtgående samarbete med de kapitalistiska staterna i och med , för utveckling och samproduktion av dessa maskiner. Detta samarbete är redan i full gång inom flygplanstillverkningen och i viss omfattning inom andra områden. Det binder upp till västalliansen, NATO, i än större omfattning än vad som skett, och det är redan illa nog. Men detta utgör ingen källa till oro för högerlinjen. Tvärtom ser de som företräder denna linje en sådan utveckling 1 1980/81. sorn en fördel. Det är också enbart om man tar i beaktande denna underförstådda, men outtalade målsättning som det blir begripligt varför högutbildade, välorienterade militära chefer kan förorda ett svenskt försvar enligt högerlinjens modell. Om man ser det inte som ett neutralitetsförsvar, obundet och självständigt så långt det är möjligt, utan som en framskjuten styrka inom NATO, då blir det logik i galenskapen. Då blir det förståeligt med en satsning på ett flygvapen som vi ensamma inte har några möjligheter att underhålla och ersätta i händelse av krig. Då blir det begripligt att ha ett pansarvapen som vi vet snabbt kommer att slås ut utan att vi har möjligheter att ersätta förlorade vagnar. Då står det klart varför vapen och vapenkalibrar, när det gäller både lättare och tyngre vapen, så nära överensstämmer med beväpningen inom NATO. Högerlinjen i försvarspolitiken innebär kort sagt ett hot mot självständighet och ett uppgivande av neutralitetsprincipen. Vänsterlinjen innebär ett slut på den högmekaniserade. dyrbara utveckling som pågått inom det svenska militära försvaret under . Den kräver en återgång till ett militärt försvar som bygger mera på egna resurser och minskar beroendet av utländska samarbetsprojekt. Den vill minska flygvapnets roll till en spanings- och övervakningsstyrka och säger nej till fortsatt tillverkning av militärflygplan i . Den säger nej till tunga och dyrbara pansarbrigader och till ett dyrt och sårbart ubåtsvapen. Den kräver framför allt en omprövning av de hotbilder som målas upp av den militära expertisen och realistiska och konkreta beskrivningar av vad kan göra eller inte kan göra i olika lägen. Den kräver en återgång till folkförsvarstanken, som högerlinjen vill överge. Denna betyder folkets deltagande och insyn på alla plan i form av allmän värnplikt eller försvarsplikt. Vänsterlinjen vill öka ansträngningarna för att skydda civilbefolkningen och säkerställa folkförsötjningen. Utvecklingen i gör som går samhället allt sårbarare för de minsta störningar. Det gäller i djupaste fredstid och kommer att föra till katastrof i ett krigsläge om inte stora förändringar och förbättringar börjar genomföras . Vänsterlinjen vill minska de militära utgifterna och öka insatserna på andra håll. Det kommer att stärka värnkraften och öka motståndsförmågan. kan nedrusta och omrusta. Det ökar samhällets motståndskraft, minskar utlandsberoendet och ger en större avskräckande effekt än det nuvarande försvaret, som i mångt och mycket är en koloss på lerfötter. kommunisterna ansluter sig till och förespråkar en utveckling enligt vänsterlinjens modell. Partiet anser självklart att skall ha ett militärt försvar inom ramen för ett totalförsvar, som tar i beaktande alla faktorer, inte bara de militära önskningarna. Det innebär för det militära försvarets del att utgifterna, till en början, bör frysas på nuvarande nivå. Det ger utrymme och tid för en omstrukturering mot den realistiska och självständiga svenska försvarspolitik som bryter med högerlinjen och återupprättar förtroendet för den svenska neutraliteten. Vpk har i flera sammanhang föreslagit åtgärder inom försvaret som, om de genomförts, skulle ha gett ett bättre utgångsläge för nödvändiga förändringar . Dit hör nedbantningen av det svenska flygvapnet. Efter de många turerna i flygplansfrågan fortsätter nu anskaffningen av , tredje delserien av JA 37 beställs, och utvecklingsarbetet på JAS fortgår. Vpk protesterar skarpt mot det samarbete som här inletts med framför allt västtyska industri- och försvarsintressen. Det kan komma att bli en