mot · G4021209 · 1981-01-23 00:00:00 — Motion 1980/81:1209 av m. fl. om åtgärder för nedrustning skulle bli FN :s första nedrustningsdecennium. I efterhand kan vi, som gör i sin senaste årsbok, slå fast att det "blivit ett totalt misslyckande. Världens militärutgifter har alltså fortsatt att stiga, alla förhandlingar, konferenser och avtal till trots. Vad vi nu ser framför oss, är i stället en mycket kraftig ökning av rustningarna. En ny "rustningsspiral" har inletts, och den innebär både en kvantitativ men framför allt en kvalitativ ökning. Det är i och för sig ingen nyhet att vapen- och krigsmateriel "utvecklas" till allt större effektivitet och precision, men utvecklingen efter har inneburit en fruktansvärd och dramatisk förändring jämfört med tidigare perioder. Det är här inte bara fråga om kärnvapnen, som ju är det nya inom förstörelseområdet, utan också om utvecklingen av alla andra slag av vapen och vapenmateriel. Omsättningen av vapen och vapensystem har gått allt snabbare och detta fastän det inte varit fråga om krigstillstånd i de industrialiserade delarna av världen utan s. k. begränsade krig, framför allt i tredje världen. När man lyssnar på den allmänna debatten, som den förs i massmedia, vid nedrustningsförhandlingar och liknande konferenser, framstår det ofta som om rustningarna skulle vara något slags mystisk och ogripbar företeelse. får man det intrycket att de skulle bero på statsledningars eller t. o. m. statschefers goda eller snarare onda vilja. Problemen med nedrustning och fredsarbete å andra sidan sägs vara möjliga att lösa om bara utbyte av information, åsikter och kunskaper kunde ökas. Men rustningarna är, som de alltid har varit, ett uttryck för maktkamp och ekonomiska intressen. Maktkampen handlar i första hand om kontrollen över världens resurser, framför allt råvarorna. Den handlar också om kontrollen över avsättningen av produkterna, kampen om marknaderna. Vatje genomgång av rustningarna och de spiral- eller karuselleffekter som driver på dem, blir med dessa utgångspunkter en förödande kritik av marknadsekonomierna i väst och deras industri- och rustningspolitik. Väst, dvs. , och , producerar minst men förbrukar mest av alla viktiga typer av råvaror. Det betyder att kontrollen över dessa tillgångar är livsnödvändig för dessa länder. Denna kontroll måste upprätthållas antingen direkt eller indirekt, genom lojala regeringar. Detta kräver militära ingripanden eller militärt understöd och hjälp eller bådadera, och detta i sin tur kräver rustningar. skulle kunna bli betydligt mer självförsörjande på de flesta viktiga mineraler och förmodligen också på olja. Men det ligger inte i intresse. Det är billigare och därför mera lönsamt att i första hand exploatera tillgångar i tredje världen. Där finns ingen besvärlig lagstiftning och mycket lite av motstånd från fackföreningar och miljö- och naturvårdsintressen. När det gäller oljan är det framför allt en fråga om att spara på en allt knappare resurs. Och: varför då förbruka sina egna tillgångar först? Oljan är den mest strategiska råvaran av alla, och i det fallet är i det närmaste till importberoende. Samma sak gäller . importerar av sin oljeförbrukning och kommer förmodligen att öka den siffran. Öst, dvs. och dess allierade, är i motsats till Väst självförsörjande eller nettoexportörer av de flesta viktiga råvarorna, inkl. olja. De konsumerar inte heller lika mycket råvaror per person, och deras konsumtion av råvaror ökar också långsammare än Västs. Möjligheterna till att öka produktionen av dessa varor är också större än på västsidan. Det gäller även oljan, där är en av världens största producenter, och där uppenbarligen nya fyndigheter kommer fram. De kända fakta som redovisas i Väst om att olja kommer att vara på upphällningen är mycket osäkra. Slutsatsen blir att det är Väst, och framför allt , som är desperat beroende av strategiska råvaror utanför sitt eget område. Kampen om inflytande och kontroll över råvarorna blir därför framför allt en kamp för Väst och och en absolut drivande orsak till deras rustningar. En