mot · G4021629 · 1981-01-27 00:00:00 — om rättssäkerheten för patienter inom den slutna psykiatriska Det är sinnessjuklagen ersattes av lagen om beredande av sluten psykiatrisk vård i vissa fall, LSPV (1966:293). Försök har gjorts att refomera den nuvarande lagstiftningen utan att de förslag som redovisats utmynnat i någon proposition att föreläggas . 1973 tillsattes inom en arbetsgrupp med uppgift att utarbeta ett förslag om reformering av LSPV. Det förslag som framlades (redovisar 1977:14) kritiserades hårt av vissa remissinstanser och föranledde inga förslag eller åtgärder. 1977 avgav den s. k. betänkandet Psykiskt störda lagöverträdare (SOU 1977:23), vilket även berörde LSPV, men inte heller detta blev föremål för någon proposition i enlighet med betänkandet. I proposition 1979/80:1, om , föreslogs en lagstiftning vilken skulle ha medfört att till de tidigare förhållandevis ospecifierade intagningsindikationerna skulle ha tillagts en intagningsgrund för missbrukare i trängande behov av avgiftning, vilken, i strid med gängse rättsbegrepp och definitioner, jämställde dessa vårdbehövande med övriga patienter enligt LSPV. Förslaget möttes dock av stark kritik i socialutskottet och avslogs av , och frågan hänsköts till den s. k. socialberedningen vilken avlämnat ett betänkande om tvångsvård av missbrukare i särskilda fall. Beredningen har också av regeringen fått i uppdrag att även genomföra en översyn av LSPV. I tidigare avlämnade författningsförslag beträffande LSPV har rättssäkerhetsfrågorna fått stå tillbaka för administrativa eller diagnostekniska värderingar, vilka bedömts vara av primärt intresse att lösa. Det måste emellertid anses ytterst otillfredställande att rättssäkerhetsfrågorna inte givits karaktären av huvudfråga enär den berör tusentals människor . Enligt tillgänglig statistik förekom 11 751 utskrivningar av LSPV-patienter . av dessa utskrivningar berörde patienter som vårdats längre än , och vårdades längre än . Den genomsnittliga vårdtiden för män var och för kvinnor . har uppmärksammats fall där man bevisligen kan påvisa ett samband mellan vantrivsel med vården och självmord och/eller självmordsförsök. Dessa händelser har inträffat efter en tids vistelse på sjukhuset, varför man kan anta att patienter som vårdas utsätts för 1 1980/81. större säkerhetsrisker än motsvarande patienter vårdade . Fall av felmedicineringar och missnöje från patienternas sida förekommer ofta, liksom anmärkningar mot vården i stort. Även om många av dessa anmärkningar är ogrundade, finns det i många fall anledning att ta kritiken på allvar. , tidigare medicinalväsendets ansvarsnämnd, blev genom proposition 1978/79:220 fristående från , vilket måste ses som en förbättring i rättssäkerhetshänseende. Emellertid torde i de flesta fall nämnden handlägga ärenden där skada eller missförhållande redan uppstått, vilka i många fall skulle ha kunnat förhindrats genom en lagstiftning där patientens krav och behov bättre kunde ha tillgodosetts. Det är mot bakgrund av detta som rättssäkerhetsfrågan framstår som den kanske viktigaste att lösa. Detta understryks av det faktum att gällande lagstiftning inom LSPV inte jämställer en person som tvångsintagits till sluten psykatrisk vård med en person som vårdas tvångsmässigt inom exempelvis kriminal- eller nykterhetsvården. Jämförbar lagstiftning inom nykterhetsvården har existerat sedan nykterhetsvårdslagens tillkomst (NVL 1954:579) där intagningsbeslut för tvångsvård fastställs av och efter lagändring numera av länsrätten. Vårdtiden är i lagen maximerad till i normalfallet. LSPV har f. n. ingen begränsning av vårdtiden. I det nu avlämnade förslaget till ersättningslagstiftning för nykterhetsvårdslagen har föreslagits en maximigräns för vårdtiden . Vidare