mot · G4022020 · 1981-03-18 00:00:00 — anvisas för ändamålet. 3.4 Investeringar i broar Regeringen aviserade i prop. 1980/81:70 en besparing i den statliga färjeverksamheten på 15 milj. kr. fick i uppdrag att redovisa hur en sådan besparing skall kunna ske genom indragning av färjor, minskat öppethållande, avgiftsbeläggning eller överföring till privata vägsamfälligheter. Vi socialdemokrater hävdade att detta för dem som bor i glesbygd skulle innebära försämringar, som vi inte kan godta. Vi avvisade också en avgiftsbeläggning eller privatisering i enlighet med . Om man vill minska driftkostnaderna utan att försämra servicen för de bygder där färjeförbindelser finns bör man enligt vår mening gå till väga på ett helt annat sätt. Vi förordade därför i stället för indragningar av färjeförbindelser att vissa färjeleder ersätts med broar. Vi har föreslagit att 50 milj. kr. anvisas för broprojekten. Vårt förslag innebär att ca 25 milj. kr. av driftmedel frigörs för traditionella underhållsåtgärder. 4 Socialdemokraternas syn på industripolitikens inriktning Vi har tidigare understrukit att det är nödvändigt att sätta in ett brett handlingsprogram, med åtgärder inom många av politikens olika områden, för att vända utvecklingen i industrin i positiv riktning. Enbart det slags främst selektiva politiska åtgärder som brukar sammanfattas i begreppet industripolitik är inte tillräckligt. Men även om den inte är tillräcklig, så är ändå en målmedveten selektiv industripolitik ett både nödvändigt och naturligt led i ett program för att sanera den svenska ekonomin. På den här punkten går i praktiken en tydlig skiljelinje mellan den socialdemokratiska uppfattningen och den syn på industripolitiken som representeras av regeringen. Den borgerliga politiken präglas av övertygelsen att industrins problem i allt väsentligt bör lösas genom generella åtgärder som verkar via marknadsmekanismerna. Selektiva åtgärder ses närmast som ett nödvändigt ont, som undantagsvis kan sättas in i rena krislägen. Från socialdemokratisk sida menar vi att olika typer av riktade insatser och åtgärder som innebär en mer direkt påverkan av enskilda företag och projekt har en betydligt viktigare uppgift att fylla. Den helt övervägande andelen av besluten i ekonomin måste otvivelaktigt ske inom ramen för marknadssystemet. Det finns emellertid ingen anledning att begränsa samhällets möjligheter att agera industripolitiskt på det sättet att riktade insatser förbehålls akuta krislägen och att samhällsinsatserna i övrigt sker generellt, via marknadsmekanismerna. En sådan begränsning av den industripolitiska medelsarsenalen brukar från borgerligt håll framställas som fördelaktig från effektivitetssynpunkt. Ingrepp i marknadskrafternas fria spel förutsätts genomgående leda till effektivitetsförluster. Vi menar att detta är en utomordentligt förenklad bild av hur ekonomin i praktiken fungerar i ett samhälle som är i så hög grad präglat av institutionella förhållanden som vårt. Riktade industripolitiska åtgärder kan bidra till att främja samhällsekonomisk effektivitet, exempelvis genom att hänsyn till utnyttjande av samhällskapital tillåts påverka industriella beslut. Som ett annat exempel kan anföras statliga insatser för att samordna forsknings- och utvecklingsarbete, produktion eller marknadsföring mellan flera företag. På det sättet kan man undvika en suboptimering som kan bli följden om vart och ett av de berörda företagen fattar beslut beträffande den egna verksamheten. Men industripolitiken skall inte ses som enbart ett instrument för att öka effektiviteten. Den bör ses som ett i lika hög grad sysselsättningspolitiskt medel. Därmed inte sagt att de industripolitiska åtgärderna skall utnyttjas för en permanent subventionering av verksamhet som saknar långsiktig konkurrensförmåga. Det måste vara en klart uttalad strävan att avveckla sådan versamhet. Däremot kan det - av samhällsekonomiska eller sociala skäl - vara motiverat att temporärt stödja