mot · G4021183 · 1981-01-27 00:00:00 — Barn som inte får en chans att under sin uppväxt ta över föräldrarnas normer genom både identifikation och gränssättning blir förvirrade, inte bara om vad som är rätt och fel, utan om sig själva, om sin identitet och om sin roll i samhället. Massmedias roll i normbildningen torde ofta vara underskattad. Det finns understundom en tendens hos massmedia att rikta uppmärksamhet på enskildheten i brottslighetsstrukturen som, tvärtemot vad som kan ha varit avsikten, glorifierar eller positivt framhäver även grava normbrott. Vi är medvetna om att forskningen rörande massmedias, särskilt TV:s, roll i normbildningen hos unga människor inte kommit så långt och dessutom är ytterligt kontroversiell. Icke desto mindre kan vi inte bortse från denna faktor. Vi ser det som ytterligt angeläget att de ansvariga för programverksamheten i Radio i ökande utsträckning också bedömer programmens roll i dessa avseenden. Särskilt angeläget framstår kravet att inte framhäva enskilda brottslingar på bekostnad av både den gärning de gjort sig skyldiga till och de brottsoffer som drabbats av gärningen. Vi är mera vana att t hög grad se problemet med brottslighet som ett ungdomsproblem. Den uppfattningen har också stöd av statistiken. Det har emellertid inte alltid varit så. De yngre lagöverträdarnas andel har ökat snabbare än de äldres. Sannolikheten att registreras för ett grövre brott för män mellan har ökat med mer än tio gånger . Medan antalet för strafflagsbrott dömda var 2 per 1000 invånare i åldersgruppen 1921 1924, hade det ökat till över 40 . De unga intar en mer framträdande plats då det gäller vissa brott. Det är framför allt bland tillgreppsbrotten, dvs. stöld och liknande, som de gör sig gällande, men också i hög grad vad gäller skadegörelse. Tillgreppsbrott är den klart dominerande brottstypen bland unga lagöverträdare. Det stannar emellertid inte . Även barn är kraftigt brottsaktiva. 14-åringarna är åldersgruppen med det största antalet individer misstänkta för brott. De brottstyper som är vanligast förekommande är de som har visat en så påtaglig ökning , nämligen stöld, snatteri, inbrott, cykel-, mopedoch biltillgrepp samt skadegörelse. Brottsökningen i sedan slut är alltså i första hand en följd av en ökad brottsaktivitet bland barn och ungdom. Det typiska för den brottslighet som barn och ungdom förövar är, att den för majoriteten av ungdomarna är av övergående karaktär. I allmänhet är den brottsaktiva perioden slut . Brottsligheten är oftast ett gruppfenomen och sammanfaller med en ålder som kan betecknas som gängåldern. Att en pojke upptäcks ha förövat brott behöver inte betyda inledningen på en kriminell karriär om hans anpassning till föräldrar, skola och kamrater för övrigt är tillfredsställande. Den ungdomsbrottslighet som här berörts gäller den kriminalitet som de flesta pojkar och en del flickor är inblandade i. Denna kriminalitet representerar ett nytt fenomen som har kommit med övergången till det högindustriella samhället och har sin orsak i tonåringarnas ändrade roll i detta nya samhälle. Den är statistiskt sett av övergående natur men representerar ett kraftigt störningsmoment i samhällsordningen. Den ger kraftiga utslag i brottsstatistiken och den har åtskilliga negativa konsekvenser för relationerna mellan den yngre och den äldre generationen till skada för båda. Det finns emellertid en risk för att denna småbrottslighet kan bli början till en allvarlig kriminell vuxenkarriär. Den mest påtagliga risken finns hos de barn som har en tidigt störd relation till sina föräldrar. Frågan om bekämpande av ungdomsbrottsligheten har därför enligt vår uppfattning en central roll. Detta hänger samman med ungdomsbrottslingarnas synnerligen höga och upprepade återfallstal. Den officiella statistiken vad gäller ungdomskriminaliteten visar på flera samband: skolproblem (skolk, avbrutna studier), ungdomars arbetslöshet och alkohol/narkotikaproblem och kriminalitet visar parallellt en