dyrbar affär för vars verkningar kommer att sträcka sig långt in i nästa sekel. Inom armén fortsätter satsningen på moderniseringen och mekaniseringen av brigadorganisationen, på både pansar- och infanterisidan. Det förutsättes t. o. m. att en tolfte infanteribrigad skall omorganiseras till en mekaniserad brigad eller pansarbrigad. Gamla stridsvagnar skall byggas om och moderniseras. Detta är en utveckling som leder in i en återvändsgränd. I stället för att satsa på flera stridsvagnsförband bör pansarvärnsförbanden förstärkas. Brigadförbanden bör utgå ur organisationen, först och främst pansarbrigaderna, senare också infanteribrigaderna. Arméförbanden bör organiseras på flera mindre, självständiga förband. Det är osäkert om det går att hålla ihop en så stor organisation som en brigad efter några dagars strider. Det är då bättre att redan från början vara organiserad på ett annat sätt. Inom marinen bör anskaffningen av nya ubåtar stoppas och en avveckling av ubåtsvapnet förberedas. Vpk har med anledning av propositioner som byggde på försvarsmaktens ledningsutrednings arbete föreslagit förändringar i central och regional ledning, som skulle ge betydande besparingar . Det gäller sammanslagning av försvarsstaben och försvarsgrensstaberna till en enhet på central nivå. På regional nivå har partiet föreslagit en lösning i överensstämmelse med ledningsutredningens förslag 4 SVc. Det innebär en sammanslagning av milo Syd och Väst samt en uppdelning av milo Bergslagen på milo Ost och milo Nedre . Rationaliseringar och sammanslagningar centralt och regionalt kräver större ansvar och självständighet lokalt. Det förutsättes nu flera förbandsindragningar och sammanslagningar. Sådana bör genomföras när rationalitet och kostnadsläge fordrar det, men bantningen av fredsorganisationen får inte gå för långt. ÖB hotar i programplanen för nästa femårsperiod med massindragningar av förband om inte anslag beviljas i vad han anser tillräcklig omfattning, Vpk kan inte godta att det miljardslukande, högteknologiska försvar som högerlinjen vill ha skall få gå ut över fredsorganisationens utbildningsförband i alltför stor omfattning. Det motverkar den utspridning, lokalkännedom, insyn och inflytande som bör karakterisera ett folkförsvar. I avvaktan försvarsbeslut vidhåller vpk tidigare krav på att ramarna för det militära försvaret skall minskas i förhållande till beslut. Det förbättrade finansieringsläget, som påpekas i propositionen och som har sin grund i att försvaret gynnas av de kompensationsregler som gäller när lönekostnaderna nu minskar relativt sett, bör göra det lätt att genomföra en ordentlig besparing för /82. Det är rimligt att det militära försvaret skall bära sin del av det försämrade samhällsekonomiska läget. Vpk har i samband med propositionen om besparingar i statsverksamheten föreslagit ett utgångsläge för beräkning av anslagen till det militära försvaret på 12,4 miljarder. Det är en minskning av propositionens basbelopp på ca 13,6 miljarder med 1.2 miljarder. Med priskompensation och beräknad kompensation upp till medelprisläge 1981/82 hamnar anslaget ändå över 15 miljarder för / 82. Vpk föreslår därför i avvaktan på det slutliga utfallet att priskompensationen för budgetåret på 1,9 miljarder hålls inne och att anslaget för det militära försvaret /82 sätts till 17,312 1,9 = . Med hänvisning till det ovan framförda föreslås 1. att hos regeringen hemställer att pågående och planerat samarbete med industri- och försvarsintressen inom NATO, framför allt på det flygtekniska området, avbryts, 2. att som sin mening uttalar att något nytt militärflygplan, typ JAS eller annat, inte skall utvecklas vare sig inom eller i samarbete med andra stater, 3. att med ändring av proposition 1980/81:100 bil. 7 avslår förslaget om modernisering av äldre stridsvagnar och ut veckling och produktion av nya ubåtar, 4. att med ändring av proposition 1980/81:100 bil. 7 beslutar att det föreslagna anslaget för det militära försvaret för /82 minskas med . (vpk) C.-H. (vpk) (vpk) (vpk) (vpk)