mot · G4022188 · 1981-05-14 00:00:00 — av m. fl. med anledning av proposition 1980/81:150 med förslag till slutlig reglering av statsbudgeten för /82, m. m., (kompletteringsproposition) En marginal skattereform är en vital del i ett ekonomisk-politiskt program syftande till att komma till rätta med balansbristerna i den svenska ekonomin. Moderata samlingspartiet är i detta perspektiv mycket kritiskt mot den s.k. principöverenskommelsen mellan , och socialdemokraterna i skattefrågan. Genom överenskommelsen fördröjs de erforderliga åtgärderna på skatteområdet i bästa fall ; i sämsta fall skjuts de på en oviss framtid. Principöverenskommelsen innebär i centrala avseenden en kapitulation för socialdemokratiska krav på skattepolitiken: som en förutsättning för en marginalskattereform föreskrivs en begränsning i rätten till underskottsavdrag; den nuvarande indexregleringen skall avskaffas; inget sägs om en skatteomläggning och inga preciseringar görs om skatteomläggningens omfattning eller i frågan om marginalskattetak; man binder sig för höjd arbetsgivaravgift eller införande av en produktionsfaktorskatt. Moderata samlingspartiet kräver att en marginalskattereform genomförs i enlighet med regeringens tidigare utfästelser: O Första steget i reformen skall tas 1982. o Marginalskatterna skall sänkas till högst för den helt dominerande delen av de heltidsarbetande inkomsttagarna, o Marginalskattetaket sänks till . o Indexregleringen bibehålls. 0 Villaägarnas rätt till ränteavdrag och rätten till normala underskottsavdrag i rörelse, jordbruk och kapital kvarstår. Den reviderade finansplanen och det reviderade budgetförslaget som dessa redovisas i årets kompletteringsproposition (1980/81: 150) har utarbetats inom under moderat medverkan. Kompletteringspropositionen var sålunda i allt väsentligt redan utarbetad innan och träffade sin s. k. principöverenskommelse med socialdemokraterna om skatterna och innan moderata samlingspartiet till följd av denna överenskommelse fann att grunden för fortsatt trepartisam verkan i regeringsställning hade försvunnit. Vi står mot denna bakgrund självfallet fortfarande för innehållet i kompletteringspropositionen och för den ekonomisk-politiska strategi som denna återspeglar, och vi avser med hänsyn härtill inte att i denna motion göra någon detaljgenomgång av kompletteringspropositionen i dess helhet. Med hänsyn till de senaste veckornas politiska händelseutveckling finner vi det däremot nödvändigt att ta upp de skattepolitiska frågeställningarna. Vi återkommer nedan med krav på att den av trepartiregeringen i såväl det ekonomiska handlingsprogrammet från som i propositionen om ekonomisk-politiska åtgärder (1980/81:118) utlovade marginalskattereformen skall fullföljas och genomföras 1984. Vi tar vidare upp några aspekter på det fortsatta arbetet med att bringa ned den offentliga utgiftsökningen och få budgetunderskottet under kontroll. I den reviderade finansplanen har ekonomiministern anfört: Den strama efterfrågepolitiken - som syftar till att vidga utrymmet för investeringar och export - måste åtföljas av stimulans av den ekonomiska tillväxten. De av långtidsutredningen angivna tillväxthämmande faktorerna i ekonomin måste angripas. Om de inte kan undanröjas, försämras utvecklingsmöjligheterna för vårt näringsliv. Produktivitet och konkurrenskraft måste återställas. Marknadssystemets funktionsförmåga måste förstärkas. Människor och företag måste stimuleras till produktiva och nyskapande insatser. Det måste löna sig för den enskilde att genom egna insatser förbättra sin ställning. Det måste löna sig att satsa på nytänkande inom näringslivet. Därmed läggs grunden för förnyad tillväxt. Det har framstått som klart för allt fler att nuvarande skattesystem med dess mycket höga marginalskatter och starka progressivitet i hög grad har verkat hämmande på den ekonomiska utvecklingen och på ett ändamålsenligt utnyttjande av vårt lands resurser. De har motverkat arbete, initiativ, företagande