mot · G402363 · 1981-01-19 00:00:00 — om möjligheter att granska statliga myndigheters förvaltning Det samhälle vi nu lever i är i mycket ett reglerings- och kontrollsamhälle. uppgifter är att stifta lag, besluta om skatt till staten, bestämma hur statens medel skall användas samt granska rikets styrelse och förvaltning. Granskningen av rikets styrelse sker främst genom granskningsverksamhet (dechargen). Regeringen och de enskilda statsråden är ansvariga för sina handlingar - eller sin brist på handling. Granskningen av förvaltningen utövas av ombudsmän och av revisorer. Myndigheterna är enligt Holmberg-Stjernquist oberoende av riksdag och regering. Det anses att s. k. ministerstyrelse inte får förekomma. Boken 1980 redovisar på 300 sidor ett väsentligt större antal helt eller delvis statliga myndigheter. Från de fem riksämbetsverken (Kollegierna) regeringsform till nutidens myller av verk och inrättningar är steget långt. Det är förmodligen icke möjligt för någon, vare sig inom eller regeringen, att hålla kontroll på vad som till dagligdags försiggår inom de olika myndigheterna. Vad JO eller revisorer kan slå ned på, stickprovsvis eller med anledning av utifrån kommande anmälningar, kan självfallet bara vara ett skum på ytan. De svällande personalkadrarna inom myndigheterna och den ojämna utbildningsbakgrunden - med en vikande andel juridiskt utbildade gör det angeläget att en bättre insyn från - folkets främsta företrädare - i förvaltningen kommer till stånd. Medan nedlägger mycken tid och kraft på detaljgranskning av regeringsmedlemmars verksamhet, vanligen utan att finna någon större felaktighet hos dessa ständigt observerade och med kompetent juridiskt biträde försedda personer, kan man befara att delegerad normgiv ning och tolkning av högre instansers normgivning bland perifera myndigheter kan lämna mycket övrigt att önska, som emellertid aldrig blir känt. Inte minst är risken härför större, när tjänstemännen inom dessa otaliga myndigheter numera ofta också är politiskt engagerade och särskilt många yngre har bibragts uppfattningen att det är deras rättighet och t. o. m. skyldighet att i sitt praktiska arbete föra ut sin politiska övertygelse. Detta - i förening med urvattningen av tjänstefelsbegreppet och blockeringen av möjligheten i flertalet fall att på sedvanlig rättslig väg beivra oriktig myndighetsutövning - har numera försatt den enskilde medborgaren i en mycket svag position i förhållande till myndighetssamhället. Även om tjänsteansvarskommitténs nu aktuella förslag skulle genomföras, återstår likväl en stötande diskrepans mellan möjligheter att granska rikets styrelse - som är goda - och att granska dess förvaltning som är helt otillräckliga, med avseende på både kvantiteten och möjligheterna till sanktioner. Statsvetenskapliga studier av de faktiska maktförhållandena mellan politiskt ansvariga beslutsfattare och de tjänstemän, som skall betjäna dem, har visat att de faktiska besluten ofta tas av tjänstemännen och att politikerna vanligen endast konfirmerar - och får bära ansvaret för - dem. När utvecklingen fört dithän förefaller det ofrånkomligt att man verkställer en analys av de ändringar i formen för granskning av rikets styrelse och förvaltning, som medborgarna kan ha skäl att kräva. En utredning härom vore på sin plats, och det hade måhända varit naturligt att anförtro en sådan åt den sittande grundlagskommittén. Då denna emellertid arbetar med ett pressat tidsschema och svårligen nu kan betros med flera utredningsuppgifter vore det förmodligen ändamålsenligast att anförtro frågan åt en särskild utredning. Under åberopande av det anförda får jag därför hemställa att hos regeringen anhåller om utredning av en förbättring av möjligheter att granska de statliga myndigheternas förvaltning. G. () i