sådan verksamhet och att därvid utnyttja just insatser som hör till den industripolitiska medelsarsenalen. Detta är en av industripolitikens huvuduppgifter, att möjliggöra en industriell omställnings- och anpassningsprocess i former som är acceptabla med hänsyn till de människor som berörs. Den svenska industrin är utomordentligt starkt beroende av utvecklingen utomlands. Därav följer krav på ständig anpassning av industristrukturen, en anpassning som innebär påfrestningar för de berörda. Delvis kan dessa svårigheter avhjälpas med främst arbetsmarknadspolitiska åtgärder, som är direkt riktade till de enskilda individerna. Men ofta krävs också industripolitiska åtgärder som riktas direkt till de aktuella företagen så att påfrestningarna på enskilda människor inte skall bli oacceptabla. Det finns skäl att ifrågasätta den starka tro på förmåga till snabb anpassning i industrin som ofta skymtar i den allmänna debatten om industripolitikens inriktning. Vi är från socialdemokratisk sida synnerligen positivt inställda till utvecklingen av högteknologisk och kunskapsintensiv industri i . Det framgår av vår, jämfört med regeringens förslag, utomordentligt kraftiga satsning på industriell forsknings- och utvecklingsverksamhet, som föreslås i denna motion. Men vi är helt klara över att satsningar av det slaget inte i nämnvärd omfattning kan förväntas mogna ut i industriell produktion förrän om - kanske . Över huvud taget är industriell förnyelse en långsam process; det gäller inte bara övergång till högteknologisk produktion. Det gäller att förändra inte bara de fysiska anläggningarna utan organisation och kompetens. Och det tar att bygga upp ny kompetens på områden som produktionsteknik och marknadsföring. Allför ofta framställs i debatten arbetskraften som en relativt homogen produktionsfaktor, som utan större svårighet kan sättas in i olika slags produktion. Det är inte ovanligt att man grovt underskattar de praktiska svårigheter som är förenade med att föra över arbetskraft från ett slags produktion till en annan. Vad som här sagts får inte uppfattas som ett försvar för en konservering av den befintliga industristrukturen. Vi menar tvärtom att fortgående och stora förändringar är i hög grad önskvärda. Vad man emellertid måste vara klart medveten om, är att det vore orealistiskt att räkna med en så snabb tillväxt i framtidsbranscherna att produktionen i befintliga anläggningar i någon mer väsentlig utsträckning skall kunna ersättas av ny produktion . Vi står i inför uppgiften att, främst genom en industriell expansion, skapa de resurser som krävs för att sanera ekonomin och återvinna jämvikt i bytesbalansen. Kravet på industriell expansion kommer inte att kunna tillgodoses om befintliga anläggningar slås ut i snabb takt. Vi måste vara rädda om den produktionskapacitet vi redan har i befintliga anläggningar. Det finns bl. a. mot den bakgrunden anledning att varna för den negativa inställning till verksamheten inom basindustrin som ibland kommer till uttryck i den industripolitiska debatten. Vi vill från socialdemokratisk sida kraftigt understryka att basindustrin måste värnas. Vi har i inte råd att avstå från insatser för basindustrin med hänvisning till förhoppningar om att framtidsbranscherna snabbt skall växa fram som en ersättning. Skälet till att basindustrin enligt vår uppfattning också i fortsättningen måste bli föremål för statligt stöd är inte enbart det att den svarar för en betydande del av industrins sysselsättning och produktion - och då inte minst i regioner och på orter som har en i övrigt svag arbetsmarknad. En annan orsak till behovet av statliga insatser är att viktiga delar av den övriga industrin, exempelvis inom verkstadssektorn, är i hög grad beroende av basindustrin. Om basindustrin går förlorad, försvagas därmed den grund på vilken verkstadsindustrin är uppbyggd. Ett tredje skäl till stor försiktighet med kategoriska dödförklaringar av den typ som basindustrin alltför ofta utsätts