och sparande. De har medverkat till att skapa en växande grå eller svart sektor i vår ekonomi, till en minskad rörlighet och försämrad funktionsduglighet på arbetsmarknaden och till nedgången i nyföretagandet. De höga marginalskatterna är också, som framhålls i den reviderade finansplanen, en av orsakerna till att vi haft svårt att få fram ett tillräckligt utbud av virke. De är, som AP-fondchefen och tidigare statssekreteraren i framhöll, det mest absurda inslaget i vår ekonomiska politik. Enligt vår bedömning har de höga och snabbt stigande marginalskatterna - i förening med en snabbt växande skattebe lastning över huvud taget varit en starkt bidragande orsak till uppkomsten av vårt lands nuvarande ekonomisk-politiska svårigheter. En marginalskattereform måste i detta perspektiv vara en vital del i en offensiv ekonomisk-politisk strategi som syftar till att komma till rätta med de ekonomiska problemen och till återställd samhällsekonomisk balans. Detta framhölls också i det ekonomiska handlingsprogram som regeringen som komplement till årets finansplan - offentliggjorde : En varaktig förbättring av den svenska ekonomins produktionsförmåga kan inte åstadkommas utan att marginalskatterna sänks. Marginalskattereformen var det viktigaste inslaget i handlingsprogrammet. Också den reviderade finansplanen anger en marginalskattereform som en nödvändig förutsättning för att vi skall återvinna balansen i den svenska ekonomin. En marginalskattereform är, heter det, av största vikt inte endast för att minska kostnadsinflationen, stimulera till ökade arbetsinsatser, ökat sparande, och för att minska incitamenten till skatteflykt och skattefusk utan även därför att de nuvarande marginalskatterna har negativa verkningar också i en rad andra avseenden. Det är givetvis i detta perspektiv som moderata samlingspartiets beslut att lämna regeringssamverkan med och skall ses. De senare partiernas principöverenskommelse med socialdemokraterna innebar att den utlovade marginalskattereformen skjuts . Första steget i en skattereform skulle enligt överenskommelsen kunna tas och då endast under förutsättning att vissa ännu outredda åtgärder genomförs. Det är enligt vår bedömning inte förenligt med en ansvarsfull ekonomisk politik att skjuta en åtgärd som bedömts vara en nödvändig förutsättning för att vi skall återvinna balansen i den svenska ekonomin. I regeringens ekonomiska handlingsprogram hette det: Inriktningen bör vara att sänka marginalskatten till för den helt dominerande delen av de heltidsarbetande inkomsttagarna. Detta förutsätter motsvarande justering av gällande marginalskattetak. En reform med den inriktningen bör genomföras i tre steg med början 1982 och fullföljas 1983 och 1984. I det förslag till skattereform som redovisades för socialdemokraterna preciserades den tänkta reformen. Fullt genomförd skulle reformen innebära högst 50-procentiga marginalskatter på inkomster upp till 18 basenheter, dvs. i dagens penningvärde; upp till 24 basenheter (.) skulle marginalskatten vara högst och upp till 30 basenheter (.) högst ; på inkomster däröver föreslogs ett marginalskattetak på . Sorn ett led i skatteomläggningens första steg 1982 föreslogs förutom sänkta skattesatser en teknisk omläggning av skatteskalan genom att den s. k. tillfälliga särskilda skattereduktionen skulle inarbetas i skatteskalan. Den särskilda skattereduktionen föreslogs slopas som ett led i finansieringen av omläggningen, och i samband därmed förordades också vissa nedjusteringar av skattesatsen i skatteskalans lägsta inkomstskikt. Enligt det ekonomiska handlingsprogrammet skulle skatteomläggningen totalfinansieras. föreslogs därvid vid sidan av slopandet av den särskilda skattereduktionen en höjning av oljeskatten eller av en arbetsgivaravgift. Också tänkte man sig i förslaget finansiering med arbetsgivaravgifter eller en något vidare produktionsfaktorskatt. Som ett led i en uppgörelse om skatterna förklarade sig regeringen beredd att utreda