stigande tendens. I kriminologisk litteratur tycks också enigheten vara stor om hur gruppen registrerade brottslingar ser ut. De är unga män, bor i städer, har dåliga betyg från skolan och är sociala förlorare. Frågan hur samhället i konkreta fall skall reagera på brott som begås av ungdomar får allt större aktualitet. Polisen och socialarbetarna, som i sitt dagliga arbete kommer i kontakt med unga lagöverträdare, påpekar ofta att situationen är ohållbar. Också i skolan känner man osäkerhet om hur man bör reagera inför t. ex. vandalisering av skollokaler, våldstendenser och liknande. Att det råder så stor osäkerhet om hur samhället bör reagera på lagöverträdelser som begåtts av unga människor beror delvis på att det finns två motsatta synsätt. De kan förenklat sammanfattas så: Alla unga människor begår i sitt liv brottsliga handlingar, men de flesta växer ifrån det. Man kan därför säga att ungdomsbrottsligheten i sig är något naturligt. Om samhället reagerar på ungdomars brottsliga handlingar genom att bestraffa dem, kan de bli stämplade. Risken finns då att de intar en negativ identitet med fortsatt kriminalitet som följd. Samhällets reaktion kan alltså leda till ökad kriminalitet. Samhället och dess representanter måste reagera på ungdomars lagstridiga handlingar för att tydligt markera gränserna för det otillåtna och ogillande av att dessa gränser överträds. Reaktionen behöver inte vara sträng, men bör komma snabbt och vara klart relaterad till vad som har hänt. Utebliven reaktion kan leda till ökad kriminalitet hos ungdomarna. Båda dessa synsätt återfinns i såväl lagstiftning som praxis vid handläggning av ungdomsbrott, och de finns båda företrädda hos människor som arbetar med unga lagöverträdare. Detta leder till osäkerhet och inkonsekvens i myndigheternas handlande. Mot bakgrund av den starkt ökande ungdomsbrottsligheten i vårt land måste detta anses vara allvarligt. De ställningstaganden som ligger till grund för hur samhället skall reagera på ungdomars lagbrott gjordes . Det finns därför skäl att på nytt diskutera dessa frågor. Frågan gäller inledningsvis om man skall göra något när en ung person blir upptäckt för någon brottslig handling. Frågan är enligt vårt synsätt lätt att besvara. Om en norm är grundad i folks värderingar och man vill att den skall bestå så skall man reagera på normbrott men också reagera positivt då följs. Normbrotten måste beivras av alla och snabbt. Om myndigheterna blandas in är detta lika viktigt. Reaktionerna måste vara entydiga och konsekventa så att de upplevs som en följd av ens handlande. Sist och inte minst viktigt är att det är handlingen man skall fördöma eller framhålla inte personen. Vi har blivit allt mildare i vår reaktion mot Tanken bakom den hållningen har bl. a. varit den s. k. stämplingsteorin. Vi vet att orsakerna till ungdomsbrottslighet ofta ligger helt utanför den unges egen kontroll i bristande fostran, i samhällsförhållanden, i kamrattryck. Därför har man skyllt på föräldrarna, på samhället och på dåliga kamrater och slätat över och förstått. Men på det sättet har få blivit hjälpta. Vi vet att upptäcktsrisken för stölder, skadegörelse, inbrott etc. är oerhört låg. Man kan göra saker och få både spänning, direkta fördelar och något att skryta om eller skratta åt. Om någon blir upptäckt av en privatperson blir i allmänhet reaktionen larn eller uteblir. När samhället reagerar är det inte bättre. Polisen brukar vara allvarlig men det sociala som får ärendet är ur den felandes synpunkt mest förstående och överslätande. Några konsekvenser blir det ytterst sällan. Eventuellt litet obehag. Samhällets reaktioner vid det första registrerade brottet är i flertalet fall ingen reaktion alls. Undersökningar visar att i flertalet fall leder barnavårdsnämndens utredning till beslut att låta saken bero vid gjord utredning. Det finns också uppenbara risker för att socialvården i sin bedömning påverkas av att den unge kan komma att åtalas. Man försöker hitta åtgärder som