för, är att betydande områden inom de aktuella branscherna verkligen har goda utvecklingsmöjligheter. Självklart måste det statliga stödet till basnäringarna i hög grad inriktas på att ta vara på dessa möjligheter. Den diskussion som här förts handlar om några av de grundläggande skälen till att industripolitik över huvud taget behövs. - önskvärdheten av en strukturell förnyelse av industrin - svårigheten att bygga upp ny konkurrenskraftig produktionskapacitet - de problem, som är förknippade med själva omvandlingsprocessen Vi skall här kortfattat ange några av huvuddragen i den industripolitik som enligt socialdemokratisk uppfattning nu är nödvändig. Vi upprepar, för att undvika missförstånd, att vi är mycket klart medvetna om att industrin är utomordenligt starkt beroende av den politik som förs inom en rad andra områden än de industripolitiska områdena. En aktiv industripolitik är nödvändig men inte tillräcklig för att få fart på den svenska industrin. Ett område inom industripolitiken som mot bakgrund av situationen i industrin framstår som mycket angeläget är stimulansen av industrins tekniska utveckling. Genom insatser på det området kan man från samhällets sida påskynda expansion inom branscher som bedöms ha goda framtidsutsikter. Man kan också genom att mer alltmänt stödja produktutveckling stärka konkurrensförmågan inom den befintliga industrin. I denna motion redovisas nedan, i avsnitt 8, en rad förslag till åtgärder för att stimulera teknisk industriell utveckling. Våra förslag skiljer sig i främst två viktiga avseenden från regeringens: Vi är för det första beredda att avsätta mer resurser för stöd till industrins forsknings- och utvecklingsverksamhet. I våra förslag ligger för det andra markerad satsning på teknikupphandling - en beprövad metod för effektiv statlig stimulans av den industriella utvecklingen. För att en omfattande utbyggnad av ny industrikapacitet skall komma till stånd förutsätts också att kapitalförsörjningen kan . Det är uppenbart att det rent allmänt kan vara svårt att få till stånd en avsättning av resurser för investeringar med så begränsad tillväxt som den vi har att räkna med . Från socialdemokratisk sida har vi, främst genom vårt förslag om löntagarfonder, försökt ange vägar för att lösa konflikten mellan kraven på resurser för konsumtion och behovet av resurser för investeringar. I avsnitt 9 nedan redovisas våra förslag på kapitalbildningsområdet. En annan huvudlinje industripolitik måste enligt socialdemokratisk uppfattning vara den ömsesidiga öppenheten, dialogen mellan samhällsorgan, företag och anställda. Problemen i ekonomin är djupt allvarliga. De gemensamma ansträngningar som krävs för att lösa problemen kan aldrig bli verklighet utan en öppen diskussion och en sammanjämkning av skilda uppfattningar och intressen. Ett annat skäl till behovet av en sådan fortlöpande dialog är att en selektiv politik aldrig kan bedrivas utan nära kontakter mellan samhällets och näringslivets representanter. Det finns varken anledning eller praktiska möjligheter för statsmakterna att bygga upp en egen organisation för att ta fram beslutsunderlaget. Självklart skall den kompetens som finns i näringslivet utnyttjas vid besluten. Socialdemokraterna har vid upprepade tillfällen krävt att man från statens sida i organiserade former skall ta upp överläggningar med näringslivet om hur de expansionsmöjligheter som finns i industrin praktiskt skall tas till vara. Diskussionerna bör bl. a. omfatta frågor som rör samverkan mellan samhälle och företag inom ramen för ett utbyggt nordiskt industrisamarbete samt den svenska industrins möjligheter att i ökad utsträckning hämta sina insatsvaror från inhemska leverantörer i stället för att importera. Dessutom bör man se över större tänkbara investeringsprojekt i industrin och förutsättningslöst diskutera villkoren för att olika projekt skall komma till stånd. Möjligheterna till ett nära samarbete mellan staten och enskilda företag bör därvid