mot · G4021201 · 1981-01-27 00:00:00 — av m. fl. om situation och inriktningen av det svenska biståndet I denna motion föreslår vi att regeringen förelägger ett förslag till program för inriktningen av det svenska utvecklingsbiståndet mot bakgrund av de senaste årens negativa utveckling för stora delar av världens fattigaste människor. Programarbetet bör inte bygga på andra förutsättningar än att det inriktas på de behovsområden som är mest angelägna och där har de bästa möjligheterna att göra eller delta i en samlad och effektiv insats. Vi vill inte föregripa detta programarbete men menar ändå att vi bör peka på den förstöring som sker av människans naturmiljö och på vissa motåtgärder som synes oss angelägna. De problemställningar vi tar upp rör inte enbart . Det är ett gemensamt ansvar för industriländer och utvecklingsländer att lösa dessa problem. Ytterst handlar det om hela mänsklighetens överlevnad. Delar av jordens befolkning, efter hand hela mänskligheten, hotas genom att produktiva landområden, vatten och skogar ödeläggs. Från har vi länge framhållit skyddet av människans hotade livsmiljö som den viktigaste uppgiften för svenskt utvecklingsbistånd. Det är med glädje vi nu finnér att regeringen i årets budgetproposition tagit fasta på detta behov. Där framhålls hur fattigdomen på landsbygd ofta leder till ett överutnyttjande av knappa miljö- och produktionsresurser. Det växande trycket på markens och skogens avkastning medför ofta att naturtillgångar förslösas. Skogen och buskmarken avverkas för att täcka behovet av virke och bränsle och ibland också för att tillgodose exportintressen. Denna överexploatering har betydande ekologiska konsekvenser. Skogsavverkningen leder ofta till erosion och markförstöring. Ett alltför intensivt utnyttjande av och en överbetning genom växande kreatursstammar ger samma resultat. Modern teknik, anpassad efter i-landsbehov, har urskillingslöst överförts till . I budgetpropositionen erinras vidare om att tropisk regnskog nu avverkas i en takt . Med den takten skulle världens tropiska regnskogar vara helt försvunna med helt förödande inverkan på jordens klimat och syreförsörjning. Jordens odlingsbara areal skulle med nuvarande takt reduceras med en tredjedel . Huvudorsaken är den dramatiska ökenutbredningen. Öknarna lägger under sig . Över 2 miljarder hektar står i tur att förvandlas till öken. Det är yta fördubblad, inräknat det europeiska RyssI 1980181. Till det kan sägas att till de torrområden som håller på att bli öken hör världens viktigaste överskottsområden för vete. Det bör understrykas att denna överansträngning av jordens bärkraft måste hejdas. Det kan ske endast med omfattande och samordnade insatser. Alternativa energislag och en bättre anpassad teknologi måste introduceras. Sådana strävanden måste aktivt stödjas genom internationellt bistånd. Här har vi den viktigaste uppgiften för svenskt bistånd . Livsmedelskrisen är redan ett faktum. Hundratals miljoner människor lever i ständig svält eller undernäring. Hur skall det då inte bli om en generation, då en kombination av jordförstöring och folkökning riskerar att ha reducerat arealen odlingsbar mark per capita till en tredjedel av vad den är . De rika länderna måste dock också vara medvetna om att resursförstöringen inte bara beror på de fattiga folkens egen överanvändning. Det är de rika ländernas företag sorn exploaterar de tropiska skogarna. Det är också de som tar bort mark från lokal livsmedelsproduktion genom industriell plantageodling för i-ländernas lyxkonsumtion. Världssvälten är också en fördelningsfråga. De rika länderna måste bli medvetna om att deras överkonsumtion av råvaror inte är förenlig med det centrala rättvisekravet att alla människor skall få sina mest grundläggande behov fyllda. Slöseriet och misshushållningen är ett hot också mot våra egna kommande generationer. I vårt biståndsarbete måste vi alltså ge prioritet åt sådana utvecklingsprojekt som är direkt ägnade att bevara och öka livsmedelsproduktionen inom . Det gäller att kämpa mot ytterligare jordförstöring. Det gäller att göra jorden fruktbar igen där den en gång ödelagts. Åtgärder för vattenförsöijning och omfattande skogsplantering måste till. Det bistånd vi ger och den teknik vi erbjuder måste vara utformade så, att meningsfull sysselsättning skapas där människorna bor. De får inte leda till att ytterligare människor lockas in till rotlöshet och undersysselsättning i storstädernas slumområden. Arbetslösheten