mot · G4021137 · 1981-01-27 00:00:00 — om kapitalförsörjningen för nyetablerade jordbrukare m. fl. Finansieringsproblemen för nystartade lantbruksföretag och för de lantbrukare som genomfört större investeringar har dramatiserats av den senaste tidens höjda ränteläge. Detta har i åtskilliga fall medfört likviditetssvårigheter, ibland av allvarlig natur. På kortare sikt har motåtgärder vidtagits. Som ett viktigt, och principiellt nödvändigt, inslag innefattade dessa bl. a. omfördelning av viss del av jordbrukets inflationskompensation. Kapitalförsörjningsfrågorna för lantbruket har uppmärksammats av regeringen genom direktiven till utredningen om jordbrukets kapitalförsörjning (Dir. 1979:58, ). Som en utgångspunkt för arbetet angav chefen för ekonomidepartementet i direktiven att det är angeläget att staten främjar uppbyggandet och vidmakthållandet av rationella familjeföretag inom jordbrukssektorn. Med denna utgångspunkt måste de inledningsvis nämnda problemen i vad gäller en del lantbruksföretags kapitalförsörjning ses mot bakgrund av det stora antal generationsskiften som är förestående . Bland de lantbruksföretag som har mer än åker tycks bortåt en tredjedel bli aktuella för generationsskifte redan av den orsaken att brukaren kommer att uppnå - eller redan nu har uppnått - 65-årsåldern. Bilden är densamma även om man räknar med alla företag med åker. har generationsskiften inte sällan uteblivit. De har ersatts med nedläggning av jordbruksdriften eller sammanläggning av gårdar. Denna utveckling kan inte väntas fortsätta på samma sätt som . En alltför långtgående hopslagning av lantbruk skulle strida mot jordbrukspolitiska riktlinjer. Dessa innebär ju bl. a. att familjelantbruket skall vara den dominerande formen för drivande av jordbruk. Här och där saknas rent av de fysiska möjligheterna till ytterligare rationella sammanläggningar. På andra håll är enheterna nu i regel så stora att fortsatta sammanslagningar ger gårdar där en familj inte på egen hand klarar driften. Vid det stora antal generationsskiften som kan väntas kommer det i många fall att röra sig om andra överlåtelser än arvsskiften och förvärv inom släkten. Såsom framhölls i utredningsdirektiven innebär redan de skärpta villkoren för förvärv av jordbruksfastighet att frågan om hur förvärven skall finansieras fått ökad aktualitet. De personer som enligt den nya jordförvärvs 1 1980/81. lagen kan komma i fråga som köpare har förmodligen ofta små möjligheter att själva ordna finansieringen av förvärvet. För en lantbrukare som är nyetablerad eller som har genomfört en mer betydande investering gäller likartade förhållanden som för den som köpt ett småhus. I tider med inflation är likviditetsbördan genom det höga ränteläget stor under framför allt . Detta innebär en svårighet för många att förvärva småhus och villor och betydande problem för några av dem som gjort det. De statliga räntebidragen till flerbostads- och småhus fyller bl. a. syftet att möjliggöra bostadsproduktion samt ägande och uthyrning av bostäder under dessa förhållanden. Å andra sidan innebär en fortskridande penningvärdeförsämring att de höga ränteutbetalningarna i själva verket kan betraktas som amorteringar på lånen, eftersom de sistnämndas kapitalbelopp snabbt urholkas av inflationen. Att det är dyrt att äga huset hindrar därmed inte att boendekostnaden för kan vara fullt rimlig eller rent av ganska låg. På samma sätt förbyts den nyetablerade lantbrukarens likviditetsbekymmer oftast med tiden i en avsevärt förbättrad position, där en betryggande konsolidering av lantbruksföretaget uppnåtts. Men svårigheten är och förblir att klara av de första årens likviditetsbörda. En diskussion av jord- och skogsbrukets finansieringsproblem vid generationsskiften och större investeringar måste ha sin utgångspunkt i denna växling från likviditetspåfrestningar i