skall vara tillräckliga för att åklagaren inte skall åtala. Det kan då bli fråga om repressiva insatser som inte överensstämmer med syftet med de socialvårdande åtgärderna. Går ärendet till åklagaren blir det allt oftare åtalseftergift efter varandra. Går det till åtal och dom blir det oftast böter, som sällan är kännbara då man är ung och inte har någon inkomst. Till och med mot våld är toleransen hög. Men när samhällets tålamod plötsligt brister, då blir det ungdomsvårdsskola, fängelse, svårighet att få arbete. Skall samhället fortsätta med de hittillsvarande reaktionerna på ungdomsbrottslighet torde vi lika gärna kunna låta bli att reagera alls. Vill vi att våra lagar om skydd för privat och allmän egendom och om skydd mot person skall efterlevas, skall vi naturligtvis ingripa om någon bryter mot dem. Vetenskapliga undersökningar pekar på att, om man ger positiv kritik för det som är bra, känns tillsägelsen mer för det som är dåligt och gör större verkan. Skall vi alltså reagera när barn och ungdomar gör något dumt, så måste vi först ha visat intresse och varit positiva, när allt är som det skall. Vi kommer inte åt ungdomsbrottslighetsproblemet enbart genom ökad kontroll, exempelvis med fler poliser eller strängare straffreaktioner. Tillräckligt med poliser för att övervaka 600000 tonåringar kan vi aldrig ha, och straffreaktionerna måste - om de skulle vara tillräckligt avskräckande - vara så stränga att de skulle bli helt oproportionella i förhållande till brottens genomgående lindriga art. Skall man hitta en lösning måste man gå djupare ned i problemet och bli medveten om att vi på något sätt måste ge ungdomarna tillsammans med vuxna en meningsfull roll i samhället. För de ungdomar som gjort sig skyldiga till lagöverträdelser är det betydelsefullt att samhället reagerar snabbt, så att risken för fortsatt brottslighet minskas. Samarbetet mellan socialvård och polis karaktäriseras ofta av ömsesidig misstro. Det är olyckligt med de båda myndigheternas olika mål, medel och ideologi. Ett nära samarbete mellan polisen och socialvården är viktigt när det gäller unga lagöverträdare. På alla polisstationer bör finnas en polis med social-pedagogisk utbildning som tar hand om barn- och ungdomsfall. Informationen mellan olika myndigheter måste gå i båda riktningarna. För att tillgodose behovet av snabb reaktion när någon överträdelse har skett, bör man överväga att inrätta särskilda ungdomsrotlar hos polisen i storstäderna. Likaså bör ett system med jourdomstolar prövas på försök i dessa städer. Det komplicerade ansvarsförhållandet mellan rättsvården och socialvården medför avsevärda nackdelar. Åklagar- och socialvårdsmyndigheterna har att gemensamt besluta om lämpliga åtgärder mot den unge lagöverträdaren. Ansvarsfördelningen mellan myndigheterna bör utgå ifrån att man som det framgår i barnavårdslagstiftningen ger socialvården det grundläggande ansvaret för barn och ungdom. Det väsentliga är att man försöker utforma ansvarsreglerna så att handläggningen underlättas. Därigenom bör man också kunna minska antalet tillfällen då åklagaren måste hämta in yttranden från socialvården. Remissen till socialvården tar ibland än - något som för den unge måste innebära en oviss väntan. Att handläggningen drar ut gör att nödvändiga stöd- och hjälpåtgärder inte kan sättas in tillräckligt snabbt. Vi föreslår enklare handläggningsrutiner som kan leda till betydligt snabbare handlande av myndigheterna. Vid ett flertal tillfällen har aktualiserats bristen på möjligheter till tillrättaförande av ungdomar, som kommit på kant med sin omgivning. Den nu gällande lagstiftningen har i stort sett inte större möjligheter till åtgärder än att, som allvarligaste form, ställa den vårdbehövande under övervakning enligt barnavårdslagen. De ungdomar varom nu är fråga har genom sitt beteende åstadkommit skador av omfattande ekonomisk betydenhet. Vi vill betona angelägenheten av att man noga överväger om det inte finns möjlighet att införa någon metod