noga prövas. Något tecken till att regeringen delat vår syn på behovet av överläggningar med näringslivet har inte framkommit. meddelas emellertid i den industripolitska propositionen att regeringen på en punkt är beredd att ta upp någon form av resonemang. Det gäller i fråga om insatsvaruproduktionen. I propositionen konstateras att andelen utländska insatsvaror ökat i vissa branscher . Industriministern säger sig nu avse att ta upp diskussioner med företrädare för industrin och de fackliga organisationerna om ett åtgärdsprogram. I sammanhanget hänvisas till att frågan också behandlas i det avsnitt av propositionen som rör exportkrediter, där några åtgärder för att påverka insatsvaruproduktionen emellertid inte föreslås. Från socialdemokratisk sida ser vi naturligtvis det som sägs i propositionen som ett steg i rätt riktning. Det förefaller emellertid vara ett mycket litet steg. Förutsättningen för att sådana överläggningar skall ge nämnvärt resultat är givetvis att man från statsmakternas sida är beredd att dels förutsättningslöst pröva de uppslag som kan komma fram, dels om så erfordras sätta in effektiva åtgärder, kanske i form av finansiella åtaganden i samarbetsprojekt. Vi föreslår att som sin mening uttalar att regeringen bör ta upp sådana överläggningar med näringslivet och de fackliga organisationerna. Ovanstående resonemang leder fram till den tredje huvudlinjen för en industripolitik för 1980-talet, som här skall anges. Det är uppgiften att återställa jämvikt i bytesbalansen. Detta är ett centralt mål för den ekonomiska politiken. Om vi inte lyckas nå det målet, riskerar vi att vårt handlingsutrymme avsevärt begränsas. Det är därför mycket angeläget att sätta in olika industripolitiska åtgärder, som direkt eller indirekt stimulerar exportindustri eller importkonkurrerande industri. Vi har här som tre huvudlinjer industripolitik angivit stimulans av industrins tekniska utveckling, en öppen dialog mellan statsmakterna och näringslivet och åtgärder för att återvinna den externa balansen. Uppgifterna är självfallet fler, och de medel som måste sättas in är av en mängd olika slag. Det finns inga industripolitiska patentlösningar. 5 Den industripolitiska planeringen Frågan om innehållet i den industripolitiska planeringen och om hur denna planering skall organiseras får en något förbryllande behandling i den industripolitiska propositionen. Där redovisas bl. a. vissa slutsatser från det betänkande som avgavs av kommittén för industripolitikens informationsunderlag (KIPI). Där förs vidare en del principiella resonemang om branschplanering i anslutning till behandlingen av vissa frågor rörande skogsindustrin. Det hela mynnar ut i en upplysing om att vissa smärre organisationsförändringar skall genomföras inom industridepartementet. Det till departementet knutna skall tilldelas vissa bevakningsuppgifter, och ett struktursekretariat skall inrättas. Vilka uppgifter statens industriverk (SIND) skall ha i den industripolitiska planeringen diskuteras inte, vilket enligt vår uppfattning är egendomligt med tanke på att SIND är den myndighet som främst svarar för den industripolitiska planeringen på verksnivå. Däremot föreslås avsevärda organisatoriska förändringar i myndighetsorganisationen. Förslaget till ändrad mineralpolitisk verksorganisation innebär att de uppgifter som f. n. utförs av läggs på en ny myndighet. Som framgår av avsnittet om mineralpolitisk verksorganisation i denna motion, ser vi det från socialdemokratisk sida som lämpligt att avvakta med förändringar i den mineralpolitiska verksorganisationen till dess en mer samlad syn på mineralfrågorna redovisats. Någon mer avsevärd fördröjning av organisationsfrågornas behandling behöver detta inte innebära, eftersom en mineralpolitisk proposition aviserats . Även om alltså utredningen beträffande industripolitikens informationsunderlag inte lett till förslag om några mer nämnvärda förändringar i den industripolitiska planeringens