mot · G402806 · 1981-01-22 00:00:00 — av m. fl. om riktlinjer för en industriell förnyelse Den privata storindustrin visar sin oförmåga att industriellt förnya landet. Långsiktig, planmässig uppbyggnad av ny industriproduktion i kollektiva former är nödvändig. Förädlingsgraden måste höjas, mer komplexa och förfinade produkter främjas. Produktionen kan underbyggas främst genom vidgad nationell marknad. Tiden är också inne för en socialt ny typ av industrialisering - en industrialisering som främjar de arbetandes makt, yrkesarbetets fördjupade innehåll, förnuftigare konsumtionsmönster och större nationell självständighet. Den svenska industrins läge och framtid är starkt oroande. sker en minskning av industriarbetena. Brottet i utvecklingen kring 1965 är tydligt skönjbart i alla de statistiska serier, som belyser sysselsättningen. Nedgången är större än talen visar, dels på grund av deltidsarbetets ökade utbredning, dels genom att klyftan vidgats mellan antalet registrerade sysselsatta och antalet som i praktiken har arbete. Utslagningen från industrin är en huvudfaktor bakom den allt större reservarmén av arbetslösa, undersysselsatta och tillfällighetsarbetare. Industriarbetets tillbakagång kan inte förklaras med rationaliseringen av produktionsmetoderna, då denna var lika stark . Troligen har investeringar i arbetsbesparande teknik hållits tillbaka av de dåliga tiderna, sett i förhållande till vad som varit tekniskt möjligt. Industrisysselsättningen är dock bara ett symtomatiskt uttryck för situationen. De grundläggande problemen är mer av kvalitativ än kvantitativ art. Tillsammans har de fört landet in i en egenartad och riskfylld position på det industriella området. Från storföretagarkretsar framför man ibland föregivna förklaringar till problemen. Dessa förklaringar utmärker sig för sin oerhörda ytlighet. Man kommer i stort sett inte längre än till att skylla på löner, sjukfrånvaro, MBL eller, än mer diffust, "kostnaderna. Den sittande regeringen har osjälvständigt övertagit detta sätt att förvandla ett svårt ekonomiskt problemkomplex till en fråga om privatmoralen hos alla andra än storföretagarna själva. Sådana försök är inte seriösa. De speglar bara oförmågan och osäkerheten i storföretagarkretsarna. Man söker där nu avbörda sig ansvaret för problem man inte behärskar. Förklaringarna speglar också regeringens politiska osjälvständighet gentemot det ekonomiskt ägande och kontrollerande skiktet i samhället. Inte heller kan den industriella krisen förklaras med häånvisning till dålig regeringepolitik. Naturligtvis har det sin betydelse vilken regering som sitter, men de problem saken rör har vuxit fram gradvis och under fyra regeringar. Man kan inte heller säga att någon regering sökt angripa dem. Industrins läge har sin djupare grund i förändringar och tendenser hos själva det ekonomiska systemet. Det handlar om allmänna sådana, likaväl som om mer nationellt betonade särdrag. Kortfattat kan man ringa in problemen i ungefär följande punkter: Den internationella kapitalismen befinner sig allmänt i en längre fas av svaghet med djupa, återkommande konjunktursvackor. Marknadens förmåga att ta emot produktion är snävt tilltagen och överkapacitet råder. En snabb förskjutning sker i riktning mot mer komplex teknik och sammansatta produkter. Mer klassiska typer av industriproduktion faller relativt tillbaka. Vissa nya länder tränger in på de gamla industrinationernas klassiska fält. Svensk industri har haft traditionella positioner inom vissa tungindustrier (skog, stål) samt i klassisk verkstadsproduktion. Till detta finns både ekonomisk-historiska och naturgeografiska förklaringar. Men i det pågående skedet drabbas just sådana positioner jämförelsevis hårt av de allmänna tendenserna. Svensk industri har ett oproportionerligt energiberoende. Tungindustriernas relativt stora inflytande och en slösaktig processteknik är en viktig faktor häri. De starkt stegrade kostnaderna för energin slår därför orimligt hårt. Genom denna struktur binds också den industriella ekonomin vid höga kostnader för energiimport och kärnkraftsutbyggnad. Detta pressar fram ett exportbehov man får allt svårare att tillgodose. Den svenska