mot · G4021358 · 1981-01-27 00:00:00 — av m. fl. om säkerställande av naturvårdsobjekt Vårt land utsätts för en alltmer genomgripande och oåterkallelig naturexploatering. Säkerställandet av natur- och landskapsvärden - kulturella, vetenskapliga och friluftsbetonade - är därför av central betydelse. Hastigheten i den omvandling som sker ger problemet en alldeles speciell karaktär: behövliga skyddsåtgärder kan ej uppskjutas utan att definitiva förluster riskeras; dagens ställningstaganden får mycket långsiktiga effekter, ibland för all överskådlig framtid. Detta komprimerar i tiden behovet av såväl arbetskraft för uppgifterna som en lösning av frågan om markägarersättningar. Huvuddelen av arbetstiden för den allmänna naturvårdens fåtaliga tjänstemän går åt till tillståndsfrågor, samråd, kontroll m. m. i samband med naturexploatering, tilltänkt eller pågående. Därutöver krävs dock aktiva, framåtsyftande fredningsåtgärder när det gäller att skapa ett mer kvalificerat skydd åt särskilt skyddsvärd natur. Visserligen kan interimistiska naturreservat tillgripas som ett led i ett uppehållande försvar, men de skall regleras definitivt inom tre eller högst . Länsstyrelserna måste redan av den anledningen vara försiktiga med att dra på sig sådana ärenden. I verkligheten medför situationen att en stor mängd skyddsvärd natur går förlorad och att i andra fall markägare får vänta otillbörligt länge på att få ersättningskrav reglerade. Att i nuvarande samhällsekonomiska läge begära någon väsentlig förstärkning av den personal som arbetar med fredningsfrågorna är ej realistiskt. Det förtjänar dock att understrykas att en effektiv lösning av problemen kring markägarersättningar avsevärt minskar arbetsbördan, dels därför att förhandlingarna underlättas, dels därför att sakligt omotiverade men av ekonomiska skäl framtvingade krympningar av reservatsbildningarna kan undvikas. Problemets kärna är således markägarersättningarna. De skall enligt gällande lag vid bildning av bl. a. naturreservat normalt utbetalas som engångsbelopp. Endast i vissa specialfall som t. ex. när framtida intrång är svårbedömt eller när skyddet är tidsbegränsat kommer årliga belopp i fråga. Statsanslaget för markägarersättningar upptas i årets budgetproposition till 20 milj. kr. Verkligt behov är långt större, men utöver svårigheterna att hinna klara förhandlingsarbetet sker givetvis val av objekt samt reglering av reservatsgränser och -bestämmelser utifrån den faktiska medelstillgången. Till de slags naturvårdsobjekt som med nuvarande lagstiftning kräver stora markägarersättningar hör urskogar och urskogsartade 1 1980/81. 1980/81 1358-1363 områden med deras - ekonomiskt sett - oftast mogna eller övermogna skog. De urskogs-objekt i vid mening som aktualiseras för skydd i samband med , och länsstyrelsernas pågående urskogsinventering representerar ersättningsvärden i storleksordningen ; sammanställningen är ännu inte klar. Ändå torde dessa objekt tillsammans med nuvarande totalfredade skogsområden komma att uppta högst någon procent av landets produktiva skogsareal och ännu mindre del av produktionen. Nuvarande fredade områden upptar av arealen och av produktionen. Som grund för naturvårdens bevarandearbete behövs en principiellt klarare analys av mål och medel än vad som gjorts som bakgrund till naturvårdslagen. De ekonomiska avvägningarna skall vara samhällsekonomiska: kostnaderna utgörs i detta sammanhang främst av framtida produktionsbortfall, inte av markägarersättningarna i sig, vilka ju endast är omfördelningar av värden. Naturvårdens ambitionsnivå bör rimligen ej göras beroende av ägarförhållandena i landet. En lösning av de nuvarande problemen i naturvårdsarbetet kan åstadkommas utan att gällande regler för äganderättens innehåll och rätten till ersättning urholkas. Den senare är ju i huvudsak begränsad till intrång i redan pågående markanvändning, dvs. i här aktuella fall vanligen skogsbruk och jordbruk. Och vissa naturvårdshänsyn skall markägare ta utan att kunna göra anspråk på ersättning, vilket framgår av bl. a. skogsvårdslagens hänsynsregel. Finansiellt är problemet således att avgöranden i bevarandefrågor måste starkt koncentreras till den närmaste framtiden. Om emellertid motsvarande markägarersättningar helt måste utbetalas under samma korta tid skulle i praktiken bevarandemålet komma att sättas betydligt lägre än vad som kan bedömas optimalt efter en sammanvägning av skilda samhällsintressen. En sådan omedelbar kostnadstäckning synes också i många fall sakligt obefogad. Markägarersättningar för t. ex. ett urskogsartat område har karaktär av investeringskostnad för ett objekt med i princip obegränsad livslängd. Det synes därför befogat att objekten amorteras , t. ex. , alternativt att endast årlig avkastningsersättning utgår till dess att ärendet eventuellt slutregleras efter överenskommelse mellan parterna. De tekniska lösningarna för utspridning av kostnaderna i tiden behöver närmare utredas, förslagsvis av . I fråga om intrångsersättning borde lösningen vara relativt enkel: det bör bli möjligt att även i normala reservatsärenden ersätta markägaren med ett årligt belopp, vilket binds till fastigheten och utgår . Därigenom periodiseras samhällets kostnad på ett korrekt sätt som ersättningen får samma karaktär som intrånget. Även i fråga om inlösen borde ersättningen kunna periodiseras, vilket kunde vara till fördel också för markägaren. Dock måste denne vid inlösen ha kvar rätten att alternativt begära engångsersättning. Andra vägar att lätta naturvårdens nuvarande börda beträffande mark ägarersättningar har diskuterats, exempelvis ett tioårigt generellt moratorium i fråga om beslut enligt naturvårdslagen och ekonomisk reglering av urskogsreservat, varvid markägare skulle kompenseras för förluster ; utnyttjande av en viss del av skogsvårdsavgifterna för markägarersättningar, motiverat bl. a. av skogsforskningens nytta av naturreservat samt att befrielse från fastighetsskatt blir en ersättningsform för t. ex. ett urskogsartat område. Utan att här ingå i någon diskussion om dessa metoders lämplighet kan man konstatera att de är otillräckliga för att lösa de beskrivna svårigheterna. Riksdagsmotioner angående markägarersättningar och naturvårdens arbetskraftstillgång har tidigare väckts. Här kan nämnas dels en motion av m. fl. i första kammaren och likalydande i andra kammaren av m. fl., dels en motion av m. fl. Problemen har även tagits upp i artiklar av naturvårdsintendent . I jordbruksutskottets senaste betänkande i ärendet (JoU 1977/78:4) hänvisas till den pågående fysiska riksplaneringen som ett nödvändigt underlag för att bedöma naturvårdsarbetets resurser och ambitionsnivå, liksom till decentraliseringsutredning av beslut inom naturvården och till den då pågående remissbehandlingen av betänkandet. Den planerings- och remissverksamhet som utskottet hänvisade till 1977 har mognat. Underlag bör därmed föreligga för konkreta åtgärder i linje med vad som aktualiserats i motionen. Med hänvisning till vad ovan anförts föreslås att hos regeringen hemställer om en översyn av formerna för säkerställandet av naturvårdsobjekt enligt vad i motionen anförts, i syfte att möjliggöra avsättningar i en omfattning som svarar mot samhällets långsiktiga intresse. () ()