mot · G4021509 · 1981-01-27 00:00:00 — 1980/81: 1509 av och om kommittéväsendet Den svenska statsförvaltningen har en god tradition av rättrådighet, oväld och kunskap. I den politiska beslutsprocessen har utredningsväsendet av tradition spelat en viktig roll. Reformförslag och samhällsförändringar har sin bakgrund i betänkanden från utredningar och kommittéer. Parlamentariker och experter har under noggrant arbete klarlagt alternativ, konsekvenser och förutsättningar. Utredningsväsendet och det efterföljande remissförfarandet är ett instrument för att hävda demokratins krav gentemot byråkratin. Det blir därmed ett instrument att slå vakt om. Därför kan den nuvarande tendensen till inskränkningar i kommittéverksamheten synas tveksam. Det är inte bara expansiva reformer som måste utredas utan även möjligheterna att utan socialt sneda effekter genomföra de nu nödvändiga åtstramningarna i samhället. Att slå vakt om välfärden inom en krympande ram är inte lättare än att utvidga den. I dagens ekonomiska läge är det inte mindre viktigt med politisk förankring av det utredningsarbete som bedrivs. Att i alltför stor omfattning omvandla kommitté- och utredningsarbetet till enmansuppdrag för experter eller att lägga dem helt inom ramen för resp. departement eller verk skulle inte stå i överensstämmelse med det arbetssätt som länge tillämpats inom svensk parlamentarism. Traditionen att skilja uppdraget att besluta från uppdraget att ta fram beslutsunderlag skulle ju i så fall riskera att brytas. Offentliga utredningar har stora möjligheter att väga in olika samhällssynpunkter i ett betänkande. Ledamöterna i utredningar får ofta synpunkter från intressenter både myndigheter, organisationer och enskilda. Utredarna tillförs ofta ett omfattande underlag innan de tar ställning. Görs utredningen inom en myndighet eller i ett departement finns knappast samma öppenhet. Verket i fråga har ju endast en viss sektor att bevaka och är ofta självt starkt medagerande i den fråga som skall belysas. Bindningarna till nuläget är därför ofta starka, och viljan till omprövning kan av många skäl vara begränsad. I princip kan sägas att ett statligt verk endast bör ta fram beslutsunderlag för sådant som helt ligger inom verkets kompetensområde, men att verket inte är uppbyggt för uppgiften att väga den egna verksamheten mot andra intressen. Därav följer att ju mer övergripande och ju mer principiell en fråga är, desto större blir skälet att göra belysningar inför beslut genom en offentlig utredning. 1980/81: 1509 Man kan därför förorda att offentliga utredningar tillsätts för frågor av detta slag, medan verksutredningar och departementsutredningar mer har att behandla detaljer inom av statsmakterna uppdragna ramar. Denna uppdelning hindrar inte att man även i fråga om de offentliga utredningarna strävar efter en viss begränsning i fråga om utredningstid. Det är också väsentligt att anpassa detaljeringsgraden i utredningsförslagen till det beslut som skall fattas. Exempel finns på att utredningar varit onödigt omfattande inför principbeslut i , då organisationsfrågor ofta ändå blir föremål för särskilda organisationsutredningar efter beslutet. Det är därför av stort värde att vid direktiv om utredningar klargöra den detaljeringsgrad som behövs i det enskilda fallet. Frågan om de offentliga utredningarna har också en annan aspekt, som inte alls berörs i budgetpropositionen. Genom parlamentariskt deltagande i offentliga utredningar får riksdagsgrupperna och de politiska partierna en god insyn i frågor på ett tidigt stadium. skulle vara väsentligt sämre ställd om den inte som hade tillgång till en mycket stor samlad kunskap förvärvad genom ledamöternas deltagande i olika utredningar. Det offentliga utredningsväsendet är därför av stor betydelse för att underlätta tidig debatt och god insyn samt förbättra möjligheter att följa samhällsutvecklingen på alla de områden som omfattas av dess beslut. Inom område har en planerad s. k. kommittéslakt redan tidigare pålysts. I budgetpropositionens bilaga 9 uttalar nu föredragande statsrådet att utredningsuppdrag i fortsättningen i första hand bör ges direkt till departementets myndigheter. I enlighet härmed reduceras kommittéanslaget för /82 avsevärt. Det är inte ett självklart resonemang. Utöver de principiella invändningarna gäller också att utredningsarbetet inte med nödvändighet måste bli billigare om det genomförs inom det egna verket e. d. En sådan besparing av föreslagen art är i stort sett skenbar, i den meningen att den ju inte drabbar utredningsarbetets omfattning utan någon helt annan verksamhet i den myndighet dit utredningsuppdraget överflyttats. Att flytta de utredningar som måste göras från det offentliga utredningsväsendet in i ämbetsverken sparar på sin höjd mycket begränsade belopp. Tekniken att flytta på utgifterna och framställa detta som en besparing kan naturligtvis användas för olika syften i det partipolitiska opinionsbildningsarbetet. Men som ovan framhållits blir priset för sådana omdisponeringar av pengar att ämbetsverkens ställning stärks på de politiskt förtroendevaldas bekostnad. När vi mer än tidigare måste fatta beslut om ingripande besparingar och andra principiella förändringar i den offentliga sektorns sätt att arbeta, förändrar vi arbete och ökar byråkratins förmåga att motsätta sig förändringar ifall vi helt överlåter åt den sistnämnda att svara för beslutsunderlaget. Med hänvisning till vad som ovan anförts hemställs att som sin mening ger regeringen tili känna vad som i motionen anförts rörande kommittéväsendet.