andra viktig orsak bakom rustningarna är ekonomiska vinstintressen inom krigsmateriel- och vapenindustrin. Det har alltid varit lönsamt för företag att producera vapen, och det har blivit allt lönsammare efterhand som materielomsättningen ökat. Till skillnad från tidigare perioder har det inte heller behövts att något storkrig pågått, för att omsättningen av krigsmateriel skall hållas på en hög och ständigt stigande nivå. Den snabba, tekniska utvecklingen på vapenområdet, framdriven av en alltmer omfattande forskningsinsats, har garanterat en bekväm avsättning. Allt som allt ägnar sig ungefär 400000 högutbildade vetenskapsmän och ingenjörer åt sådan forskning. Detta motsvarar kanske av världens mest kvalificerade arbetskraft. Efterfrågan på alltmer tekniskt fulländade vapen har lockat in allt flera storföretag med allt större resurser för forskning och utveckling på marknaden. Dessa har åstadkommit allt bättre teknik, som har ökat efterfrågan. Så har en första karusellfaktor i processen etablerats. De ledande intressena av makt och ekonomi inom militärapparaterna och industrietablissemangen har här funnit en stor gemensam nämnare, som har utvecklats till vad som brukar kallas det militärindustriella komplexet. Tillsammans kan de utöva påtryckningar på statsledningarna och också dra in fackföreningsrörelsen och lokala, politiska ledningar när företagsnedläggningar och sysselsättningskriser hotar. Men det är inte nog med detta. Också statsledningar har sett och ser vapenproduktion som en bekväm stabilisator i den nationella ekonomin. Om ingen annan produktion går att sälja, kan åtminstone vapen placeras på marknaden. Kan inte den egna krigsmakten köpa upp allt, finns ju alltid exporten att ta till. Men i längden underminerar detta ekonomin genom att vapentillverkningen är improduktiv och således inte ger upphov till några nya produktionsprocesser. Den förbrukar däremot stora resurser av arbetskraft och råvaror och ger i längden allt större inflationseffekter. Undersökningar på skilda håll, t. ex. i och i FN:s regi, visar att varje dollar som satsas i civil produktion ger större effekter på ekonomi och sysselsättning än motsvarande summa som satsas i krigsmaterielproduktion. Trots detta ökar investeringarna i krigsmaterielindustrin och förutses öka ytterligare . I tider av depression blir vapenproduktionen en av de få lönsamma sektorerna i ekonomin, och kapitalet söker sig dit. Det är en andra karusellfaktor i rustningarnas ökning. De militär-industriella-statliga intressen som redovisats här gäller marknadsekonomierna i Väst. Hur ser det då ut på Östsidan? Försök har gjorts att påvisa motsvarande intressekombinationer, då i termer av byråkrati-militär-industritekniska påtryckningsgrupper. Personunioner och andra förbindelser samt övergångar av beslutsfattare mellan militära och civila sektorer får naturligtvis inte underskattas. Det kan skapa grupper som driver på rustningarna. Klart är dock att vinstintresset, både när det gäller enskilda industrier, industrikomplex och statsmakten inte kan spela någon roll när det gäller planekonomierna i Öst. Rustningarna blir i stället en belastning för den samlade ekonomin som man anser sig tvungen att ta för den egna säkerhetens skull. Men utanför stormaktsblocken då? Vad driver fram rustningarna där? I marknadsekonomier finns naturligtvis det militärindustriella komplexet i både små och stora stater, inte minst tydligt illustrerat av vad som pågår i vårt eget land. Här kommer också handelspolitiska intressen in, dvs. hela mekanismen bakom den ökande vapenhandeln och vapenexporten. Denna i sin tur blir en pådrivande faktor för rustningarna i nya stater, både rika och fattiga. Överflöd på vapen och krigsmateriel är i sig självt en pådrivande faktor, och kopplad till handelsavtal blir spridningen än säkrare garanterad. under shahen var en av de största vapenimportörerna och en säker och lönsam kund för alla världens vapenhandlare, också för . Det har funnits och finns många sådana exempel i tredje världen. Militärmakten behövs också för att garantera den inre