är ett av de största problem världen kommer att ställas inför. Samlade insatser för landsbygdsutveckling genom en kombination av lantbruk, hantverk och småindustri bör därför vara naturliga inslag i vårt biståndsarbete. Därur kan sedan en vidare industri utvecklas. Industriländerna har av alla vetenskapsmän och tekniker. Det betyder att vi har ett ansvar även på detta område gentemot utvecklingsländerna. I samarbete med dem måste vi ta fram en för dem anpassad modern teknik som verkligen tjänar deras behov och ger dem egna alternativ för utveckling. Så länge vi bara har i-landsanpassad högteknologi att erbjuda dem, har de inget val. Även på industriområdet måste vårt bistånd möta de fattigaste människornas mest grundläggande behov. Det bör leda till en utveckling efter landets egna förutsättningar utan tvära förändringar av livsmiljö och bärande kulturmönster. En ekonomisk och social utveckling försvåras också av den koncentration som pågår. Denna gör sig gällande inom alla områden. Ekonomisk och politisk makt koncentreras till i-länderna. Transnationella företags expansion skapar allt starkare maktgrupper, mot vilka få kan hävda sig. De lierar sig också ofta med härskande elit. Forskning och högre utbildning är samlad i västvärlden. Ofta har främmande samhällsmönster med inbyggda problem överförts till den fattiga världen från den rika, inte sällan som biståndspolitik. Utan att denna koncentration till främmande maktcentra pressas tillbaka kan inte bli oberoende i verklig mening och utvecklas efter sina förutsättningar. Runt om i världen kan vi finna konflikthärdar eller öppna krig. Som regel är krigsskådeplatserna belägna i de fattigaste länderna. Bakom många lokala konflikter kan man se stormakters agerande och intressen. Många konflikter har uppstått ur kampen för nationellt oberoende och mot rasism. Grunden för allvarliga framtida konflikter ligger just i de väldiga klyftorna mellan i-världen och utvecklingsländerna, den orättvisa fördelningen av råvaror och livsmedel, industriländernas konkurrens om råvaror och i den bristande hushållningen med jordens resurser. Den biståndspolitik vi bedriver och de insatser för en ny ekonomisk världsordning som vi kan göra har därför också en fredsbefrämjande aspekt. Ett samlat program för inriktningen av den svenska utvecklingshjälpen Trots behovet av sparsamhet håller regeringen i budgetpropositionen fast vid vårt ofta bekräftade löfte att lämna av vår bruttonationalprodukt/-inkomst (BNP/BNI) som utvecklingsbistånd. Riksdag och regering har tidigare uttalat sig för att en ökande andel av vår BNP/ BNI skall utgå som bistånd. Att en sådan ytterligare ökning inte föreslås i årets budget synes oss emellertid motiverat inte endast av budget- och handelsbalansskäl. Framtida förslag till ökning av biståndet måste vara förenade med ett program för den framtida svenska utvecklingshjälpen, så att den kan samordnas med internationella insatser för att komma till rätta med globala och regionala problem som hotar mänsklighetens överlevnad eller som förmenar en stor del av den att få sina mest grundläggande behov tillfredsställda. Utan ett sådant program är det liten mening med en real ökning av biståndsramen. Att nå av BNP/BNI i bistånd var ett stimulerande mål i sig. Arbetet för det målet har fostrat stora delar av vårt folk till medvetande om behoven i världen. Innan vi går avsevärt därutöver bör vi emellertid överväga biståndets användning och innehåll. Vi måste inrikta vårt bistånd och vår allmänna u-landspolitik så, att verksamheten möter världens och dess fattigaste människors mest trängande behov och därmed känns angelägen för det svenska folket även i av ekonomiska svårigheter här hemma. När förband sig att nå enprocentmålet, härskade fortfarande uppfattningen att man kunde häva nöden och underutvecklingen nästan enbart genom att föra över finansiella resurser från den rika världen till den fattiga. Vårt bistånd byggdes upp med tyngdpunkten på samarbete med ett antal mottagarländer, som i princip efter egen bedömning skulle disponera det svenska biståndet inom av fastställda finansiella ramar. Denna uppläggning sätter resurserna i händerna på regeringarna i de länder vi samarbetar med, så att de kan föra sin utvecklingspolitik. Den ger emellertid ingen trygghet för att de resurser vi ställer till förfogande når de mest behövande eller att ett mottagarlands utveckling sker med hänsyn till regionens förutsättningar och behov i