frågan om avdragsbegränsningar. Det underströks emellertid att regeringen inte kunde binda sig för genomförandet av någon avdragsbegränsning. Också när det gäller frågan om en produktionsfaktorskatt betonade regeringen att det inte kunde komma på tal att nu binda sig för en ny skatteform. och principöverenskommelse med socialdemokraterna innebar inte enbart, såsom redan framhållits, att genomförandet av en marginalskattereform sköts . Tvärt emot vad regeringen sagt gjordes avdragsbegränsningar till ett villkor för en skattereform som ordet marginalskattereform utgick. Vi återkommer nedan till avdragsfrågan. Till de ur moderat synvinkel mest anmärkningsvärda inslagen i principöverenskommelsen var också att och band sig för att indexregleringen i sin nuvarande form skulle ersättas med någon annan form av skydd mot inflationen vilken säger man dock intet om. Det är anmärkningsvärt därför att det strider mot vad regeringen tidigare deklarerat vid en rad tillfällen och inte minst mot regeringsförklaringen . Vi återkommer också till denna fråga. Principöverenskommelsen innebär vidare en begränsning av skattereformens omfattning. I regeringens handlingsprogram talas, som nämnts i det föregående, om marginalskattesänkningar till högst för den helt dominerande delen av de heltidsarbetande inkomsttagarna. I överenskommelsen talas blott om huvuddelen, vilket definitionsmässigt inte behöver vara . Ingenting sägs om skaljusteringar över 50procentsintervallet och ingenting om sänkt marginalskattetak. Bokstavligen innebär överenskommelsen inte att socialdemokraterna skulle ha bundit sig för mer än en sänkning av marginalskatterna till i inkomstskiktet mellan 10 och 12 basenheter, . i dagens penningvärde. Enligt principöverenskommelsen skall skatteomläggningen i sin helhet finansieras genom arbetsgivaravgifter eller med en produktionsfaktorskatt. Också detta strider mot det framlagda regeringsförslaget genom att man härigenom frånhänder sig möjligheten att använda den särskilda skattereduktionen som finansieringskälla. Socialdemokraterna har i en rad sammanhang givit uttryck för en i förhållande till regeringen avvikande uppfattning i fråga om skattepolitikens roll i arbetet att återställa balansen i den svenska ekonomin. De synes i mindre grad vara benägna att acceptera besparingar i den offentliga verksamheten och har förordat fortsatta skattehöjningar som ett medel att få ner budgetunderskottet. De har på en rad punkter röstat emot regeringens tidigare besparingsförslag i och har i sin tidigare kritik mot regeringens förslag till en marginal skatte reform anfört att genomförandet av denna skulle ta i anspråk ett betydande utrymme för ökningar av främst de indirekta skatterna, och detta utrymme skulle då inte kunna användas för att ta ned budgetunderskottet eller för att finansiera angelägna offentliga utgifter. Socialdemokraterna var med andra ord emot en marginalskattereform därför att den skulle kringskära möjligheterna till ytterligare skattehöjningar. Socialdemokraterna har alltså en i fundamentala hänseenden annorlunda syn på skattepolitikens mål jämfört med vad regeringen tidigare givit uttryck för. Socialdemokraterna vill använda skattepolitiken till en fortsatt skärpning av skattetrycket. Enligt vår bedömning skulle en sådan politik få långsiktigt förödande konsekvenser på den svenska ekonomin. Den skulle leda till ytterligare inlåsningseffekter och till att arbete, initiativ och företagande i än högre grad hämmades och till att den svarta ekonomin fortsatte att expandera. Vad som erfordras är motsatsen: en politik som inriktas på att stimulera ekonomin från utbudssidan och på att eliminera de hinder som finns mot en effektivt fungerande marknadsekonomi. Från moderat håll har vi tidigare hävdat att principöverenskommelsen med socialdemokraterna är att betrakta som en kapitulation för socialdemokraternas krav. För så vitt vi kunnat finna har socialdemokraterna inte på någon punkt behövt frångå eller modifiera