genom vilken den som orsakat skadegörelse själv får företaga någon positiv åtgärd för att söka lindra den skada som kan ha uppkommit genom hans verksamhet. Vårt förslag är därför att utredning vidtas om att som påföljd införa möjlighet vid ungdomsförseelser att ersätta de nuvarande straffpåföljderna med någon form av kort samhällsarbete. torde detta gälla ungdomar som kan och bör skärpa sig. De måste förstå konsekvensen av sitt handlingssätt både för samhället och för dem själva. Om de sociala myndigheterna i första hand de sociala centralnämn derna redan på ett tidigt stadium vidtar någon åtgärd mot den unge och inte utan ingripande låter denne fortsätta med lagöverträdelser, kan behovet av att på ett senare stadium sätta in åtgärder inom kriminalvårdens ram undvikas. För de ungdomar som återfaller i brott eller som begår grova brott måste åtgärderna bli mer verkningsfulla. Det är nödvändigt att man fördömer handlingssättet, men därefter måste åtgärden bli att man handfast hjälper dem till en ny roll, en ny identitet, till en ny livsstil, till nya kunskaper och nya sociala färdigheter. Det måste utvecklas ett sätt att komma dessa ungdomar in på livet med kärlek, omsorg och systematisk träning, där den unge engageras så ofta, att han eller hon inte kan fortsätta sitt gamla liv med alkoholförtäring, skolk och stölder. Man måste bygga på det som den unge tycker är roligt (t. ex. sport, musik, kamratskap) och följa honom eller henne in i klubbar och kurser. Det som upplevs som tråkigt men är nödvändigt, t. ex. skolarbetet, måste de få hjälp och stöd med. Läxläsning, kurser i olika ämnen osv. leder till en glädje över att kunna, att lyckas. Möjlighet till upprättelse är förutsättning för att återfall i brott skall undvikas. Hassela-kollektivet, som tar hand om svårt narkotikaberoende ungdomar mellan , arbetar delvis efter sådana linjer. Att bryta det fysiska narkotikaberoendet är relativt snart gjort. Det långa mödosamma arbetet därefter gäller att bryta en livsstil, att visa respekt och omsorg, att bli en människa med egen identitet. De ovan skisserade åtgärdssätten är inte enkla. De kräver intensivt engagemang och en kontinuitet i vuxenkontakten som vi ytterst sällan har. Det torde emellertid vara nödvändigt att också söka utforma straffpåföljderna så att de verkligen kan förväntas hålla den unge från att begå nya brott. Vårt straffsystem har inte visat påtagliga resultat i det avseendet. Det fordras därför att vi är öppna för förslag och idéer som i andra länder visat sig användbara. I och på är t. ex. de samlade erfarenheterna av community service goda. Påföljden innebär i skyldighet för den dömde att på sin fritid utföra samhällsnyttigt arbete av minst 40 och högst . Verkställigheten handhas av frivårdsmyndigheterna, som i samarbete med ideella organisationer anskaffar arbetsuppgifter. Det kan t. ex. gälla att städa och rensa upp i parker, att utföra något hantverksarbete eller att vara humanitärt verksam. Det bör principiellt röra sig om arbetsuppgifter som normalt inte utförs av vanliga arbetstagare. Påföljden medför att den dömde lär sig att ställa till rätta, där han felat. Den stärker också den dömdes självkänsla genom att han får utföra något som blir uppskattat av andra människor. Han blir ofta också känslomässigt engagerad, särskilt när han deltar i omsorg om andra människor som lever under svåra förhållanden. Det Nya Zeeländska systemet med frihetsberövande företrädesvis under veckoslut, kombinerat med skyldighet att delta i vissa aktiviteter, bl. a. samhällsnyttigt arbete, är också intresseväckande från svensk synpunkt. Påföljden, som är avsedd för ungdomar, kan ådömas , men längre strafftider än är sällsynta. Strafftiden är vanligast. Normalt omfattar institutionstiden varje onsdagskväll och varje veckoslut. De vanligaste brotten för vilka påföljden ådöms är egendomsbrott. Enligt tillgänglig statistik har av de dömda klarat sig utan frihetsberövande påföljd efter domen. De statliga och kommunala