organisation, vill vi här kortfattat kommentera några av de resonemang om industripolitisk planering från utredningen, som redovisas i propositionen. I utredningen preciseras fyra olika typer av industripolitik eller fyra strategier. "Marknadsstrategin litar främst till marknadslösningar, och statens roll blir att genom olika generella åtgärder skapa en miljö, där marknadskrafterna kan fungera väl. Pick the winner-strategin går ut på att staten identifierar och selektivt satser på befintliga storföretag, som har goda utvecklingsmöjligheter. Upphandlingsstrategin innebär att staten definierar, samordnar och beställer projekt hos den inhemska industrin. Småskalighetsstrategin, slutligen, innebär att staten på olika sätt genom industripolitiken uppmuntrar decentralisering och småskalighet. Utredningen konstaterar att den praktiska industripolitiken under 1980talet kommer att rymma inslag från flera eller alla av dessa fyra strategier. Man påpekar också att sammansättningen kommer att bli beroende av främst politiska värderingar. Den analys av olika industripolitiska strategier, som gjorts av utredningen och som här har antytts, kan naturligtvis ha sitt intresse. Den genomförda struktureringen skulle ha kunnat tjäna som utgångspunkt för en analys av behovet av industripolitiskt beslutsunderlag. utnyttjas den emellertid inte på det sättet. Utredarna förefaller på ett tidigt stadium ha mönstrat ut de strategier som innebär att selektiva åtgärder utnyttjas i industripolitiken. kan på den punkten ha påverkats av den syn på industripolitikens utformning, som bl. a. kom till uttryck i industripolitiska proposition , en proposition som det hänvisas till i utredningsdirektiven. Vi skall inte här gå vidare med någon mer utförlig diskussion kring KIPI:s sätt att analysera informationsbehoven. Vi skall endast konstatera att de slutsatser, som dras av utredningen och som återges i den industripolitiska propositionen, präglas av en borgerlig syn på hur industripolitiken bör vara utformad. Detta är självfallet helt acceptabelt så länge man inte försöker göra sken av att slutsatserna är objektiva eller allmängiltiga. Vi kan som exempel på vad vi här menar peka på att en av slutsatserna är att korrekt och aktuell information om det allmänna ekonomiska läget och om effekterna av ekonomisk-politiska åtgärder är viktigare än mer specifik information om enstaka branscher och företag. Till detta kan sägas att korrekt och aktuell information etc. självklart är utomordentligt viktig som underlag för den allmänna ekonomiska politiken. Om man emellertid avser att sätta in selektiva åtgärder i en bransch eller ett företag är man inte betjänt av den allmänekonomiska informationen. Då behövs specifik information om branschen eller företaget. En annan av de återgivna slutsatserna är att industripolitiken inte bör låsas till givna scenarier för den globala eller svenska ekonomiska utvecklingen, eftersom osäkerheten är för stor för att sådana antaganden skall kunna läggas till grund för handlande. Som kommentar till denna slutsats kan det finnas skäl att påpeka att det till grund för industripolitiska beslut - lika väl som för exempelvis enskilda företags investeringsbeslut rimligen måste ligga en uppfattning om den framtida ekonomiska utvecklingen. Att denna uppfattning löpande måste revideras och inte onödigtvis låsas är enligt vår uppfattning självklart. Att å andra sidan dra slutsatsen att det är meningslöst att vid beslutstillfället ens försöka få en uppfattning om den framtida utvecklingen menar vi däremot är felaktigt. Det som här sagts visar enligt vår uppfattning att ett utredningsarbete av det slag som bedrivits inte kan läggas till grund för slutsatser om behovet av industripolitiskt beslutsunderlag. Analysen kan inte grundas på föreställningar om det önskvärda innehållet i industripolitiken - särskilt inte om det som av utredarna betraktas som önskvärt påtagligt avviker från den politik som faktiskt bedrivs. Att en socialdemokratisk