ståndpunkter som framförts i t. ex. deras ekonomisk-politiska motion . Likaväl som att träffa principöverenskommelsen hade man kunnat bifalla s-motionen till denna del. En marginalskattereform bör genomföras enligt de riktlinjer som den borgerliga trepartiregeringen tidigare utlovat. Den bör ha i stort sett den omfattning som regeringen preciserade i sitt förslag till socialdemokraterna. Första steget i marginalskattereformen bör tas 1982, och omläggningen bör vara genomförd . Indexregleringen av skatteskalan skall bibehållas. Avsikten med nuvarande avdragsregler är att anpassa skatten efter inkomsttagarnas skatteförmåga. Avdragsreglerna bör i princip bibehållas. Villaägarnas rätt till ränteavdrag liksom rätten till avdrag för normala underskott i t. ex. inkomstslagen rörelse och inkomst av jordbruksfastighet måste stå fast. Däremot bör, såsom också sker inom ramen för underskottsavdragsutredningen, kunna övervägas huruvida rätten till underskottsavdrag för t. ex. rörelse av hobbykaraktär i sin helhet bör bestå och om inte räntorna på vissa konsumtionskrediter bör betraktas snarare som konsumtionsutgifter än som kapitalutgifter. Skatteomläggningen bör i princip totalfinansieras. Med totalfinansiering bör därvid avses att statens skatteinkomster efter en omläggning bör vara i stort sett lika stora som de hade blivit om nuvarande skatteregler bibehållits. I enlighet med vad den borgerliga trepartiregeringen tidigare föreslog bör den särskilda skattereduktionen avskaffas. Den tillfälliga särskilda skattereduktionen bör byggas in i skatteskalan. Detta förutsätter en teknisk omläggning av nuvarande skatteskala. Jämfört med en sålunda omräknad skatteskala bör skatteskala ha följande utseende: 1 ulvlluUL olkdla, Skalan skiljer sig från det tidigare regeringsförslaget genom att en sänkning också föreslås i inkomstskikten 9-10 och 10-11 basenheter. nom får alla heltidsarbetande inkomsttagare med marginalskatter överstigande redan i första steget del av marginalskattereformen. Ungefär halva omläggningen finansieras genom det föreslagna borttagandet av den särskilda skattereduktionen. Resterande finansieringsbehov vid en totalfinansierad omläggning uppgår till ca 1000 milj. kr. Detta bör täckas genom varuskattehöjningar. En höjning av oljeskatten skulle därvidlag också ha från energipolitisk synpunkt gynnsamma effekter och medverka till en ytterligare begränsning av bytesbalansunderskottet. I likhet med vad trepartiregeringen tidigare föreslog förordar vi följande skatteskala som slutsteg i marginalskattereformen: omräknade skala, procent I samband med skatteomläggningen sänks marginalskattetaket till . Det förutsätts, liksom i regeringsförslaget, att de skattesänkningar som marginalskattereformen medför skall beaktas i kommande avtalsförhandlingar på arbetsmarknaden. kan denna skatteskala allt annat oförändrat beräknas ge statskassan inkomster som med ca 6700 milj. kr. de skala skulle ge om inga förändringar vidtogs. Det kan priser antas motsvara ca 5 360 milj. kr. Efter omläggningen för skulle det kvarstående finansieringsbehovet uppgå till ca 4400 milj. kr. Vid en bedömning av det faktiska finansieringsbehovet inom ramen för en totalfinansierad skatteomläggning måste emellertid enligt vår mening också marginalskattereformens positiva effekter på utbudssidan beaktas. Om arbetsutbudet ökar med 2 å skulle därigenom omläggningen i sin helhet ha blivit finansierad. Att anta att ca i ökade intäkter skulle kunna uppnås genom sådana positiva utbudseffekter bör alltså vara en försiktig beräkning. Med ett sådant antagande skulle statskassan behöva tillföras ca för att den förutsatta totalfinansieringen skulle kunna realiseras. Regeringen angav i det förslag till skatteomläggning som redovisades för socialdemokraterna en höjning av arbetsgivaravgifterna eller någon form av produktionsfaktorskatt som tänkbara fmansieringsvägar. Ytterligare en möjlighet är givetvis en höjning av mervärdeskatten. Enligt vår mening bör höjningar