säkerheten, dvs. för att förtrycka folket i det egna landet. Stater som försöker driva en progressiv politik med olika former av planerad ekonomi känner sig också tvingade eller hotade, på goda grunder, till att satsa på rustningar i stället för på mera nödvändiga investeringar i industri, jordbruk och andra verksamheter, som skulle utveckla det egna landet. De dras med i den karusell som startats av de två grundläggande faktorerna: kampen om råvaror och marknader och vinstintressena i västvärldens vapenindustri. En generell och allmän faktor när det gäller rustningar och som inte får glömmas bort är militarismen. Den finns och verkar inom alla militära system i alla stater. Så fort en militär hierarki byggs upp finns faran för militarism där. Militarism kan definieras som en benägenhet att lösa alla konflikter med militära maktmedel, förakt för kompromisser och förhandlingar samt övertro på personlig och militär styrka. Den framträder tydligt i samband med det militär-industriella komplexet i de kapitalistiska staterna, inte minst i vårt eget land. En militarist behöver inte heller vara en människa i uniform och behöver inte heller ha genomgått någon militär utbildning. Många industri- och statsmän är militarister. Men också i stater med socialistiska system och även i befrielserörelser kan vi se militarism. Den måste alltid övervakas och motarbetas av civila och fredliga krafter. Vem rustar mest? Alla rustar således, men det är naturligtvis framför allt de två stormaktsblockens rustningar som är mest intressanta. De presenterar själva helt motstridiga uppgifter, som inte kan tas på allvar. har alltid hävdat att är på väg att gå i fatt och förbi. Den tesen har drivits med särskild framgång efter slut. Enligt den påstås att rustningskostnader ligger högre än och att den årliga ökningen uppgår till . Det resultatet kommer man fram till genom att beräkna hur mycket har av olika vapen, förband, krigsmaterielproduktion m. m. Sedan räknar man fram vad motsvarande förnödenheter och produktion skulle kosta att framställa i och får på så sätt dessa fantastiska siffror. , som i sin årsbok 1979 hade en ganska omfattande redovisning av hur det egentligen förhåller sig upprepad i årsboken 1980 underkänner dessa beräkningar. Kostnaden för en viss produktion i ett land går inte att beräkna efter vad samma produktion skulle kosta i ett annat land. säger att detta är en illegitim metod att beräkna kostnader av vad slag som helst. Man säger också att bördan av rustningarna för är mycket större än vad man tidigare ansett och att den är ett avbräck för den sovjetiska ekonomin. Trots detta, säger , "har kommentator efter kommentator använt dessa siffror för att visa att hotet från var mycket större än vad som tidigare antagits. (1979 s. Men genom att presentera dessa siffror som kända fakta har och NATO fått det att framstå som om de sackade efter i utvecklingen och måste komma i fatt genom att satsa på nya vapensystem, nya baseringar och en allmän höjning av sina rustningskostnader. Detta har medfört att NATO 1978 fattade beslut om en faktisk årlig ökning av militärutgifterna . har redan bestämt sig för att för sin del överskrida denna siffra. Deras femårsplan för 19801985 bygger på en ökning . Också andra stater inom N har ökat sina rustningar med mera än de beslutade . å andra sidan redovisar officiella siffror som inte heller kan tas för gott. Enligt dem är militärutgifter mindre än en fjärdedel av och visar en fallande kurva . SIPR1 underkänner också dessa uppgifter, men slutsatsen, som måste dras av SIPRRs material, är att ingalunda drar ifrån när det gäller rustningarna utan snarare får allt svårare att hänga med. Detta gäller särskilt inom den avancerade teknologins och elektronikens område där ligger före. Dessa fakta går tvärtemot den gängse bilden som är den USA-influerade och som pekar ut som ledande i rustningar. Men säger också att får skylla sig själv så länge man inte lämnar en mera öppen redovisning. Sekretessen och slutenheten är till nackdel, eftersom den omöjliggör rättvisa jämförelser och därmed