mot · G402421 · 1981-01-21 00:00:00 — av m. fl. om påföljden för rattfylleri har den påföljdsmässiga bedömningen av rattfyllerimål väckt uppmärksamhet i massmedia. Det gäller ett par fall med TV-kändisar inblandade och ett fall som rör en utländsk jockey. Det senare fallet har väckt mindre uppmärksamhet men borde egentligen - med reservation för ofullständighet i tidningsreferaten - ha uppmärksammats ännu mer, eftersom vederbörande fick villkorlig dom under åberopande av den stora ekonomiska förlust han skulle lida om han på grund av ett frihetsberövande inte skulle kunna ställa upp i en travtävling. Åtskilliga kriminalpolitiska utredningar har gjorts beträffande rattfylleribrotten, och utredningarna visar att åtskilliga av dem som döms för rattfylleri har alkoholproblem i mer eller mindre utpräglad grad. I en del fall är dessa problem kända för kommunens nykterhetsvård. I andra fall är problemen dolda och yppar sig egentligen inte på annat sätt än att vederbörande döms för rattfylleri eller rattonykterhet. Bland de sista fallen finns säkerligen många personer som är i behov av vård i någon form enligt lagen om nykterhetsvård. Domstolarna har möjlighet att i stället för fängelse döma till annan påföljd för brott. En av de alternativa påföljder som kan komma i fråga är att domstolen med stöd av 31 kap. 2 § överlämnar åt nykterhetsnämnd att föranstalta om vård enligt nykterhetsvårdslagen; ett sådant val av påföljd förutsätter att påföljden bestäms i samråd med nykterhetsnämnden, En begränsning av möjligheterna att döma till nykterhetsvård föreligger emellertid på det sättet att påföljden företrädesvis skall användas för brott, för vilka ej är stadgat högre maximistraff i straffskalan än . Endast om det föreligger särskilda skäl kan påföljden användas vid brott med högre straffmaximum. Enligt straffskalan för rattfylleri (4 § 1 mom. trafikbrottslagen) är maximistraffet fängelse , och möjligheten för domstolarna att döma till nykterhetsvård är sålunda begränsad av ovan angivet skäl. Rattfylleri är emellertid, som tidigare nämnts, ett brott som inte sällan tyder på alkoholproblem. Vid förhandlingarna inför domstol kommer det ofta fram - genom personundersökning eller på annat sätt - omständigheter utöver rattfylleriet som tyder på allvarliga missbruksproblem. När sådana problem dyker upp har rättspraxis utbildats så att man i stället för fängelse dömer till skyddstillsyn, ofta innebärande föreskrift om nykterhetsvårdande behandling av något slag. medför emellertid att den dömde hamnar under kriminalvården, som härigenom får ta hand om ett stort antal fall som rätteligen hör under nykterhetsvården. Såväl frågan om adekvat vårdform som om resursfördelningen mellan de olika vårdformerna talar starkt för att påföljden i en hel del fall ej bestäms till skyddstillsyn utan till vård enligt lagen om nykterhetsvård. Att så inte sker annat än undantagsvis i dagens läge, beror på den tidigare omtalade begränsningen i domstolarnas möjligheter att döma till nykterhetsvård. Om maximistraffet för rattfylleri sänks från fängelse till fängelse faller kravet på särskilda skäl bort, om domstolarna överväger nykterhetsvård. En sådan sänkning torde vara lätt att genomföra. Normalstraffet för rattfylleri är nu fängelse i en månad. Vid återfall eller vid påfallande hög promille eller en särskilt trafikfarlig situation utdöms ofta två månaders fängelse. Undantagsvis döms till fängelse för ett enstaka rattfylleri. Fängelse eller därutöver torde i praktiken inte förekomma. En reform av detta slag kan visserligen sägas ha begränsat värde, eftersom skyddstillsyn i dessa fall på flera sätt erbjuder fördelar framför nykterhetsvård. Skyddstillsyn kan således kombineras med böter i motsats till överlämnande till nykterhetsvård, och detta är givetvis av värde för allmänpreventionen. Det torde också vara smidigare att genom övervakningsnämnd ingripa för föreskrifter - i sista hand ett förverkande av skyddstillsynen - i händelse av misskötsamhet under prövotid. Till detta kommer att det ställs stora krav för att vård enligt nykterhetsvårdslagen (socialtjänstlagen ) skall komma till stånd, och det kan vara vanskligt att bedöma om en person är så hemfallen åt alkohol att de lagliga förutsättnignarna för nykterhetsvård enligt nykterhetsvårdslagen (socialtjänstlagen) föreligger. Det måste alltså förutsättas att - även om en sänkning av maximitiden kommer till stånd - skyddstillsyn alltjämt framstår som lämpligare påföljdsform än nykterhetsvård. Vad man vinner är emellertid möjligheten till ett friare spelrum i påföljdsvalet och en allsidigare bedömning av påföljdsfrågan, varvid också de nykterhetsvårdande myndigheterna får delta, något som sker i mycket ringa utsträckning. Dessutom är det ju allmänt sett så att rattfylleribrottet är säreget på det sättet att det - sedan straffet för fylleri avskaffades - är det enda brott som är direkt avhängigt av alkoholförtäring (bortsett från motsvarande bestämmelser i sjölagen m. m.). Det torde då vara konsekvent att hålla kanalerna till nykterhetsvård vidöppna i stället för att ha dem begränsade av en strafflatitud som framstår som onödigt vid. Fängelsestraffet är föremål för en översyn bl. a. på det sättet att en proposition föreligger om sänkning av den allmänna minimistrafftiden . Dessutom pågår i en särskild utredning en översyn av straffskalorna i i syfte att allmänt sänka de straffmaxima som är stadgade; domstolarna har alltid haft och har alltjämt en tendens att i straffmätningen hålla sig till de nedre delarna i strafflatituderna för brotten. En sänkning av straffmaximum för rattfylleri skulle således stå i god samklang med det pågående reformarbetet. Det kan finnas vissa betänkligheter på grund av önskemål om enhetlig nordisk lagstiftning. Enligt vår mening finns övervägande skäl att sänka maximistraffet för rattfylleri från fängelse till fängelse . Med hänvisning till ovanstående hemställs att beslutar att hos regeringen anhålla att fängelsestraffkommittén (Ju 1979:04) får i uppdrag att utreda frågan om sänkning av maximistraffet för rattfylleri. () () () () ()