mot · G50231 · 1981-10-22 00:00:00 — av m. fl. med anledning av proposition 1981/82:8 om vård av missbrukare i vissa fall, m. m. Frågan om utformningen av bestämmelserna om tvångsvård vid missbruk har varit föremål för intensiv debatt. När socialberedningen lade fram ett enigt lagförslag i frågan, knöts stora förhoppningar till detta. Man kunde med fog räkna med att debatten i fortsättningen mera skulle kunna handla om resurser, vårdens innehåll och lämpliga behandlingsmetoder. Socialberedningen menade att förslaget fick ses som ett provisorium och att en noggrann uppföljning skulle ske. Vi kan i stort ansluta oss till socialberedningens enhälliga förslag, då det inte på något avgörande sätt står i strid med andan och intentionerna i socialtjänstlagen. Vissa brister finns dock. T. ex. kan vårdtidens längd i vissa fall medföra risk för att vården blir passiv och därmed destruktiv. I förslaget borde man starkare ha markerat den enskildes rätt till ändamålsenlig vård och särskilt stöd i den fortsatta rehabiliteringen. Särskilda regler om tillsyn borde också ha funnits med. Regeringens förslag i proposition 1981/82:8 innebär dock avsteg från socialberedningens förslag på några mycket avgörande punkter. Det gäller frågan om vem som skall utreda behovet av vård och ansöka om sådan och det gäller frågan om hur skyddet för närstående skall utformas . Här ansluter vi oss helt till socialberedningens förslag och hänvisar till motion 1981/82:27 av m. fl. Beträffande de brister vi pekat på i socialberedningens förslag utgår vi ifrån att de blir föremål för fortsatt uppmärksamhet i samband med uppföljningen av lagen. I vissa avseenden skulle man dock utan större problem redan nu kunna genomföra ändringar och tillägg. Vi kommer här att ta upp följande punkter: Rätt till ändamålsenlig vård Rätt till ändamålsenlig vård Vi föreslår att följande tillägg görs till 1 § Lag om vård av missbrukare i vissa fall: 1 1981/82. Den som vårdas med stöd av denna lag har rätt till ändamålsenlig vård och behandling. Ett särskilt skäl för att införa principen i lagen är att om samhället skall kunna tvinga någon till vård, bör denna vara meningsfull och ha förutsättningar att förbättra individens situation väsentligt. I annat fall måste tvånget förkastas som meningslöst och i strid med vår rättsuppfattning. En särskild fråga är naturligtvis vad som kan anses vara ändamålsenlig vård och behandling. I likhet med inom hälso- och sjukvården bör man kunna ställa kravet att vården skall utformas i enlighet med vetenskap och beprövad erfarenhet. Forskning och dokumentation inom socialt arbete befinner sig f. n. i snabb utveckling och torde efter hand kunna ge tillräckligt underlag för ställningstaganden i frågor om vårdens kvalitet och ändamålsenlighet för individen. Ansvaret för att den vårdade får ändamålsenlig vård och behandling faller i fråga om de sociala institutionerna på huvudmannen som har det yttersta ansvaret för institutionen. Huvudmannen har att tillse att personalen är tillräcklig och att verksamheten bedrivs enligt metoder som är i nivå med behandlingsarbetets utveckling. Det torde vara nödvändigt att på de institutioner som skall bedriva vård enligt lagen ha medverkan av psykologisk eller psykiatrisk expertis, som kan ge handledning åt personalen och även bedöma den vårdades behov av behandling. Sådan medverkan kan självfallet inte anses uppfylla lagens krav om den inskränker sig till ett samtal och en rutinmässig hälsoundersökning, som tyvärr nu ofta är fallet vid vårdanstalterna. Ett allmänt krav på behandlingen måste vidare vara att den bedrivs enligt ett behandlingsprogram som utarbetats under medverkan av kvalificerad personal. En viktig utgångspunkt för en bedömning av om lagens krav uppfylls måste vidare vara att behandlingen skall utformas med utgångspunkt i de behov den enskilde har. Det innebär att man i varje enskilt fall måste göra en bedömning av den enskildes behov av insatser. Generella regler, som t. ex. obligatorisk aversionsbehandling, kan inte alltid anses vara en ändamålsenlig behandling, lika litet som den övermedicinering som förekommer på vissa anstalter. Vi föreslår att 12 § får följande lydelse: Vård med stöd av denna lag skall avse avgiftning och andra medicinska eller sociala insatser i syfte att häva den enskildes nuvarande tillstånd och motivera honom att ändra sin situation. Vården skall inledas på sjukhus med tillgång till psykiatriska vårdresurser. Om någon (forts.