lämnar fritt spelrum för spekulativa slutsatser av västlägret. Enligt SIPRRs beräkningar, som måste betecknas som ett av de få allvarliga försöken att göra en rättvis bedömning, är rustningskostnaderna för de båda blocken, (NATO) och (WTO), följande: , räknat penningvärde och växlingskurser, lägger NATO ut nära och WTO nära . Inom blocken svarar för och för , allt räknat med 1978 som bas. Denna fördelning inom blocken är intressant och förtjänar att uppmärksammas mer än vad som skett. Både och önskar att deras medallierade skall ta på sig en större del av rustningsbördan inom resp. allians. Man kan med utgångspunkt i SIPRRs material konstatera att varit mycket framgångsrikt i denna politik och minskat sin andel av NATO:s samlade rustningar. däremot svarar fortfarande för den allt övervägande delen av rustningarna inom WTO. även om de andra staternas andel ökat något. Vpk har i en särskild motion tagit upp kärnvapenupprustningen och dess inverkan på den säkerhetspolitiska situationen i och i . Införandet av nya s.k. "eurostrategiska vapenbärare berör på ett direkt och konkret sätt säkerhetspolitiska läge. Det gäller särskilt kryssningsrobotarna, vars eventuella färdriktning över svenskt territorium redan har väckt debatt både nationellt och internationellt. Den reaktion på NATO-beslutet att införa dessa nya vapen har varit lam och inte tillräckligt poängterat den allvarliga försämring som det inneburit för . Det behövs ett mera resolut avståndstagande från svensk sida mot dessa vapen. Kopplingen mellan kärnvapen och kärnkraft måste också uppmärksammas på ett helt annat sätt . En massiv opinion av forskare, vetenskapsmän och nedrustningsförhandlare framhåller ständigt hur kärnkraftsutbyggnaden bidrar till spridningen av kärnvapen. Den urholkar icke-spridningsavtalet och försvårar eller t. o. m. omöjliggör den övervakning som är en förutsättning för att avtalet skall respekteras. Det är nu omöjligt att i en seriös debatt försöka hävda att vapenplutonium inte kan framställas från utbränt bränsle i de vanliga kärnkraftverken. Tvärtom talar alla uppgifter för att det är en både bekväm och billig framställningsform. De som i den svenska kärnkraftsdebatten gjorde sitt bästa för att påstå motsatsen borde nu känna skam över sitt agerande. måste nu på ett mycket bestämt sätt ta upp denna fråga på de internationella planet. Utslaget i folkomröstningen där en mycket stor majoritet uttalat sig för avveckling av kärnkraft i underlättar ett sådant agerande. Tyvärr har genom det skandalösa avtalet med det franska bolaget bundit sig för att plutonium från svenska reaktorer skall få spridas på världsmarknaden. För det första tillåter avtalet ett svinn på av det plutonium som går att utvinna. Cogéma behöver således bara redovisa . För det andra fastslår avtalet att Cogéma har rätt att köpa av dessa återstående . bara det sker till världsmarknadspriset. Detta avtal, som aldrig redovisats öppet, måste rivas upp och inträde som leverantör av plutonium på världsmarknaden stoppas. Förhandslagring av NATO-materiel i och Den tidigare omnämnda tendensen i utrikespolitik, att lägga under sig områden för att säkra sin tillgång av viktiga råvaror, har på ett påtagligt sätt berört det nordiska området. De säkerhetspolitiska doktriner som arbetar efter förutsätter att aktioner och motaktioner skall kunna utlösas överallt och inte nödvändigtvis ske bara där en konflikt blossar upp. En skärpning av spänningen eller en konfrontation i t. ex. kan enligt denna doktrin mötas med motåtgärder på . Det är mot denna bakgrund man måste se beslutet om förhandslagring av NATO-materiel i framför allt . Det är en allvarlig försämring av läget i och drar på ett helt annat sätt än tidigare in det nordiska området i det globala spänningsfältet. Det har i debatten mest talats om materielen för en marinkårsbrigad från . Det är i och för sig illa nog, men viktigare än materielen för några tusental marinkårssoldater är den förhandslagring som sker för N ATO:s marin- och flygstyrkor. Den har funnits tidigare vid norska flygfält och andra baser, men