organen måste samordna sin planering och sina resurser för effektivare insatser inom den förebyggande och socialt stödjande barna- och ungdomsvården. Till ett samarbetsorgan på ansvarsnivå bör knytas samarbetsgrupper för olika frågor eller för verksamhet inom vissa geografiska områden. Tyngdpunkten i det praktiska samarbetet bör ligga på samarbetsgrupper, som utarbetar program för samordnade aktiviteter. I vissa kommuner kan det dessutom finnas anledning att arbeta med mindre projektgrupper för specialuppgifter, t. ex. kvartersarbete i någon kommundel. Det finns vidare behov av regional samordning när det gäller information och utbildning kring samarbelsfrågorna. Åtgärder inom fortbildningen för olika yrkesgrupper bör prioriteras. Men även den yrkesinriktade högskoleutbildningen bör ses över i de avseenden som berör samarbetet, t. ex. samordnad undervisning för elever vid socialhögskola, lärarhögskola och polisskola. Samarbete på fältet, t. ex. mellan socialarbetare och poliser, måste förbättras och utökas. Vi föreslår att man på nytt prövar frågan om särskilda arbetsenheter från socialvården inbyggda i polisverksamheten för information och samråd. Framför allt måste de motsättningar som finns på sina håll mellan olika yrkesgrupper aktivt överbryggas. Detta kan ske genom ökad information och gemensamma principdiskussioner i det lokala samarbetet. Det reformarbete som pågår inom olika samhällssektorer får inte leda till en ytterligare försämring av relationerna mellan vissa yrkesgrupper. Samarbete innebär inte att myndigheterna övertar varandras uppgifter eller att grundläggande ansvarsförhållanden rubbas. Det innebär i stället att man gemensamt beskriver och angriper problemområden som berör flera olika huvudmän. Eventuella skillnader i arbetssätt mellan olika myndigheter måste underordnas de övergripande målen för samhällets social- och kriminalpolitiska utvecklingsarbete. Skolan har fått en alltmer betydelsefull roll och delvis i praktiken tagit över ansvar från föräldrarna. Skolan i stort brottas med växande problem. I möter vi de största bekymren. De börjar redan på lågstadiet, där inslaget av barn med störningar av skilda slag växer. Lågstadiets problem fortsätter på mellanstadiet. På högstadiet är situationen inte sällan desperat. Lärarna har delvis resignerat inför utvecklingen. Det gäller framför allt högstadiet. Flertalet högstadielärare upplever sin situation som problemfylld och är pessimistiska om utvecklingen. I vaije analys av brottslighet och brottsutveckling är uppgifter om ungdomens situation av central betydelse. Hit hör inte minst data från skolans värld och material som visar antalet ungdomar med påtagliga skolsvårigheter. Många undersökningar av unga lagöverträdare har visat på ett starkt samband mellan skolk eller dålig skolanpassning å den ena sidan och kriminalitet å den andra. Resultaten tyder på att ett stigande antal elever får allvarliga problem med skolan och visar en långt gående skolleda. Disciplinproblemen ökar i ungefär motsvarande omfattning. För den slutsatsen talar också andra uppgifter. I skolan, där individerna kommer i kontakt med sådana förhållanden som nödvändiggör regler och normer, borde också rimligtvis en ökad undervisning om detta ske. Den bör där också lätt kunna exemplifieras och åskådliggöras. Skolans fostran bör haen mycket stor betydelse i brottsförebyggande syfte. Vårt samhälle har alltså i stor enighet slagit fast att skolan skall fostra. Vad diskussionen nu gäller är om det är möjligt att uppnå en gemensam syn och ett gemensamt handlingsmönster från alla vuxna som barnet möter. En viktig utgångspunkt är att skolk inte får passera opåtalat. Alltför många elever är frånvarande långa tider utan att skolan med kraft griper sig an problemet. Lärarna och skolledningarna har varit för rädda att ta egna initiativ. Skolk har ofta sin orsak i vantrivsel och skolleda. En elev som skolkar hamnar i en ond cirkel. Ju större frånvaro desto svårare att komma ifatt kamrater och