mot · G402388 · 1981-01-20 00:00:00 — av och i om statens ansvar som aktieägare Från rent juridisk synpunkt är det alldeles klart att statliga företag som drivs i form av bolag kan sättas i konkurs. Konkursdomaren är med andra ord skyldig att försätta ett statligt bolag, som är på obestånd, i konkurs om fordringsägare begär det. Vad diskussionen och kommentarerna rört sig om är i själva verket om staten såsom aktieägare bör tillåta att ett statligt bolag försätts i konkurs. Den nuvarande industriministern har i detta sammanhang gjort skillnad mellan två slags företag. Den typ av statliga företag som enligt industriministern bör försättas i konkurs i vanlig ordning är sådana som "arbetar för vinstmaximering på vanliga kapitalistiska villkor; han torde därmed avse statliga företag, vilkas drift inte motiveras av särskilda samhällsintressen och som inte heller fullgör offentliga eller statsmonopoliserade uppgifter. När däremot staten har lagt speciella arbetsmarknadspolitiska, regionalpolitiska eller näringspolitiska uppgifter på ett företag kan man enligt industriministern inte ha den sedvanliga synen på företaget från lönsamhets- och soliditetssynpunkt; företaget är nämligen då ett instrument i samhällets näringspolitik, och det är då meningslöst med konkurs. Däremot har det i ett regeringsuttalande sagts att inte heller sådana företag bör uteslutas från att sättas i konkurs. Ett politiskt beslut, som innebär att ett bolag där staten är aktieägare inte skall försättas i konkurs trots att det är på obestånd, måste innefatta åtgärder som undanröjer konkursgrunden obestånd. Politiska beslutsfattare kan inte hindra konkurslagens tillämpning på annat sätt än genom kapitaltillförsel eller garantier som medför att bolaget kan betala sina skulder eller förmå sina fordringsägare att bevilja uppskov med betalning. Statsmakternas beslut om sådana åtgärder grundas på lämplighetsskäl, som berör en rad olika förhållanden. Det ursprungliga syftet med det statliga aktieägandet är viktigt; var det från början en lång- eller kortsiktig statlig investering? Vilken betydelse för sysselsättning och regional utveckling skulle en konkurs ha? Hur tungt väger hänsyn till relationer till fordringsägare, inhemska eller utländska, som skulle göra förluster vid konkurs? Hur stort avseende fästs vid omvärldens tilltro till statsledningens vilja och förmåga att föra en för landet och dess kreditvärdighet tjänlig ekonomisk politik? De ställda frågorna kan besvaras så att staten, genom att engagera sig som aktieägare, dels, ungefär som ett moderbolag, tar på sig ett betydande moraliskt ekonomiskt ansvar i förhållande till dotterbolaget, dels faktiskt inskränker sin handlingsfrihet därigenom att relationerna till fordringsägare och omvärld kan göra det nödvändigt att hindra konkurs. De statliga bolagsengagemangen har också en praktisk sida. I den mån rättsliga åtaganden eller politisk nödvändighet motiverar åtgärder för att hindra konkurs måste regeringen ha tillförsäkrat sig konstitutionella möjligheter för att snabbt tillhandahålla kapital och garantier utan beslut. De senaste månadernas händelser och de skisserade problemen ger anledning till en översyn av innebörden av och formerna för statens framtida engagemang i näringsdrivande företag. Skattebetalare, anställda och kreditgivare är alla betjänta av att på förhand ha någon uppfattning om hur långt utöver det juridiska ansvaret statens moraliska ansvar såsom aktieägare sträcker sig. För den statliga industripolitikens fortsatta utformning är det viktigt med klarhet i dessa frågor. Med hänvisning till det ovan anförda hemställs att hos regeringen begär en utredning om hur långt utöver det juridiska ansvaret statens moraliska ansvar som aktieägare bör sträcka sig. . () HANS ()