det blir nu en betydlig upptrappflirtg och förstärkning. De marin- och flygstyrkor som skall använda denna materiel är direkt avsedda för insatser mot och Inte för försvar av norskt territorium. Denna upptrappning påverkar direkt och svensk försvars- och säkerhetspolitik. Om man inte anser att Varje upprustning av NATO också är bra för , måste det som hu har hänt väcka stor oro och borde föranleda åtgärder från svensk sida. Den har emellertid i detta fall. precis som när det gäller de nya eurostrategiska vapenbärarna, uppträtt förvånande och ansvarslöst passivt och inte uttryckt något ogillande. Svensk nedrustning och fredsforskning Den uttalade målsättningen från svenskt håll om att arbeta för fred och nedrustning måste fullföljas också inom vårt eget lands gränser. är i förhållande till sin folkmängd mera militärt rustat än den helt övervägande majoriteten av världens stater. Också här verkar ett militärindustriellt komplex för upprustning. När vi kräver rustningsbegränsningar av andra stater bör vi gå före med gott exempel. Annars finns risk för minskad trovärdighet och för att våra nedrustrtingsvänliga uttalanden skall framstå som dubbelmoral. Det går inte längre att bara hänvisa till att stormakterna måste börja. kan börja, och en bra start är att minska de militära rustningarna och överföra resurser till andra samhällsområden som indirekt höjer motståndsförmågan. Det sårbara samhället är en realitet i dagens , som det tagits alltför lite hänsyn till. 1 växer en bred opinion mot kapprustningen. Denna opinion har starka rötter inom arbetarrörelsen och kvinnorörelsen. Fredsforskningen möts med ökat intresse, och det material som S1PR1 tar fram röner stor uppmärksamhet såväl inom landet som utomlands. Det är tillfredsställande att fredsforskningen på universitetsnivå nu förstärks i och med att en professur i ämnet inrättas. Men också forskningen vid S1PR1 behöver ökat stöd. Om vi har råd med att öka de militära anslagen med över en och en halv miljard, då bör vi också ha råd att ge de ökade anslag som organisationen begär. behövs mera resurser till information, utbildning och undervisning i freds- och nedrustningsfrågor. Det är viktigt att folkrörelserna, politiska och fackliga organisationer, fredsorganisationer och andra får ett ökat samhälleligt stöd i sitt arbete för freden. kanaliseras nära 54 miljoner till de frivilliga försvarsorganisationerna. Dessa kan betecknas som direkta propagandaorgan för de militära intressena, och de har ett inte oviktigt inflytande i den allmänna debatten. Det finns ingen balans i opinionsbildningen, och därför bör ett särskilt anslag anvisas för stöd till de organisationer som vill arbeta för nedrusnting och fred. Med hänvisning till det ovan framförda föreslås 1. att uttalar att i det fortsatta nedrustningsarbetet på ett tydligare sätt än tidigare bör framhålla de ekonomiska och marknadsmässiga faktorer, t. ex. kampen om råvarorna, som ligger bakom rustningarna, 2. att uttalar ett fördömande av vinstintressena i vapenoch krigsmaterielindustrin och av militarismen var den är uppträder, 3. att hos regeringen hemställer om ett kraftigare agerande och protester mot NATO:s beslut att installera kryssningsrobotar som kan tänkas kränka svenskt territorium, 4. att hos regeringen hemställer att den tar initiativ i internationella organ som syftar till att begränsa kärnkraftsteknologins och därmed kärnvapnens spridning. 5. att hos regeringen hemställer om åtgärder för att hindra att plutonium från de svenska kärnkraftsreaktorerna sprids på världsmarknaden, 6. att hos regeringen hemställer om åtgärder som uttrycker oro över och ogillande av NATO:s förhandslagring av militär materiel i , 7. att uttalar att en svensk nedrustning är en förutsättning för ett kraftfullt agerande för internationell nedrustning. 8. att till proposition 1980/81: 100. bil. Bidrag till anvisar ett med . 9. att till proposition 1980/81: 100, bil. 6. under E 6. Bidrag för information om internationell nedrustning och fred anvisar ett reservationsanslag om . (vpk) C.-H. (vpk) (vpk) (vpk) (vpk)