mot · G402869 · 1981-01-23 00:00:00 — om formerna för finansiering av statens utgifter har utvecklingen utanför och inom vårt land lett till en ekonomisk kris, som trots insatta motåtgärder likväl endast fördjupats. Skatterna och de sociala avgifterna har nått en höjd, där flertalet ekonomer och politiker tvekar om möjligheten att genom ytterligare höjningar kunna förstärka det allmännas intäktssida, medan automatiska utgiftsökningar till följd av tidigare beslut och åtaganden har lett till allt våldsammare underskott i statsbudgeten. För att klara dessa och för att få medel till en import, som överstiger värdet av vår export, har stora och för framtiden betungande lån måst upptagas såväl inom som utom landet. En sådan situation har inte i nutidshistorisk tid förekommit i vårt land. Den frågan inställer sig därför, vilka regler som formellt och reellt styr statsmakternas handlande i en sådan situation. Statens upplåning verkställs av , som lyder under . Reglementet för (RFS 1979:11) anger i 39 § att i händelse statsverkets inkomster skulle visa sig otillräckliga för bestridande av dess utgifter, åligger det att tillhandahålla erforderliga belopp; dock med skyldighet för att, så snart statsverkets tillgångar det medgiva, återgälda vad sålunda förskjutit. 23 § i samma lag anger vidare, att bemyndigas att för svenska statens räkning upptaga lån för nedan angivna ändamål: för utbetalning av medel, som anvisats i kapitalbudgeten; för tillhandahållande av krediter, vilka statliga myndigheter på grund av beslut äga tillgodonjuta i ; för kassaförstärkning åt statsverket, då sådan påkallas för finansiering av driftbudgeten eller eljest av utgifter som grundar sig på beslut; samt för amortering och konvertering av statslån. Det är således uppenbart att är skyldigt att lånevägen förse statskassan med de medel, som erfordras för att debet och kredit skall mötas i statsbudgeten. Över sina utgiftsbeslut är suverän: stiftar lag, beslutarom skatt till staten och bestämmer hur statens medel skall användas. (Regeringsformen 1 kap. 4 §.) Ordningsföljden är intressant: Skatteuttaget kommer innehållsmässigt före användningen. Rimligtvis är det tänkt att användningen skall rymmas inom ramen för skatteuttaget. Detta gäller inte längre. Om kommunerna heter det i regeringsformens 1 kap. 7 §: Kommunerna får taga ut skatt för skötseln av sina uppgifter. Detta förhållande är i 1 1980/81. kommunallagens 2 § något förstärkt genom uttrycket vårda sina egna angelägenheter. I åtskilliga fall överklagas kommunala beslut till regeringsrätten, emedan man anser att beslutet går utöver vad som rimligen kan anses vara kommunens egna angelägenheter, dvs. till gagn för kommunens egna medborgare eller institutioner. Någon motsvarande begränsning av vad statens medel får användas till finns inte i våra grundlagar. Vad händer då, om beslutade skatter och övriga statsinkomster inte förslår till bestridande av beslut om vad statens medel skall användas till, och inte längre förmår låna upp tillräckligt mycket pengar inom och utom landet? Sedan de flesta stater på nationalekonomernas råd avskaffat guldmyntfoten och upphävt kraven på balansering av sina budgetar samt finansvärlden översvämmats av fritt flytande eurodollars och petrodollars har också den internationella lånemarknaden blivit alltmer äventyrlig. Regeringsformens 9 kap. 13 § stadgar att endast har rätt att utgiva sedlar. Någon föreskrift om begränsning av sedelutgivningsrätten förefinnes inte. , som också lyder under , kan alltså trycka flera sedlar. Detta ökar dock i och för sig inte statens reella finansiella resurser. Skatter belastar den generation som f. n. åtnjuter skattepliktiga inkomster. Lån belastar, desto mera ju lånet löper över, huvudsakligen kommande generationer. En tid trodde man på obruten ekonomisk tillväxt. Denna tro har börjat ifrågasättas. Det är inte säkert att kommande generationers inkomster, eller landets bruttonationalprodukt, kommer att stiga i förhållande till den tid som varit. Den moraliska rätten att under sådana förhållanden belasta framtida generationers medborgare med betalningsansvar för förmåner, som den nuvarande generationen beviljar sig, kan därför också ifrågasättas. I dagens debatt ställs ofta också frågan om det finns garantier för att de s. k. AP-fonderna kommer att kunna fullgöra sina uppgifter. Oklarheten härom ter sig oroande. Även detta aktualiserar frågan om vilka av statens utgifter som är av den arten att de bör bekostas genom avgifter, av skattemedel eller genom upplåning. Ett sådant resonemang leder i sin tur till frågan om en utgiftsprioritering inom vardera av dessa grupper. Det kan hända att angelägenheten av vissa åtgärder, som är av den arten att de bör lånefinansieras, i ett sådant perspektiv kan bedömas som så tveksam att man hellre bör avstå från dem. Det brukar sägas att i allmänhet inte specialdestinerar anslag från en inkomstpost till en viss utgiftspost och att därför ett resonemang som det ovan förda inte är tillämpligt. Å andra sidan är ju den nuvarande statsfinansiella situationen så pass avvikande från vad som tidigare tillhört det normala att en diskussion även av principer kan ha en plats. I den offentliga debatten har också synpunkter framförts på behovet av grundlags föreskrifter, som skulle begränsa möjligheter att besluta om vissa slag av statsutgifter, när täckning för dessa på normala vägar saknas, och rikets ekonomiska stabilitet är i fara. En viss analogi med den begränsning, som anges i kommunallagens 2 §, skulle också kunna tänkas. Frågan om begränsningar i sedelutgivningsrätten kan också diskuteras. Det är därför kanske inte helt ur vägen att underkasta den problematik, som berörts i denna motion, en närmare granskning. Med hänvisning härtill hemställs att vid behandlingen av årets finansplan beaktar vad i motionen anförts om formerna för finansiering av statens utgifter. G. () i