övrigt eller till världens totala resurser. Efter hand har också medvetenheten ökat om att världsnöden inte bara beror på brist på finansiella resurser. Den hänger i högre grad samman med skovling av och misshushållning med jordens naturtillgångar och miljö och: utslagning genom alltför okritiskt införande av avancerad teknik. Det blir alltmer uppenbart att just utveckling i västerländsk mening tär hårt på världens resurser utan att skapa förutsättningar för dess fattigaste att komma ur sitt elände. Det finns exempel på hur utvecklingsinsatser med en sådan inriktning, även om de varit några till glädje, skapat ökande problem för flera. Mycket tyder på att den västerländska ekonomiska och tekniska utvecklingen närmar sig en återvändspunkt. Den försliter människans andliga och materiella miljö och förstör världens naturtillgångar i allt snabbare takt. Då bör vi inte som bistånd föra över den till de fattiga länderna och därmed försvåra deras och även vårt eget val av alternativa utvecklingsvägar. Vill ett samarbetslands regering ändå sträva efter denna form av utveckling, må den vara i sin fulla rätt, men vi får inte blunda för att ledare i kan ha värderingar som mer bygger på i-ländernas förutsättningar än på folkflertalets behov i det egna landet. Svenskt bistånd måste förutsättas leda till en utveckling efter folkets och regionens egna förutsättningar utan snabba förändringar av kultur, miljö och resursbas. Att ett nytänkande är nödvändigt torde också stå klart, om man följer utvecklingen i våra samarbetsländer. Den har sällan varit helt positiv. Som ett exempel kan nämnas . Det har fått i svenskt bistånd inom landram. Därtill har kommit katastrofbistånd. /81 är ramen 130 milj. kr., och /82 föreslår regeringen en ram på 145 milj. kr. Landet är ett av de potentiellt rikaste bland våra samarbetsländer. Det har bland världens största koppartillgångar. Det har vattenkraft som vi hjälpt till att bygga ut. Det har ett klimat och en jord som borde göra det idealiskt för jordbruk. Det har en framstegsinriktad politisk ledning. Ändå har BNP per capita i reala termer minskat med . Den privata konsumtionen per capita har minskat med över Statens utgifter för utvecklingsändamål har minskat . Det är visserligen svårt att mäta BNP och konsumtion per capita i ett land med hög grad av naturahushållning, men det är helt uppenbart att vissa grupper drabbats ännu hårdare än vad statistiken visar. Generellt sett har landsbygdens befolkning drabbats hårdare än stadsbefolkningen. Särskilt har de redan fattigaste drabbats, liksom befolkningen i landets avlägsna delar. Sannolikt har landsbygdsbefolkningen i gemen det sämre ställt än vid självständigheten . Krisen i kan naturligtvis sägas ha samband med kampen i . Den har självfallet drabbat hårt, men inget tyder på att läget förbättrats . Det finns också ett samband mellan krisen och fallande priser på koppar, landets viktigaste och nästan enda exportvara. Men tillbakagången har främst sin grund i den bl. a. med vår hjälp förda utvecklingspolitiken. , och har framhållit att krisen har grundläggande strukturella orsaker, vilkas effekter förstärkts genom svårigheterna i kopparindustrin. Särskilt pekas på satsningen på en alltför kapitalkrävande och importberoende teknologi i hela den zambiska ekonomin. Man har kommit att använda dyrt kapital på ett ineffektivt sätt i stället för att använda riklig arbetskraft på ett effektivt sätt. De negativa följderna av detta vägval bryter nu fram med en sådan dramatisk kraft att mycket stora ansträngningar måste göras för att skapa förutsättningar för en mer balanserad utveckling. Särskilt gäller det att utveckla landsbygden utanför gruv- och stadsekonomin. Då lindras nöden där, som man kan hejda strömmen av människor till stadsområdenas slum. Då kan landet komma fram till en egenförsörjning med livsmedel, den säkraste grunden för ekonomisk och politisk självständighet. Mot denna bakgrund ser vi det angeläget att regeringen - under fasthållande vid löfte om att lämna av sin bruttonationalinkomst som utvecklingsbistånd arbetar fram ett program för hur detta bistånd skall organiseras och inriktas för att bäst möta de fattigaste människornas mest grundläggande behov och för att bidra till att bevara världens miljö och produktiva resurser. Koncentration till världens mest angelägna behov Alltför länge var debatten om utvecklingspolitiken en fråga om biståndsanslagens storlek. När vi lade upp riktlinjerna för vår