industrin multinationaliseras och dess grad av centralisation på få händer torde vara högre än i något annat industriland, möjligen med undantag av . Svensk storfinans kopplas i allt högre grad till multinationella intressen och bedömningar. Den saknar numera nationella politiska lojaliteter och är förbunden med intressen, vilka är starka nog att disponera stora resurser mellan länder och regioner i världen. Kapitalets centralisering och multinationalisering får för del vissa klara effekter. Resurser för nyinvesteringar styrs mer till andra länder och mindre till . En tilltagande specialisering sker. Bredd och mångfald i maskin- och verkstadsproduktionen minskar - en utarmning av produktionsschemat sker. Importen av maskiner och jämförliga insatsvaror måste därvid öka. Prissystemet blir stelare, vilket både ökar importkostnader och försvårar export. De multinationellt inriktade storföretagen deltar i internationella karteller, vilka minskar utrymmet för exportökningar och kostnadsmässigt belastar industrier som måste köpa kartelliserade produkter. Nya initiativ inom industrin kräver grundligt och tålmodigt arbete, lång planeringstid och ofta stora basinvesteringar. Svensk storfinans visar en växande likgiltighet för sådant arbete. Den har i stället i stor stil vänt sig till spekulativa och parasitiska verksamheter. Det får en dubbelt negativ effekt. Ju mer av förnyelse som krävs, desto räddare blir man för nya, djärvare drag - och driver spekulationen upp det allmänna kostnadsläget. Storfinansen bidrar själv till de kostnadsbelastningar som den klagar över. Multinationaliseringen får slutligen en speciell, farlig effekt: den skärper kraftigt underkastelsen under utländsk teknik och forskning. Denna underordning har begränsat industrins rörelsefrihet och försvårat förnyelse och självständig, teknologisk idébildning. Försöker man ringa in industriella problem ser man också ihåligheten bakom den för dagen härskande politiska fraseologin från regering och storfinans. Det är inte konkurrenskraften hos befintliga produkter som är huvudproblemet. Det är den nödvändiga ändringen i produktionens kvalitativa sammansättning. Man måste kunna bjuda det som i en avancerad industrialism representerar det framskridna, det växande. Det är inte exporten som är problemet. Det är det faktum att man söker exportera klassiska produkter, vilka är trängda på marknaden och som kräver orimliga mängder insatsvaror och energi. Landet betalar ett orimligt pris för sin export. Det går inte att sitta och vänta på att marknadshushållningen skall sköta spelet och rätta till saker. Dagens marknad har inga mekanismer för att stimulera och prioritera det som morgondagen behöver. Man måste skapa marknader själv för att få i gång förnyelse. Det går inte att ha perspektiv som på sin höjd sträcker sig bara till nästa, osäkra konjunkturuppsving. Modern industriell uppbyggnad kräver medvetna mål och perspektiv. Det går inte att tro sig kunna exportera sig ut ur krisen. För det första finns bristerna i det klassiska exportsortimentet. För det andra är marknadsutrymmet begränsat, bl. a. genom internationella kristendenser, de transnationella koncernernas växande makt och den ökande kartellbildningen. För det tredje vill alla andra också öka sin export - och varför skulle med sin traditionella och dyra exportproduktion räkna med att kunna öka sin export på alla andras bekostnad? Över huvud taget har det varit en föga framsynt tanke att landet skulle kunna leva på att föra ut i huvudsak halvfabrikat och bilar. Den kvalitativa förnyelsen av industrin kommer inte av sig själv, stimulerad av några osynliga händer. Tvärtom har den svårt att arbeta sig fram, när den internationella konjunkturen är dålig, spekulation och svarta affärer är fördelaktiga och kapitalets bundenhet i gamla intresseområden stark. Det går inte att kräva att vinsterna skall bli så höga att en mödosam industriell uppbyggnad blir fördelaktigare än finansiella spekulaitoner. Den situationen inträder sannolikt aldrig. Själva kravet är i sig självt absurt. Det går inte att lita till en klass av storföretagare, som varken vill eller mäktar ta itu med problemen och vars intressen alltmer markant