industripolitik skulle ställa krav på ett branschoch företagsinriktat beslutsunderlag är uppenbart. Vi vill emellertid hävda att det också med den industripolitik som i praktiken bedrivs av den borgerliga regeringen faktiskt är motiverat att bygga upp ett bättre underlag för bransch- och företagsinriktade åtgärder än det som finns att tillgå. Att den borgerliga regeringen eftersträvar en mer generell inriktning av politiken är uppenbart. tvingas man av verkligheten till selektiva åtgärder - åtgärder som man på grund av nedrustningen av bl. branschbevakningen tvingas genomföra på grundval av ett svagt beslutsunderlag. En analys av kraven på beslutsunderlag för de industripolitiska beslut som faktiskt fattas vore enligt vår uppfattning värdefull. Eftersom den nu genomförda utredningen inte har den karaktären är det enligt socialdemokratisk mening tillfredsställande att KIPI:s analys inte lagts till grund för förslag om en genomgripande förändring av SIND:s utredningsverksamhet. Från socialdemokratisk sida ser vi inte minst branschutredningsverksamheten inom SIND som utomordentligt värdefull. En nedrustning av SIND bör inte få ske. Vi föreslår att gör ett uttalande av den innebörden. Socialdemokraternas ställningstagande i skilda branschfrågor har redovisats i en rad särskilda branschmotioner. Vi kommer inte här, med några undantag, att föra fram förslag till branschpolitiska åtgärder. Ett av undantagen gäller gruvindustrin, där vi dels behandlar den i den industripolitiska propositionen väckta frågan om ny mineralpolitisk verksorganisation, dels tar upp vissa prospekteringsfrågor. Gruvindustrifrågorna behandlas i avsnitt 7 nedan. I detta avsnitt ger vi en kortfattad redogörelse för socialdemokraternas syn på olika branschproblem såsom den avspeglas i ett antal andra motioner. Skogsindustrins utveckling är betydelsefull för vårt land i många avseenden. Branschen ger direkt och indirekt sysselsättning för flera hundra tusen människor. Orter och hela regioner är i många fall för hela sin existens beroende av branschens företag. En femtedel av våra exportintäkter kommer från skogsprodukter. För socialdemokraterna och de anställdas organisationer är det en självklarhet att skogsindustrins utveckling inte helt kan få bestämmas av de enskilda företagen och ske på deras villkor. Socialdemokraternas alternativ är ett aktivt samhällsengagemang för att främja skogsindustrins utveckling och därigenom trygga sysselsättningen och förbättra den regionala balansen i vårt land. Våra förslag har inriktats mot tre huvudområden. För det första måste industrins råvarubehov säkerställas i såväl det korta som det långa tidsperspektivet. För det andra måste möjligheterna att stärka industrins konkurrenskraft tas till vara fullt ut. För det tredje måste utvecklingen ske i sådana former och i en sådan takt att sysselsättningen kan hävdas och att de berörda orternas överlevnad inte sätts Regeringen har i den industripolitiska propositionen redovisat sin syn på hur dessa frågor bör behandlas. Trots att man i propositionen visar att man är medveten om branschproblemen och deras konsekvenser för företagen och de anställda förordar man att statsmakterna även fortsättningsvis skall avstå från att försöka påverka branschutvecklingen. Vi har fått bevittna vad en sådan passivitet leder till. Från vår sida har vi lagt fram våra förslag angående skogsnäringarna i en särskild partimotion. Vi föreslår konkreta åtgärder för att komma till rätta med virkesbristen. Detta är en fråga som regeringen på ett anmärkningsvärt sätt misskött . De tidigare förslag som vi framlagt har konsekvent avvisats. Härigenom har vårt land bl. a. förlorat åtskilliga miljarder i exportintäkter. I motionen tar vi också upp frågor om skogsvården och andra förhållanden som har avgörande betydelse för skogsindustrins långsiktiga virkesförsörjning. Vi har vidare begärt att regeringen skall ta initiativ till en planering av skogsindustrins strukturomvandling.