av skatter av typ arbetsgivaravgifter så långt som möjligt undvikas med hänsyn till dessas negativa effekter på kostnadsutvecklingen och vårt lands internationella konkurrensförmåga. Vid sidan av en finansiering via höjda indirekta skatter bör enligt vår mening också möjligheten till finansiering via ytterligare besparingsåtgärder undersökas. En möjlighet borde därvid kunna vara att de besparingar för det allmänna som skulle kunna uppnås genom införandet av karensdagar i sjukförsäkringssystemet skulle användas för detta ändamål. Det kan te sig naturligt att den försämring i försäkringsskyddet som karensdagar skulle leda till kompenseras genom att den uppnådda besparingen används till en sänkning av skatten. Att emellertid i detalj binda sig för finansieringen av åtgärder som avser är enligt vår mening inte meningsfullt. Hur finansieringen skall ske måste nödvändigtvis bli beroende av den konjunkturpolitiska utvecklingen och det svenska näringslivets kostnadsläge i förhållande till andra länders. Syftet med indexregleringen av den statliga inkomstskatteskalan är att undvika att inflationen automatiskt leder till en höjning av skattetrycket och till en skärpt progressivitet i skatteskalan. Genom indexregleringen kommer samma reala inkomst att bli föremål för samma beskattning år med undantag för de smärre avvikelser som kan uppkomma genom att indexregleringen är baserad på en tidigare inflationsutveckling. Avsaknaden av ett inflationsskydd medverkade till den snabba skärpning av skattetrycket som ägde rum och till den samtidiga skärpningen av progessiviteten i skattesystemet. årliga, provisoriska skatteomläggningar av s.k. Hagamodell som emellertid endast berörde begränsade delar av skatteskalan och därigenom bidrog till den skärpta progessiviteten. Indexreglerade skatteskalor var ett återkommande inslag i de borgerliga partiernas krav på den ekonomiska politiken. Sedan den första trepartiregeringen tillträtt fattades beslut om indexreglering, och ett bibehållande av denna var en av punkterna års regeringsförklaring. Från socialdemokratiskt håll har däremot framförts upprepade motionskrav på en avkaffad indexreglering. Ett sådant förslag återfanns i socialdemokraternas motion om den ekonomiska politiken till nu pågående , där det har avslagits. I finansutskottets av bifallna betänkande 1980/81: 20 heter det: Utskottet noterar att motionärerna angriper den indexreglerade skatteskalan för att vara inflationsdrivande. Effekten är enligt utskottets bestämda mening den rakt motsatta. Genom att inte inflationen automatiskt skärper skattetrycket slipper löntagarorganisationerna driva upp de nominella lönekraven i syfte att uppnå ett visst realt utfall av förhandlingarna. I den s.k. principöverenskommelsen talas det nu om att ersätta den nuvarande indexregleringen med en annan form av inflationsskydd. Vad detta innebär har inte närmare preciserats. Formuleringen utesluter inte en återgång till årliga skattejusteringar av Hagamodell. En annan möjlighet som har nämnts är skatteskalorna skulle justeras med hänsyn till inflationen blott upp till en viss nivå, t. ex. , och att den eventuella inflationen därutöver inte skulle tillåtas påverka skatteskalan. De modeller som har diskuterats har det gemensamt att de skulle urholka inflationsskyddet detta torde vara helt klart - och enligt vår uppfattning är en sådan urholkning inte acceptabel. Skulle inflationen exempelvis överstiga en på förhand given nivå, kan detta rimligen inte motivera en automatisk skatteskärpning och skärpt progressivitet. Om exempelvis den ovan nämnda begränsningen av indexregleringen gällt , hade detta lett till en skatteskärpning för en 80000-kronorsinkomsttagare på ca . Svenska folkets urgamla rätt att sig själv beskatta skall utövas av allena, inte av inflationen. Därmed inte sagt att indexregleringen i sin nuvarande utformning är tekniskt fullkomlig det vore t. ex. önskvärt med ett närmare samband mellan indexjustering och den aktuella