biståndspolitik, föreföll begreppet utveckling så mycket mindre komplicerat än vad det efter hand visat sig vara. Därför missade vi en debatt om utvecklingens innehåll och om mänsklighetens totala behov. Därför satt både givare och mottagare alltför länge låsta i att betrakta utvecklingen som en fråga om finansiella resurser och inte som en fråga om kvalitet. Vi var före i utvecklingen, de var efter. Det gällde för dem att med vår hjälp hämta in vårt försprång. är det emellertid dags att se både på vår utveckling och på deras mindre som en fråga om nivå än som en fråga om innehåll och därmed val av inriktning. Världens centrala problem som befolkningsexplosion, svälten och nöden, överkonsumtionen, rustningarna, miljöförstöringen och resursutarmningen är i längden gemensamma för hela mänskligheten och måste lösas genom samlade program. har länge hävdat att det är mottagarländerna själva och inte vi som skall bestämma valet av utvecklingsväg och därmed avgöra hur våra pengar skall användas. har vi emellertid satt upp svenska biståndspolitiska mål. har detta blivit mindre oförenligt. Vi talar nu om att vi för en dialog. Vi tvingar inte på någon biståndsmottagare något, men vi känner inte heller oss själva förpliktade att stödja något vi inte tror på. Normalt är detta alltså inte något problem i förhållande till våra samarbetsländer. Frågan är emellertid om det inte kan bli det. Efter hand som det blir svårare att definiera begreppet utveckling, efter hand som den absoluta nöden och fattigdomen blir alltmer påträngande, efter hand som världens miljö och produktiva resurser förstörs och efter hand som även de rika ländernas tillgångar visar sig vara begränsade, blir det viktigare för både givare och mottagare hur resurserna används. Hur man använder internationella utvecklingsresurser är inte längre det enskilda mottagarlandets ensak. Det är inte ens mottagares och givares gemensamma ensak. Världsnöden är allas gemensamma ansvar. Världens tillgångar är också ytterst mänsklighetens gemensamma arv. Därför måste världens mest angelägna behov definieras oavsett regeringars prioriteringar. Därför måste världens tillgängliga utvecklingsresurser inriktas på dessa mest angelägna behov. Mot denna bakgrund är det rimligt att valet av mottagarländer för svenskt bistånd underordnas valet av insatsområden. Vi måste bestämma oss för vilka behov det är mest angeläget för internationellt bistånd att möta. Därefter måste vi göra klart för oss själva och för dem som är intresserade av vårt stöd på vilka områden har förutsättningar att ge det mest meningsfulla biståndet. har tidigare uttalat sig för en koncentration av vårt bistånd. De flesta torde därvid främst ha tänkt på en begränsning till ett mindre antal mottagarländer. Vi menar att man även skall söka koncentration genom en begränsning till sådana verksamhetsområden där svenskt bistånd har störst förutsättningar att möta de mest angelägna behoven, oavsett var i världen de uppträder. Vi måste se världens okunnighet, nöd och fattigdom som ett totalt begrepp. Världens resurser är också mer begränsade i förhållande till behoven än vi tidigare föreställde oss. Därför är det rimligt att resurserna koncentreras på mänsklighetens mest grundläggande behov genom få, starka och effektiva redskap. Därmed kan vi i längden sannolikt inte låta ett antal länders regeringar avgöra hur huvuddelen av svenskt bistånd skall användas. Vi kan i stället behöva koncentrera det svenska stödet på internationella insatser inom områden där behoven är störst och för vilka vi har byggt upp en särskild kapacitet. Mot denna bakgrund är det angeläget att regeringen i det av oss föreslagna programarbetet värderar världens mest angelägna behov. Vidare bör de bedöma inom vilka av dessa behovsområden ett svenskt bistånd skulle få starkast effekt. Därefter bör den arbeta på att öka den svenska kapaciteten inom dessa fält och koncentrera det svenska biståndet dit. Det kan ske genom att man stimulerar till och stöder internationella insatser eller genom att man samarbetar med enskilda mottagarländer eller grupper av länder, som är beredda att lägga vikt vid dessa behovsområden. Tidsbestämt samarbete med mottagarländer Med de flesta av våra mottagarländer har vi ett samarbete, för vilket någon avslutning inte är inplanerad. Då få av länderna visar tecken på att komma ur sitt biståndsberoende, kommer vårt stöd lätt att uppfattas som i tiden obegränsat. Det blir svårt för oss att komma ur det