stadgar den nuvarande resp. kommande barnavårdslagstiftningen att tvångsintagning endast får ske efter beslut av länsrätten. Den enda existerande lagstifning, förutom LSPV, som inte kräver juridiskt rättsbeslut vid icke tillfälligt frihetsberövande, är smittskyddslagen (1968:231) vid tillämpningen på s. k. allmänfarliga sjukdomar. Det torde vara uppenbart att personer som är smittade av exempelvis pest eller kolera måste, i allmänpreventivt syfte, skyndsamt omhändertas för vård och/eller tillsyn och isolering . Ett sådant förfarande kan dessutom rättfärdigas av att kännedomen om dessa sjukdomars inkubationsoch smittförlopp är mycket god, och rättsövergrepp torde i de flesta fall vara eliminerade. Detta är emellertid inte fallet med personer som lider av psykisk sjukdom eller störning. Sjävfallet måste ett omhändertagande kunna ske i ett akutskede av psykos, depression eller annan liknade djup psykisk störning. Dock bör en förlängning av vårdtiden utöver förslagsvis av överläkaren underställas länsrätten eller annan juridisk prövning. Vid ansökan om intagning för sluten psykiatrisk vård borde en vårdplats bifogas ansökan eller upprättas omgående. Ansvaret för vårdplanen borde åläggas socialnämnden i patientens hemortskommun. Detta skulle också kunna medverka till en bättre återanpassning till samhället efter sjukhusvistelsen. Därvid bör beaktas patientens utveckling under den första vistelsen på sjukhuset, och i möjligaste mån skall han, i anda, ges möjlighet att medverka vid utarbetandet av vårdplanen. Vidare borde prövas möjligheten att i samband med intagning utse ett biträde eller kontaktperson som kan biträda den intagne i hans/hennes situation. Denna kontaktperson bör utses av socialmämnden och skall noggrant informeras om den planerade behandlingen vid sjukhuset. Detta skulle säkerligen i många fall kunna motverka en negativ behandling. Ansökan om psykiatrisk vård utan samtycke bör endast omfatta , varefter ny prövning skall ske hos länsrätten eller den juridiska myndighet som bestäms. Vårdplanen skall kunna ändras efter samförstånd med patienten, kontaktperson och den medicinskt ansvarige läkaren. Med en lagstiftning som skisserats ovan får patienten ett betydligt större rättsskydd jämfört med nuvarande lagstiftning och blir, i rättshänseende, jämställd med andra människor som berövats friheten i vårdsyfte. Det bör noteras att den nuvarande s. k. utskrivningsnämnden inte kan jämföras med en länsrätt, även om dess ordförande är en lagfaren person som innehar eller innehaft domarvärv. Uppdraget är i de flesta fall en bisyssla, coh tillräcklig tid torde inte kunna avsättas för att fördjupa sig i alla ärenden. Skulle man ändock föredra att behålla utskrivningsnämnderna som beslutsfattare i dessa ärenden bör dock en översyn och förändring av nämndernas verksamhetsformer ske. Beslut om intagning för psykiatrisk vård mot någons samtycke bör i vanlig ordning kunna överklagas på sätt som föreslagits i lagen om vård av unga (LVU) och i förslaget till vård av vuxna missbrukare på det sätt som redovisats i förslaget från socialberedningen. Det skall understrykas att den ovan skisserade lagstiftningen noggrant och skyndsamt bör utredas för att vårdtiden skall bli optimalt bestämd och få en i övrigt praktiskt fungerande utformning, från såväl administrativ som patientsynpunkt. Det torde vara lämpligast att socialberedningen ges i uppdrag att skyndsamt utarbeta ett förslag till lagstiftning, i enlighet med vad ovan anförts, att föreläggas skyndsamt, dock . Med hänvisning till vad som i motionen anförts hemställs att beslutar begära att regeringen uppdrar åt socialberedningen att utreda och framlägga författningsförslag i enlighet med vad i motionen anförts att behandlas av ridsdagen .