avviker från nationens och folkflertalets. Om något kännetecknar dagens storöretagarkretsar är det just rädslan för nya idéer och den ekonomiska återhållsamheten gentemot nya projekt och risktaganden. Riktlinjerna för en politik riktad mot den industriella krisen kan i korthet sammanfattas på följande sätt: Den allmänna, genomsnittliga förädlingsgraden i industriproduktionen måste höjas. Mer förfinande konstruktioner, komplexa produkter och system måste utgöra ett betydligt större inslag än . Råvaruuttaget bör dämpas, nya metoder och slutna system måste bringa ner slöseriet med material. Utarmningen av industriproduktionen måste hejdas och en större bredd i produktionen av maskiner och industriell utrustning återvinnas. Särskilt viktigt torde vara att börja bryta det multinationella inflytandet över datasektorn och börja bygga upp en nationellt självständig dataindustri. Ökningen av den industriella basen måste främst ske inom den nationella sektorn. Exportsektorn kommer att gynnas av höjd förädlingsgrad och mer avancerad produktion. Men det är främst en vidgad nationell marknad som kan bära upp förnyelsen och den ökade bredden i industriproduktionen. Det privata näringslivets organisations- och arbetsformer klarar inte ett långsiktigt program för industriell förnyelse Detta kan realiseras bara med en samhälleligt ägd och organiserad industrisektor som den ledande faktorn. Förnyelsen av produktionen måste ske planmässigt och parallellt med utbyggnad inom de sektorer som har nytta av produkterna. Detta förutsätter bl. a. styrning av investeringar och krediter i en form som knappast är möjlig med nuvarande makt- och organisationsstruktur inom kreditväsendet. Inom de nu angivna allmänna ramarna är delvis olika lösningar tänkbara. För ett litet land som är det inte möjligt att söka driva fram förnyelse och utbyggnad på en mängd skilda fält. En viss koncentration måste ske till speciellt lämpliga eller socialt önskvärda områden. En tänkbar modell för utvecklingen de nästkommande 20-25 åren är följande: En grundläggande utgångspunkt för den industriella förnyelsen är den tekniska yrkesskickligheten och den relativt goda medborgerliga allmänbildningen hos de arbetande. Detta är en tillgång av yttersta vikt i just den typ av produktion som främst behöver öka: de avancerade färdigvarorna och systemen. Det anger dessutom en annan viktig utgångpunkt, nämligen att själva arbetsprocessens organisation och teknik inte får leda till utarmning av yrkesarbetet. Den måste tvärtom tillgodogöra sig detta, något som ställer krav på en delvis ny utformning av tekniken och dess hjälpmedel. Av största vikt är en nationellt självständig utformning av dataindustrin, som bör kunna svara för en betydligt större produktion i landet än . Beroende på val av samhälleliga mål och av teknik kommer dataindustrin att kunna få helt olika inriktning. Här bör främjas en uppbyggnad av teknik, system och program, som bevarar och utvecklar de arbetandes kunnande och tänkande. Av betydelse för datorindustrins expansion är också en försvarsreform, där den tunga traditionella organisationen och utrustningen ersätts med decentraliserade, politiskt kontrollerbara organisationsformer och lätt, billig datastyrd utrustning. En mångsidigare produktion av maskiner och hela industrianläggnignar bör knytas till medvetna strävanden inom redan existerande industrier i landet. En modernisering av processindustrin behöver t. ex. nya typer av helhetslösningar när det gäller produktionsanläggningar. En utveckling av maskinproduktionen innebär att man kan styra industrins produktionsmetoder mot ett mer allsidigt utnyttjande av de arbetandes mänskliga kapacitet i produktionen. En högre självförsörjning av maskiner och annan industriutrustning minskar påfrestningarna på betalningsbalansen. Transportsystemen i landet är i stort behov av ökad kapacitet och modernisering. Det gäller både från ren trafiksynpunkt och från kostnads-, miljö- och energisynpunkter. En omfattande förnyelse är nödvändig inom järnägsväsendet. Socialt bättre och praktiskt effektivare tätortsmiljöer kräver dämpad privatbilism och betydande utbyggnad av kollektivtrafikens system. Utbyggnad av den inrikes