=prop. Det framstår för oss som naturligt att man preciserar vårdens innehåll speciellt i en lag av den här karaktären. Man måste kunna tala om vad man tänker göra med de människor man anser vara i behov av tvångsvård. Avgiftning behöver här inte definieras särskilt utan det får anses vara ett allmänt vedertaget begrepp. Beträffande övriga insatser skall dessa syfta till att motivera den vårdade att ändra sin situation. Detta skall noga skiljas från motivationsbehandling i sedvanlig bemärkelse som måste sträcka sig över och ske i nära samband med den långsiktiga behandlingen, dvs. efter det att tvångsvården avslutats. I viss mening kan man t. o. m. hävda att man arbetar med motivation under hela behandlingsprocessen. I detta sammanhang syftar behandlingen endast till att få den vårdade att ta första steget, att acceptera en behandlingsplan eller att återuppta en avbruten behandling. I vissa fall kan naturligtvis motivationsarbetet leda till kontakt med t. ex. Länkarna eller någon annan frivillig organisation. Vården skall alltid inledas på sjukhus, dels med tanke på de stora somatiska hälsorisker som föreligger under den första abstinensen, dels med tanke på att det psykiska tillståndet ofta är svårt att bedöma i denna fas och ibland kan försämras kraftigt. Det har inte bedömts som nödvändigt att den inledande vården sker på psykiatriskt sjukhus. Det räcker att man på sjukhuset har tillgång till psykiatriska vårdresurser. Detta får anses vara fallet om sjukhuset har tillgång till en läkare som har specialistkompetens i psykiatri och kan medverka i bedömningen av patientens vårdbehov och svara för handledning av personalen. Vi föreslår att ordet missbrukare byts ut i 5, 8, 21, 25 och 30 §§. Tveksamhet om definition kan uppstå. Man bör kunna använda den enskilde eller den som vårdas med stöd av denna lag. Enligt vår uppfattning bör lagtexten vara neutral och t. ex. inte redan i 5 §, som behandlar ansökan, ha avgörandet klart. Vi föreslår följande nya bestämmelser i lagen: har tillsyn över den vård i landet som utövas med stöd av denna lag. I varje län skall det finnas en tillsynsnämnd med uppgift att övervaka vård och behandling samt fortsatt rehabilitering av dem som inom länet vårdas med stöd av denna lag. Nämndens tillsynsuppgifter till stöd för den som har vårdats med stöd av denna lag skall pågå av efter det att vården har upphört. består av lagfaren ordförande som är eller har varit innehavare av ordinarie domartjänst, samt fyra andra ledamöter. Nämnden skall biträdas av en läkare som skall vara särskilt kunnig i psykiatri och en person som är särskilt insatt i sociala frågor. För ledamot skall finnas en eller flera suppleanter. Bestämmelserna om ledamot gäller även suppleant. Experterna har rätt att anteckna avvikande mening till nämndens protokoll. Regeringen utser ordförande och experter, samt efter förslag av landstingskommun övriga ledamöter i nämnden. Ledamöter och experter förordnas för högst i sänder. Vad som sägs om landstingskommun skall tillämpas också på en kommun som inte tillhör någon landstingskommun. Vård enligt denna lag faller naturligtvis under tillsynsuppgifter. Det är med hänsyn till vårdens ingripande karaktär nödvändigt att noga följer verksamheten och även genomför mera långsiktiga utvärderingar av vården. En viktig del av tillsynsuppgifter måste vara att medverka i arbetet med utvärdering av behandlingsarbetet. Detta är helt nödvändigt om bestämmelserna om den enskildes rätt till ändamålsenlig vård skall kunna tillämpas. Bestämmelserna om tillsyn och tillsynsnämnd syftar främst till att understryka den rätt till ändamålsenlig vård och behandling som vi föreslår i 1 §. Med tanke på att bestämmelserna till sin karaktär är nya och innebär relativt tvingande åligganden för vårdens huvudmän är det nödvändigt att ha ett organ för bevakning av att lagbestämmelserna efterlevs. uppgifter är dels att utöva tillsyn över vård enligt lagen, dels att tillse att den som vårdats enligt lagen får erforderligt stöd för sin fortsatta rehabilitering. När det gäller tillsynen över tvångsvården bör nämnden självständigt försöka bilda sig en uppfattning om innehållet i vården på berörda institutioner. Nämnden bör tillse att verksamheten vid dessa institutioner utvärderas regelbundet under medverkan av expertis som inte är knuten direkt till institutionen. bör vidare i direkt kontakt med intagna göra sig underrättad om hur de upplever vården. Tillsyn av behandling och stöd efter avslutad vård skall uppfattas som en omvänd övervakning. I stället för att som tidigare kontrollera den vårdade efter avslutad vård, skall kontrollen utövas mot samhällsorganen. Nämndens tillsynsuppgifter sedan tvångsvården avslutats måste för att vara meningsfulla omfatta en relativt . Många frivilliga behandlingsinstitutioner tillämpar vårdtider på omkring . I allmänhet kvarstår ett behov av stöd och sociala rehabiliteringsåtgärder efter vårdens avslutande. En rimlig avvägning är att tillsynsuppgifter kvarstår efter det att vården avslutats. Med hänvisning till ovanstående föreslås 1. att beslutar att 1 § i Lag om vård av missbrukare i vissa fall utformas i enlighet med förslaget i motionen, 2. att beslutar att 12 § Lag om vård av missbrukare i vissa fall utformas i enlighet med förslaget i motionen, 3. att beslutar att ordet missbrukare byts ut i 5, 8, 21, 25 och 30 §§ Lag om vård av missbrukare i vissa fall och att vederbörande utskott utarbetar erforderlig lagtext, 4. att beslutar att i Lag om vård av missbrukare i vissa fall införa bestämmelser om särskild tillsyn i enlighet med förslaget i motionen. () ()