inflationstakten. Om bättre tekniska lösningar kan skapas i det hänseendet finns det givetvis anledning att pröva dessa. Åtagandet i principöverenskommelsen att som ett och samordnat led i en skattereform genomföra en avdragsbegränsning genom den av regeringen redovisade skissen, dvs. i stort sett den s. k. Kleppemodellen, är enligt vår mening inte bara anmärkningsvärt utan direkt ansvarslöst. I Kleppemodellens hemland har förslaget lagts på hyllan med hänsyn till sina tekniska och rättsliga komplikationer. I värsta fall kan hotet om skatteåtgärder av detta slag leda till mycket allvarliga störningar på bl. a. villamarknaden och med följdverkningar för hela småhusindustrin. Stora prisfall med ty följande förmögenhetsförluster för enskilda människor kan inte uteslutas. Att utan något som helst utredningsunderlag binda sig för sådana åtgärder är vi upprepar detta - ansvarslöst. Det är i och för sig sant att nuvarande avdragsregler i kombination med en hög inflation och höga marginalskatter skapar problem från rättvisesynpunkt och från samhällsekonomisk synpunkt. De har lett till minskad räntekänslighet och en omfattande förmögenhetsöverföring från småspararna såväl som institutionella placerare till låntagare som kunnat realvärdesäkra sina placeringar. Till betydande del kommer man till rätta med just detta problem genom en marginalskattesänkning. Avdragen blir som det brukar heta "mindre värda. Den vars marginalskatt sjunker från t.ex. får sina lånekostnader i form av uppoffrad marginell konsumtion fördubblade. blir det lönsammare att spara. Motsvarande marginalskatteförändring ger en fördubbling av nettoräntebehållningen. I själva verket kan man hävda att om några acceptabla former för en avdragsbegränsning inte låter sig finnas, desto angelägnare blir en marginalskattesänkning. Logiken bakom att ange åtgärder på avdragssidan som en förutsättning för sänkta marginalskatter är obefintlig. Det är dessutom naturligtvis inte så att lösningen på det rättviseproblem som kombinationen avdrag-inflation-höga-marginalskatter kan medföra löses genom att statens skatteinkomster ökar utan endast genom att spararnas nettoavkastning ökar. I debatten om en begränsning av rätten till underskottsavdrag har man sökt skapa ett intryck av att begränsningarna egentligen endast skulle beröra ett mycket litet antal s. k. nolltaxerare. Så är emellertid långt ifrån fallet. Den ojämförligt största delen av de totala underskottsavdragen är att hänföra till helt vanliga människors boenderäntor. Att underskottsavdragen ökat beror till väsentlig del på att räntorna stigit kraftigt. Verkligheten bakom de ökade underskottsavdragen är alltså inte att villaägarna eller någon annan grupp har tillgodogjort sig kraftigt ökade favörer utan den rakt motsatta: familjeekonomin har hårt pressats till följd av de ökade kapitalkostnaderna. Den vars ränteavdrag ökat med . måste vaije månad betala in . mer till banken. Förmodligen hör villägarna, vars rätt till ränteavdrag nu ifrågasätts och som enligt principöverenskommelsen skall begränsas, till de grupper som drabbats hårdast av de senaste årens åtstramningsåtgärder. Det har bl. a. kommit till uttryck i ett ökat antal exekutiva auktioner där människor måste lämna sina hem därför att de inte längre klarar de ökade kapitalkostnaderna, de stegrade uppvärmningskostnaderna osv. Till bilden hör också att vi inte längre har 1970-talets situation med snabbt stigande fastighetspriser som möjliggjorde realvärdesäkrade placeringar. Fastighetspriserna ökar f. n. långsammare än inflationen. Till detta torde dels de höjda räntekostnaderna ha medverkat, dels den anpassning av realisationsvinstskattereglerna som ägt rum med uttrycklig hänvisning till gällande avdragsregler, dels också den skatteskärpning som blir en följd av de högre taxeringsvärdena. Realiserandet av begränsningar i avdragsrätten enligt de principer som skisserats i principöverenskommelsen mellan socialdemokraterna och och kan få långtgående effekter.