mot · G402936 · 1981-01-27 00:00:00 — om rehabiliteringen av handikappade På grundval av ett omfattande utredningsarbete har genomförts ett genomgripande reformarbete på handikappområdet. har i en rad betänkanden kartlagt behov av åtgärder för att bereda människor med handikapp möjlighet att aktivt delta i samhällslivet. Dess förslag resulterade i beslut om bättre hjälpmedelsorganisation, ökade utbildningsmöjligheter, utveckling av färdtjänst och hemhjälp, bättre bostäder, tillgänglighet till kulturell verksamhet och ökat inflytande för människor med handikapp. har lagt fram förslag om rätt till arbete åt handikappade. förslag har medfört lagstiftning om handikappanpassad kollektivtrafik. om inte alla beslut helt fullföljts har målsättningen varit ett samhälle där personer med funktionsnedsättning skall ha full delaktighet och jämlikhet. Trots vad som hänt på detta område - och där vi varit föregångare - kän andra länder nu visa upp bättre effekt av rehabiliteringsinsatserna. Det synes bero på att vi saknar en samordning av olika åtgärder. Men även bristande kännedom om livssituationer för personer med olika handikapp medför brister i samhällets planering på många områden. Människor som är beroende av insatser från flera olika myndigheter får härigenom inte del av sina lagstadgade rättigheter. För att rehabilitera och habilitera människor som fått funktionsnedsättningar genom sjukdomar, olycksfall eller födelseskador, krävs ett organiserat flöde av åtgärder. Efter akutsjukvård måste det finnas tillgång till funktionsträning, talbehandling, träning att använda hjälpmedel, hjälp att acceptera handikappet och psykologiskt stöd åt patienten och hans anförvanter. Dessa åtgärder måste samordnas med kommunernas insatser för att klara bostadsfrågan. Om inte bostadsfrågan löses på ett tillfredsställande sätt, blir patienterna kvar inom sjukvården eller beroende av hemsjukvård under anförvanters medverkan. Uppemot 10 000 fysiskt handikappade och lika många psykiskt sjuka vistas inom sjukvården trots att de medicinskt är färdigbehandlade och kan klara ett självständigt boende. Den situationen har uppstått genom att de flesta kommuner saknar en bostadsplanering som tar hänsyn till alla medborgares behov. De stimulansbidrag som staten utger har inte resulterat i tillräckligt antal bostäder med tillgång till praktisk hjälp. En starkt bidragande orsak härtill är att kostnadsfördelningen mellan landsting och kommuner i de flesta län inte är klarlagd. Den sociala rehabiliteringen har stora brister. Sådana insatser måste sättas in på ett mycket tidigt skede av vårdkedjan. Samlevnadsfrågor tas sällan upp. För att få fram de sociala insatserna krävs nära samarbete mellan sjukvård och socialvård. Många projekt för att uppnå detta har genomförts men någon allmänt accepterad modell har inte utvecklats. Trots lagstiftning om för handikappade tillgängliga offentliga lokaler, bostäder och arbetsplatser sker ingen enhetlig fysisk planering. Gångvägar, övergångsställen och närmiljön i övrigt utformas ofta utan hänsynstagande till rörelsehindrade och synskadade. Brister i den totala tillgängligheten begränsar gruppens möjligheter att fungera i en i övrigt anpassad miljö. För att få tillgång till arbetsrehabilitering krävs att man i övrigt är färdigrehabiliterad, dvs. har bostad och möjlighet att ta sig till och från eller arbetsplats. För den som har stora funktionsnedsättningar saknas på många håll tillräcklig kapacitet av specialfordon. De nuvarande bidragsbestämmelserna för bilbidrag medför svårigheter att lösa kommunikationsfrågan genom anskaffande av egen bil. AMS anslag härtill har därför inte kunnat utnyttjas . För många människor med hanidkapp gäller att de behöver tillgång till praktisk hjälp i många sammanhang. De behöver ofta hemhjälp dygnet runt i anslutning till bostaden, ledsagarhjälp i fritidssammanhang, vid inköp och besök av olika slag. I skolan behöver de elevassistent och på arbetsplatsen arbetsbiträde. anslår medel till dessa ändamål. Trots detta kan man inte garantera denna service. Det har till följd att personer som fått en god grundutbildning inte kan arbetsrehabiliteras utan hänvisas till försörjning genom förtidspension, ofta . De avförs som icke aktuella för arbetsvärd. Man kan konstatera att för här berörda åtgärder finns vissa medel anslagna av stat, landsting och kommuner. En organisationsapparat för verksamheten och utbildad personal står till förfogande. Trots detta når hjälpåtgärderna inte de handikappade. Det synes oss nödvändigt att få till stånd en samordning - organisatoriskt och ekonomiskt - för att samhällets totala rehabiliteringsinsatser skall kunna utnyttjas effektivt. Mycket talar för att en sådan samordning av samhällsinsatserna ger vinster för såväl samhället som för dem som är i behov av rehabiliteringen. I betänkandet Samlad-Aktiv rehabilitering har även belyst behovet av en samordning av samhällets rehabiliteringsinsatser. Med hänvisning till det anförda hemställs att begär en översyn av rehabiliteringen på handikappområdet i syfte att uppnå en samordning och ett effektivare utnyttjande av insatserna.