mot · G4021411 · 1981-01-27 00:00:00 — av och i om utvinningen av torv I enlighet med vad som stadgas i lagen om vissa mineralfyndigheter (1974:890) skall den som önskar utvinna torv för energi söka koncessionstillstånd. Vidare skall tillstånd ges för täkt enligt naturvårdslagen. Motiven till att i koncessionshänseende jämställa torven med mineraler var bl. a. att koncession skulle ges endast sådana företag som har nödvändiga tekniska och ekonomiska resurser, att torvtäkt skulle komma till stånd utan hinder av en splittrad fastighetsindelning, att koncession skulle kunna ges till statligt företag eller till annan med förbehåll om statligt deltagande och slutligen att koncessionssystemet skulle innebära att torv i en fastighetsägares hand inte har något värde. Som särskilt argument framhölls att koncessionssystemet erbjuder möjlighet att torvens eventuellt ökande värde som naturtillgång tillfaller det allmänna. I naturvårdslagen finns bestämmelser om att täkt av matjord och torv är tillståndspliktiga. Således finns ett särskilt skydd mot att en okontrollerbar och naturstörande brytning av torv sker. Inte minst med tanke på vissa torvmossars betydelse för vattenförhållandena är det rimligt att samhället har en möjlighet att reglera torvbrytning. Frågan om torvens inordnande i minerallagen har emellertid en helt annan dimension, nämligen att motivet rörande en förenkling när det gäller att utnyttja torven satts i motsatsförhållande till enskild äganderätt. Härvid har den enskilda äganderätten fått vika utan att någon särskild bevisföring gjorts att just den enskilda äganderätten utgör ett hinder för ett rationellt utnyttjande av torven. Enligt vår mening saknas bärande skäl att bibehålla torv inom kretsen koncessionspliktiga ämnen. Grunderna härför är bl. a. att torv alltid förekommer som översta jordlager och inte kan jämställas med mineralfyndigheter. , grus och matjord är mer likartade naturtillgångar än vad exempelvis torv och är. Vidare kan vi inte acceptera den faktiska socialisering av enskild ägares tillgång som de facto koncessionssystemet innebär när det gäller torv. Då koncessionssökande företag erhållit koncession över annans egendom är ju vederbörandes tillgång ianspråktagen utan annan ersättning än intrångsersättning för vägar, avverkad skog etc. En särskild konsekvens - som från allmän synpunkt är helt orimlig - är att om vederbörande markägare har täktverksamhet innebärande brytning av torv för annat ändamål än för energianvändning kan koncessionsinnehavaren göra anspråk även på sådan täkt förutsatt att koncessionstillstånd omfattar även detta markområde. Enligt vår mening bör företag på normalt sätt förvärva de tomtmarker som erfordras för företagets verksamhet i fråga och utnyttjande av marken ske efter prövning i enlighet med vad som stadgas i naturvårdslagen rörande täkttillstånd. Föreligger behov av att utnyttja torvmarker som är i enskild ägo och dessa behov är så starka att ett samhällsekonomiskt intresse föreligger från energisynpunkt, är det naturligt att ett expropriationsförfarande tillgrips. Ett expropriationsförfarande innebär en ökad rättssäkerhet för den enskilde och försvårar på intet sätt möjligheterna att exploatera torv för energiändamål. Emellertid vill vi understryka att det i detta sammanhang är principen med expropriation, som en följd av att ett köp eller arrende inte kunnat åstadkommas, som är mer naturlig än nu gällande koncessionsförfarande inom minerallagen. Däremot är vi starkt kritiska till expropriationslagens regler rörande värdereglering och anser att denna lag inte är godtagbar som värderegleringsinstrument. Är en torvförekomst av sådan omfattning att det föreligger ett starkt samhällsintresse att en torvbrytning sker och detta inte kommit till stånd genom markägarens försorg eller att han motsatt sig varje normal affärsmässig uppgörelse med något torvbrytningsföretag, torde värdet av intrånget, dvs. intrångsersättningen, vara ringa i förhållande till det värde som torven i fråga representerar. Således bör ersättning för mark (torv) och intrång utgå till fulla värdet. Markvärdet (torvvärdet) bör sättas till aktuellt värde för tiden vid ianspråkstagandet, självfallet utan beaktande av det eventuella tilläggsvärde som förväntad aktivitet, vilken följer av brytning och förädling av torv, medför. Förhållandena som konstitueras av en markägares motvilja mot torvbrytning och de skilda värdena av torven och intrånget motiverar på intet sätt att markägare praktiskt taget utan vidare blir föremål för konfiskation av sin egendom. Detta är nu fullt möjligt och har redan kommit i tillämpning med stöd av minerallagen. Ett bibehållande av torven som koncessionspliktigt ämne är såväl ologiskt som stötande från rättssynpunkt. Dessutom försvåras eller omöjliggörs enskilda initiativ till torvbrytning. Inte minst av regionalpolitiska skäl skulle ett företagande inom torvbrytningens område ha stor betydelse. Härtill kommer att torvbrytningen är särskilt lämplig som objekt för företagsetablering i mindre och medelstor företagsamhet. Således tvärtemot vad som framhålls som ett av motiven i förarbetena till minerallagen och inordnandet av torv inom kretsen koncessionspliktiga ämnen. Med stöd av vad ovan anförts hemställs 1. att hos regeringen begär förslag om ändring i minerallagen innebärande att torv utgår ur kretsen koncessionspliktiga ämnen, 2. att som sin mening ger regeringen till känna att ersättning bör utgå till markägare för torv som tagits i anspråk med stöd av expropriationslagen. () L. ()