inledningsskedet till god konsolidering . Lantbruksföretag och investeringar som kan väntas klara av att ge en tillfredsställande ersättning till arbetskraft och kapital måste kunna finansieras i sådana former att variationer i likviditetsflödena inte lägger oöverstigliga hinder i vägen. Att anpassa kapitalförsörjningen för att utjämna dessa likviditetspåfrestningar kan däremot bara till en del vara en uppgift för den statliga jordbrukspolitiken. Det måste understrykas att ansvaret fördelar sig på flera parter. En av dessa parter är lantbrukets föreningsrörelse. Ett exempel på detta är den ovan nämnda omfördelningen av jordbrukets inflationskompensation till förmån för vissa lantbrukare med tung räntebörda. Det bör förutsättas att principiellt likartade omfördelningar inom ramen för jordbrukets prisreglering även fortsättningsvis kan bli aktuella. Jordbrukskooperationen är också en viktig leverantör av investeringsvaror till sina medlemmar och är därmed kreditgivare till lantbruket. En annan sådan part är de personer som vid generationsskiften eller i andra sammanhang försäljer gården till en lantbrukare som nyetablerar sig. Ränte- och framför allt amorteringsvillkoren för de säljarreverser som därvid ofta förekommer bör rimligen utformas så att de likviditetspåfrestningar som nämnts ovan blir av mindre omfattning. Sådana amorteringsvillkor torde redan nu förekomma. Det bör kunna övervägas att statligt kreditstöd i vissa fall kan göras beroende av att säljaren också tagit ett ansvar på det sätt som här avses. Det statliga kreditstödet till köparen är mindre meningsfullt om det främst ökar den kontanta delen av köpesumman eller gör amorteringsvillkoren mer förmånliga för säljaren. Att det fortlöpande kapitalutflödet från jordbruket i samband med försäljningar och arvsskiften är ett problem framhålls också i utredningsdirektiven. Likaså måste formerna för statligt kreditstöd till jordbruket utformas med hänsyn till att de i sig själva kan påverka prisnivån för jordbruksfastigheter. Finansieringssystemet bör enligt direktiven utformas för att underlätta förvärv utan att verka uppdrivande på prisnivån. En höjd prisnivå är ju ett hinder för god finansiering och lönsamhet vid en nyetablering. I detta sammanhang är också den prövning av överlåtelsepriset som kan ske enligt den nya jordförvärvslagen av betydande intresse. Staten utövar genom ett mycket stort inflytande på villkoren för kreditgivningen till näringslivet, bl. a. till lantbruket. Den ordinarie kredit- och kapitalmarknadens långivning till lantbruket måste naturligtvis också anpassas till likviditetsproblemen. Så sker redan i icke obetydlig utsträckning. Landshypoteksföreningarna har här en central roll, men låneköerna är långa, f. n. över 6 miljarder. Utredningen om jordbrukets kapitalförsörjning skall undersöka möjligheten att minska den nuvarande belastningen på hypoteksföreningarna, t. ex. genom att krediter för medelfristiga rationaliseringsinvesteringar i större utsträckning skall lämnas genom bankerna. Statliga insatser för att begränsa de stora likviditetsproblemen efter generationsskiften och större nyinvesteringar inom lantbruket får alltså inte ses som en ersättning för utan som ett i viss mån nödvändigt komplement till andra parters ansvarstagande. En översyn av det statliga kreditstödet (och därmed indirekt av de krav som ställs på de andra nämnda parterna) pågår alltså redan inom den nämnda utredningen som 1979 tillsattes av folkpartiregeringen. Denna kommitté skall också behandla en rad andra frågor rörande jordbrukets finansiering. Utredningens direktiv är grundade just på insikt i det fundamentala problemet att ett fungerande familjelantbruk i bl. a. måste bygga på möjligheter till rimlig finansiering vid generationsskiften och större investeringar. Till direktiven som sådana har vi därför inget att tillägga, men