komma in i gemenskapen. Därmed ökar vantrivseln ännu mer och ytterligare skolk leder till kontakt med grupper som står utanför skolan, ungdomar utan arbete och med sociala problem. Det kan vara så som missbrukarkarriären inleds. Skolan måste med kraft motarbeta detta genom en intensivare frånvarokontroll. Skolan skall betraktas som vilken annan arbetsplats som helst och därför är det naturligt att elever och lärare tar ansvar för varandra. Lärare och elever måste då de upptäcker att en elev är frånvarande ta reda på orsaken till frånvaron. Undervisningen i rättskunskap och samlevnadsregler måste syfta till att skapa respekt för de samlevnadsformer, som en majoritet av folket ställer sig bakom. Hos eleverna måste skapas en samhörighetskänsla med dessa värderingar. Undervisningen i skolan måste alltså vara inriktad på att stärka elevernas rättsmedvetande och förmedla kunskaper om lag och rätt. Det är viktigt att ange klara riktlinjer och handlingsmönster för barnet för att underlätta dess ställningstagande . Det finns ett stort behov av bättre information om rättssamhället. Lag och rätt-undervisningen bör behandlas i ett vidare perspektiv . Den måste stödjas av social kontroll utanför klassrummet. Begrepp som rättvisa, ärlighet, hänsyn och tolerans måste prägla det vardagliga skolarbetet. Lag och rätt i denna mening innebär därför en omprövning av traditionella arbetsmetoder och lärostoff. Läromedlen behandlar alltför sällan motiveringarna för samhällets regler och lagar. De brottstyper som tas upp bör vara sådana som anknyter till de ungas egen situation. Lagöverträdarnas sociala och psykologiska situation måste också behandlas utförligare, och det är viktigt att konkretisera den brottsförebyggande verksamheten. Det är nödvändigt att vara mer uppmärksam på läromedlens roll i undervisningen. har polisen medverkat i undervisningen i lag och rätt. Den rekommenderade samplaneringen mellan skola och polis fungerar dock inte alltid tillfredsställande. Polisen måste ges tillfällen att i alla skolformer ingående få redogöra för sitt arbete och skapa förståelse därför. Polisen bör få större möjligheter både att orientera om dessa frågor i skolan och att ha kontakt med ungdomen i dess fritidsverksamhet. Polismedverkan kan ske på många olika sätt. 1 lag och rätt-undervisningen bör man uppmärksamma även kvarterspolisverksamheten. Lag och rätt är ett omfattande ämnesområde. Behovet av prioriteringar och noggrann planering är därför uppenbart. Traditionella arbetsmetoder måste anpassas för att hjälpa lärare och polismän att tillgodose elevernas behov och intressen. Även när det gäller att sprida kunskap om de vetenskapliga rönen beträffande alkohol- och narkotikabruk har skolan en viktig roll. Undervisningen bör vara inriktad på att framhålla vådan och följderna av sådant missbruk. Den bör meddelas och upprepas i skilda årskurser med ett efter elevernas ålder anpassat material. Skolan måste också stimulera sina elever att utveckla sina möjligheter såväl i skolarbetet som utanför detsamma och kanalisera anlagen och intressena i meningsfulla sysselsättningar. Både skolan och fritidsorganisationer måste verka uppsökande och utvecklande utan att styra, då det ofta är isolering, initiativlöshet, bristande sysselsättning och nedbrytande gruppbildning som skapar ungdomsproblemen. Skolan och hemmen har ett betydande ansvar när det gäller att stärka och befästa normer och att kontrollera att de följs. Det är nödvändigt att hem och skola gemensamt arbetar med frågor om normbildningen. Föräldrar behöver stöd i akutsituationer, t. ex. vid en sniffningsepidemi, snatteri, mobbing etc. Vi föreslår därför att speciella grupper tillsätts för att utarbeta broschyrer kring temat tonårsproblem. Nackdelen är emellertid att föräldrarna ofta hålls utanför. De får inte kännedom om sina barns svårigheter förrän missförhållandena tagit stora proportioner. Föräldrarnas möjligheter att på ett så sent stadium hjälpa barnet har då blivit avsevärt mindre.