utan utrikespolitiska komplikationer. Det blir också svårt att genomföra den koncentration till de mest angelägna behovsområdena som skisserats i det föregående. Ett land kan också komma i för starkt beroende av svenskt bistånd. , vars utvecklingsbistånd till både omfattning och karaktär liknar , sluter normalt samarbetsavtal med en bortre tidsgräns. Enligt vår mening bör också gå över till detta system. Våra nuvarande samarbetsländer bör informeras om att vi räknar med en avslutning av biståndet efter ett visst angivet antal år, då aktuella åtaganden är fullgjorda. I fortsättningen bör vi inrikta oss på konkreta samarbetsprojekt med utvecklingsländer. Svenska åtaganden bör vara knutna till det överenskomna projektet. Huruvida flera sådana projekt kommer att gälla samma land får bli beroende av huruvida det passar in i en sådan koncentration etc. till de mest angelägna behovsområden som skisserats i det föregående. Mot denna bakgrund föreslår vi att regeringen successivt avtalar om en bortre tidsgräns för samarbetet med våra nuvarande mottagarländer och att framtida samarbetsavtal knyts till bestämda projekt. Vårt bistånd kommer ur svensk produktion I debatten om återflöde till av biståndsmedel s. k. bundet bistånd - har kritikerna av "svenskt bistånd lätt framställt det som något oriktigt att pengar går tillbaka till . I själva verket kan ju bistånd i längden aldrig vara annat än det vi avstår av det vi producerar. Att vi formulerar vårt bistånd i valuta, som kan användas för inköp i andra länder, ändrar inte på det. För vår biståndsvilja och för vårt engagemang för att möta behoven hos världens fattigaste vore det säkert värdefullt om det mesta av vårt bistånd var just svensk förmåga och svenska varor, anpassade och ställda i hela mänsklighetens tjänst. Ett sämre förhållande vore om vi tvingade på världen varor som var sämre eller dyrare än andras eller som på annat sätt var olämpliga. Ett u-land har ofta en tekniskt avancerad sektor, som fungerar fristående ifrån eller rent av ytterligare utarmar landets fattigaste. Om svenska varor skall gå till den sektorn bör det självfallet ske på kommersiella villkor och inte som bistånd. Men svensk forskning och svensk produktion bör rimligen ha mycket att erbjuda också för att möta de fattigaste människomas mest grundläggande behov. Svenskt kunnande över huvud taget inom administrationen, kooperationen och hos alla folkrörelser bör också på ett helt annat sätt än kunna mobiliseras i biståndssamarbetets tjänst. Därför är det angeläget att våra biståndsorgan har nära kontakt med näringsliv, forskning, producent- och konsumentkooperation och folkrörelser. Sedan de behovsområden som särskilt lämpar sig för svenskt bistånd definierats i enlighet med vad som tidigare skisserats, bör den inbjuda forskning, näringsliv och andra organ i vårt land att hjälpa till med att utveckla teknologi och produkter, särskilt anpassade för ett meningsfullt svenskt bistånd. Det bör kunna vara en stimulerande utmaning för svensk förmåga. För att i längden skall kunna ge ett väsentligt bidrag till att möta världens mest angelägna behov bör samarbetet mellan svenska biståndsorgan och svenskt näringsliv, kooperation, forskningsorgan och folkrörelser utvecklas så, att dess verksamhet och kunnande i större utsträckning kan ställas i de fattiga folkens tjänst. Med hänvisning till det anförda hemställs 1. att anhåller att regeringen mot bakgrund av den senaste utvecklingen i förelägger ett förslag till program för hur svenskt utvecklingsbistånd bör organiseras och inriktas för att bäst möta de fattigaste människomas mest grundläggande behov och för att bidra till att bevara jordens miljö och produktiva resurser, 2. att anhåller att regeringen i arbetet på detta program bedömer världens mest angelägna behov, att den vidare bedömer inom vilka av dessa behovsområden ett svenskt bistånd skulle få starkast effekt och att den därefter bedömer hur man bättre skall kunna använda den svenska kapaciteten inom dessa fält och koncentrera det svenska biståndet dit, 3. att anhåller att regeringen efter vederbörliga förhandlingar förelägger förslag till bortre tidsgräns för samarbetet med våra nuvarande och tillkommande samarbetsländer, 4. att som sin mening uttalar att samarbetet mellan svenska biståndsorgan och svenskt näringsliv och andra organ bör utvecklas så, att deras verksamhet och kunnande i ökad utsträckning kan ställas i de fattiga folkens tjänst. () () () () () () () ()