det vi vill understryka sammanhänger med att förutsättningarna för arbetet på två sätt har förändrats sedan utredningen började arbeta. I båda fallen hänger dessa ändrade förutsättningar nära samman med de efter den senaste oljekrisen på nytt förvärrade ekonomiska svårigheterna. De nyetablerade lantbrukarnas finansiering har eftertryckligt visat sig inte vara motståndskraftig mot påtagliga förändringar av ränteläget. Marginalerna har visat sig ofta vara för små, särskilt som jordbrukets lönsamhet över huvud taget påverkats av landets ekonomiska svårigheter. Vidare måste man nu utgå från principiella uttalanden om hur 1* 1980181. inkomstöverföringarna över statsbudgeten i fortsättningen kan tillåtas att utvecklas. (Se FiU 1979/80:40 och 1980/81:10, med yttranden över propositionerna 1979/80:150 resp. 1980/81:20.) Det har blivit ännu mer ofrånkomligt än tidigare att hålla tillbaka kostnaderna för subventioner av olika slag, t. ex. till företagen. Förändringar av det statliga kreditstödet, t. ex. någon ny låneform, kan följaktligen inte få innebära någon ökning av de samlade subventionerna till jordbruksnäringen utöver den nivå som annars anses godtagbar. Detta är heller inte nödvändigt, ty det som erfordras är inte subventioner utan bättre möjlighet att fördela räntor och amorteringar över tiden på ett sådant sätt att de likviditetsproblem varom här är fråga inte kommer att knäcka lantbruksföretag med sund lönsamhet. Tanken kan helt enkelt vara att det ytterligare stöd som kan behöva utgå till den nyetablerade lantbrukaren inte skall utgöra ett bidrag utan ett lån, med sådana återbetalningsvillkor att det betalas tillbaka då "de svåra åren förflutit och då på sådana villkor att nettoresultatet inte innebär någon subventionering av företaget. Omfattningen av och betalningsvillkoren för en sådan långivning kan då utformas med sikte just på att nedbringa den till hela den långfristiga låneskulden hänförliga likviditetsbördan under "de svåra åren till en sådan nivå att i grunden lönsamma företag får sin överlevnad tryggad. Utbetalningen av sådana lån blir därvid inte nödvändigtvis knuten till själva förvärvs- eller investeringsögonblicket. utan den kan vara successiv närmast därefter. För att återknyta till den parallell som ovan drogs när det gäller att köpa hus och att köpa lantgård kan det påpekas att det s. k. paritetslånesystemet byggde på samma grundtanke om likviditetsomfördelning över tiden. Skillnaderna mellan en bostadsfastighet och ett jordbruk gör dock att denna parallell får dras med viss försiktighet. Inte minst mot bakgrund av det senaste årets allvarliga svårigheter för yngre nyetablerade lantbrukare framstår en närmare prövning av en sådan ny form för kreditstöd som här har skisserats sorn ytterst intressant. Den nuvarande stödformen lån med uppskjuten ränta har till någon del liknande egenskaper därigenom att den just syftar till att skjuta såväl räntesom amorteringsbördan framåt i tiden till dess likviditetssituationen förbättrats. Denna stödform, som skall utvärderas av utredningen, synes emellertid komma till användning i ganska begränsad utsträckning. /80 beviljades sålunda 12 lån i och endast 21 lån i det övriga landet till ett sammanlagt belopp om 4,4 milj. kr. för hela riket. En eventuellt ny låneform kan, om man så vill, beskrivas som en ersättning för - eller en utbyggnad av - modellen "lån med uppskjuten ränta. Det centrala i en sådan låneform skall alltså vara dels inriktningen på likviditetssituationen , dels frånvaron av subventionsinslag, dels att finansieringssystemet skall göras mer robust mot förskjutningar uppåt såväl som nedåt - i inflationstakt och ränteläge. Med hänvisning till vad som ovan anförts hemställs att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts angående finansieringen av nyetableringar och större investeringar inom lantbruket.