sjöfarten innebär bättre transportlösningar för bl. a. tyngre gods. I en reform av transport- och trafiksystemen i landet ligger därmed en viktig marknad för ökad och ny produktion: rullande materiel och anläggningar, utrustning för varuhantering, styrsystem, fartyg och pråmar m. m. Byggnadsindustrin i landet har en given plats för att möta en rad eftersatta behov när det gäller anläggningsinvesteringar inom samhällssektorn och industrin samt i fråga om ökat bostadsbyggande. Här kan skapas underlag för den potential av nya tekniska lösningar som hålls tillbaka av den dåliga konjunkturen i branschen och den allmänna rädslan för nya projekt. Två viktiga aspekter bör framhållas då det gäller det sociala och politiska innehållet i den nya industriella utvecklingen. Den nya produktionen av maskiner, system och anläggningar bör och kan utformas för att tjäna kvalitativt andra krav på produktionsprocessen. Ett fördjupande av yrkesarbetets innehåll och ett främjande av de arbetandes kamp för makt över produktions- och livsvillkor bör ske. Tekniken är inte neutral - vare sig den uppträder i form av en datamaskin eller en vanlig svarv. Beroende på hur den utformas kan den gynna resp. missgynna den arbetandes sociala ställning, arbetsmiljö, insyn och möjligheter att behärska processen. Den politiska inriktningen av den industriella framtidsutvecklingen bör gynna, inte missgynna dessa politiska mål. Tiden är också inne att ställa nya krav på konsumtionsmönster och konsumtionsvaror. Människornas stora flertal, liksom en framtida sundare världsekonomi och hushållning, har inget behov av slit- och släng, urvattnat innehåll, skryt- och prestigekonsumtion, dålig varaktighet. De har tvärtom behov av större ändamålsenlighet hos produkten och en mindre grad av status- och varufixering i livsmönstret. Som ett led i utvecklingen av hemmamarknadsindustrin bör därför en anpassning ske till verkliga mänskliga behov och till produktens möjlighet att tjäna en förnuftig livsform och en social funktion. , maskiner och varor ser olika ut beroende på vilka sociala mål de tjänar. Det som framöver representerar det eftersträvansvärda står väsentligen i motsättning till mycket av dagens teknik, arbetsorganisation och tillverkning. En nationell industrialisering, sådan den här beskrivits, kan innebära början till alternativa produktionsmönster och en ny typ av industrialism. Den privata storindustrin varken vill eller förmår förverkliga ett industriellt utvecklingsprogram. Det kan ske endast i samhällelig regi. Kapitalbildningen måste ske i kollektiva former. Nya, statliga företagsformer med en genomförd demokratisering liksom av de arbetande styrda självständiga fonder är nödvändiga. De privata storbankerna måste nationaliseras för att garantera en medveten styrning av resurser till den eftersträvade förnyelsen. Överskottet av likvida tillgångar för spekulativa ändamål kan till stor del dras in för att i stället tjäna produktiva och förnyande tendenser i industrin. Vissa ingripanden på utrikeshandelns och räntepolitikens område är också nödvändiga. En lägre ränta - vilken har som förutsättning en samhälleligt styrd kreditmarknad - gynnar industrin och minskar kostnaderna. En varureglering inom vissa delar av utrikeshandeln kan, åtminstone temporärt, vara nödvändig för att den nationella industrin skall kunna återuppbygga förlorade positioner. En betydligt hårdare kartellagstiftning kan bidra till att lösgöra delar av storindustrin från destruktiva beroenden. De kvantitativa verkningarna av ett långsiktigt utvecklingsprogram sådant det nu skisserats är inte möjliga att exakt beräkna. Hur många nya arbeten som kan skapas inom industrin beror på den mer detaljerade uppläggnigen av programmet och på graden av snabbhet i genomförandet. En realistisk målsättning är dock att 100 000 nya industriarbeten skall kunna skapas . Med hänvisning till ovanstående föreslås att beslutar 1. att uttala att i motionen anförda riktlinjer skall ligga till grund för industripolitiken, 2. att hos regeringen hemställa om att nödvändigt utrednings- och projekteringsarbete och andra åtgärder för riktlinjernas förverkligande igångsätts. HANS (vpk) i (vpk) (vpk) (vpk) (vpk)