mot · G402960 · 1981-01-22 00:00:00 — av m. fl. Ersättningen till upphovsmännen för utlåningen genom folkbiblioteken och skolbiblioteken har förlorat kraftigt i värde i förhållande till arbetskostnadsindex. Därigenom har dessa upphovsmän tvingats bära en större del av bördan av den ekonomiska krisen än löntagarna. För offentlig utlåning av böcker från folkbibliotek och skolbibliotek betalar staten via en biblioteksersättning till de berörda upphovsmännen (författare, översättare och illustratörer). F. n. uppgår ersättningen till per utlånat exemplar. För översatt litteratur är motsvarande ersättning . Av de 30 örena erhåller upphovsmannen (s. k. författarpenning), medan resterande tillfaller den kollektiva (fria) delen av Författarfonden. Dessa senare medel används för utbetalning av olika former av stipendier, garantier och pensioner. Vid högre utlåningssiffror avtrappas den individuella andelen successivt ner till per lån. Även i dessa fall går mellanskillnaden till fondens fria del. Denna konstruktion - som författarna betraktar som positiv - har en klart inkomstutjämnande effekt. Översättarna erhåller ingen individuell ersättning trots att statistiken i och för sig numera ger underlag för en sådan. Hela översättarersättningen går således till fondens fria del. Ur denna kan översättare söka samma bidrag av olika slag som författare. Fondstyrelsen har vid upprepade tillfällen begärt att få införa individuell översättarpenning. medgav detta, men utan att anslå medel härför. Under nuvarande ekonomiska förhållanden kan översättarpenningen inte genomföras utan att detta går ut över fondens övriga verksamhet. Detta var också anledningen till att utbildningsministern såväl 1979 som 1980 ställde sig negativ till införande av översättarpenningen. Biblioteksersättningen har betydelse för ca 1000 författares, översättares och bokillustratörers möjlighet att fortsätta inom sina resp. yrken. Ersättningen utgör - näst efter inkomsterna från bokförlagen författarnas viktigaste inkomstkälla. För författarkårens låginkomsttagare, som är i majoritet (enligt en ännu inte publicerad inkomstundersökning), är fonden av än större betydelse. Biblioteksersättningen uppgick till per lån. Åren därpå förlorade ersättningen något i (fast) värde men 1975 återställdes värdet i stort sett genom en höjning till . Höjningen tillkom genom ett ingripande från och man får anta att riksdagsmajoriteten måste ha menat att penningvärde (eller penningvärde) utgör en riktig nivå för ersättningen. Fr. o. m. 1976 har emellertid biblioteksersättningens värde allvarligt urholkats både i jämförelse med konsumentprisindex och arbetskostnadsindex. Med utgångspunkt i en jämförelse med arbetskostnadsindex för LOoch TCO-medlemmar borde biblioteksersättningen 1980 ha varit per lån. (Arbetskostnadsindex bör tillämpas eftersom kulturarbetarna själva betalar arbetsgivaravgifterna.) /budgetbehandling äskade per lån som ett första steg på vägen mot ett återställande av den relation mellan ersättningen och arbetskostnadsindex som rådde 1975. KLYS (Konstnärliga och ) förstahandsoch ensamprioriterade denna uppräkning framför alla andra yrkanden som avsåg ersättningar och bidrag till kulturarbetarna. Föredragande statsråd vill emellertid bara medge en höjning med (till ), vilket innebär att värdet - i stället för att återställas till eller i vart fall närma sig nivå ytterligare urholkas. KLYS har i sina två senaste prioriteringsskrivelser förstahandsprioriterat en värdesäkring av biblioteksersättningen men denna tanke har uppenbarligen inte vunnit gehör hos statsrådet. 1979/80 blev höjningen bara per lån, och ser den ut att stanna vid . Föredragande lämnar i årets budgetproposition inget motiv för att ånyo frångå kulturarbetarorganisationernas prioritering. Urholkningen av biblioteksersättningens värde (relativt arbetskostnadsindex) hotar främst tre av fondens uppgifter: Arbetsstipendierna (punktstipendier) blir mindre och färre till antalet. Detta går främst ut över unga författare, översättare och illustratörer, som befinner sig i början av sin yrkeskarriär. Anslagsminskningen (i fast penningvärde) blir alltså till förfång inte bara för de enskilda kulturarbetarna utan också för möjligheterna att förnya den svenska litteraturen. Systemet med s. k. garanterade författarpenningar urholkas. F. n. innehar ca 160 etablerade författare, översättare och bokillustratörer en sådan garanti, vilket innebär att de från fondens fria del erhåller skillnaden mellan . och deras individuella författarpenning. Systemet garanterar dem med andra ord . oavsett den statistiskt beräknade författarpenningens storlek. På de skall de emellertid betala socialförsäkringsavgifter, varför beloppet (före skatt) egentligen motsvarar . Fondens bestämmelser stadgar att innehavaren av garantin inte får ha tjänst som motsvarar mer än högst halvtid. Ett flertal garantiinnehavare har av detta skäl (och för att kunna ägna sig åt författaryrket) helt eller delvis lämnat tidigare anställningar. När biblioteksersättningen och garantin nu allvarligt urholkas, kommer dessa garantiinnehavare i en svår situation. Garantin (tillsammans med bokinkomsterna) räcker inte längre till en rimlig materiell levnadsstandard, och de kan i allmänhet inte återgå till sina tidigare tjänster. Garantin kommer således vid fortsatt värdeminskning att i praktiken upphöra att vara en garanti. Individuell översättarpenning kan inte införas, trots att alla parter anser detta vara önskvärt. Det bör här betonas att införandet av översättarpenning inte är en reform som kostar samhället nya pengar (utöver värdet av biblioteksersättning). Det är i stället fråga om en omdisponering av fondens medel - en omdisponering som knappast kan genomföras så länge ersättningen fortsätter att minska i fast penningvärde. Staten ställer till förfogande resurser för att upprätthålla en skälig standard i form av löner och social trygghet för sina anställda. Allt enligt avtal som träffas med de anställdas organisationer. Kulturarbetarna är inte anställda, men inom vissa områden har staten tagit på sig ansvar för en del av kulturarbetarnas försörjning och trygghet. Man har från statens sida accepterat att betala ersättningar m. m. för vissa kulturarbetares prestationer som utnyttjas av samhället. På samma sätt som staten tar ansvar för sina anställdas löneutveckling m. m. bör staten också ta det fulla ansvaret för att kulturarbetarnas ersättningar inom berörda områden följer den allmänna löneutvecklingen i samhället. Det är rimligt att kulturarbetarna - i detta fall författarna m. fl. - inte får se sin levnadsnivå sänkt till en nivå som ligger väsentligt under andra yrkesgruppers. Den tidigare etablerade relationen mellan ersättningen och den genomsnittliga inkomsten för LO- och TCO-anslutna löntagare bör därför återupprättas. Detta kan ske genom successiva påslag . bör redan nu höja biblioteksersättningen samt hos regeringen hemställa om en plan för återställande av biblioteksersättningens tidigare värde. Mot bakgrund av ovanstående hemställs 1. att uttalar att biblioteksersättningen bör fastställas till , 2. att under bilaga 12 B 8. Ersättning åt författare m. fl. beslutar anvisa ett med . i förhållande till regeringens förslag förhöjt belopp, 3. att hos regeringen hemställer om att en plan bör utarbetas för att återställa biblioteksersättningens värde samt att denna plan bör tillämpas fr. o. m. budgetåret 1982/83. (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) (vpk)