mot · G502521 · 1981-01-01 00:00:00 — m. fl. Ansvarigheten för skador till följd av olyckor i kärnkraftreaktorer regleras i atomansvarighetslagen. Enligt lagen skall skador ersättas av anläggningens innehavare. Dennes ansvarighet är dock begränsad till 50 milj. kr. för varje olycka. Med hänsyn till anläggningens storlek m. m. kan regeringen fastställa ett lägre belopp, dock ej mindre än 25 milj. kr. Utöver den ersättning som innehavaren är ansvarig för, kan staten ersätta skador med högst 330 milj. kr. Försäkringar, som tecknats gemensamt av ett antal västländer genom internationella konventioner, kan svara för ytterligare 270 milj. kr., vilket kan ge en sammanlagd ersättning per skada med högst 650 milj. kr. Om detta belopp inte skulle täcka hela kostnaden för skadan kan anläggningen förklaras som katastrofområde och därigenom erhålla ytterligare statlig ersättning. Med hänsyn till de oerhörda konsekvenser en stor reaktorolycka kan medföra framstår de ovannämnda beloppen som orimligt låga. Särskilt absurt verkar det ansvarsbelopp som gäller för reaktorinnehavaren. Delvis kan detta hänga samman med att lagen är gammal, nämligen . En översyn pågår nu av atomlagstiftningskommittén. Det finns anledning att tro att den översynen bl. a. kommer att medföra en väsentlig uppräkning av beloppen. Lagstiftningen bygger dock på en grundsyn som kan ifrågasättas. Det är den att reaktorinnehavaren endast skall vara ersättningsskyldig för konsekvenserna motsvarande en mer begränsad reaktorolycka, medan det är staten som skall ta det ekonomiska ansvaret vid en större katastrof. En stor kärnkraftskatastrof kommer därmed närmast att jämföras med en naturkatastrof. Användandet av kärnkraftverk innebär att man medvetet skapar risken för en stor reaktorolycka. Rimligen bör kostnaderna för detta risktagande belasta verksamheten. Det finns därför ingen anledning att staten går emellan och avlastar kärnkraftsföretagen detta ansvar. Den statliga ersättningsskyldigheten innebär i praktiken en subvention till kärnkraften som är omotiverad. Det finns därför starka motiv för att frångå den uppdelning av ansvaret som atomansvarighetslagen innebär och i princip lägga hela ersättningsansvaret på kraftföretaget. Detta bör garanteras genom att företaget tecknar försäkringar för de skador som kan uppstå vid kärnkraftsolyckor av olika storleksordningar. I praktiken måste det naturligtvis finnas en övre gräns för det erforderliga försäkringsbeloppet. Detta bör dock ligga högt. naturligtvis svårt att exakt fastställa vilken gräns som bör gälla, men ett lämpligt riktmärke kan vara den aktuella produktionskostnaden för ett kärnkraftverk av den storlek som försäkringen skall gälla. Först om försäkringsbelopp och kraftföretagets egna resurser inte räcker till bör regeringen gå in genom att utbetala ersättning till katastrofområde. En ändring av skadeståndsprinciperna av den här omfattningen torde inte ligga inom ramen för atomlagstiftningskommitténs nuvarande direktiv. Kommittén bör därför genom tilläggsdirektiv få i uppdrag att utreda ett skadeståndssystem för kärnkraftsolyckor som i princip lägger hela skadeståndsansvaret på kärnkraftföretagen. Med hänvisning till ovanstående föreslår vi att hos regeringen begär att atomlagstiftningskommittén genom tilläggsdirektiv får i uppdrag att utreda ett skadeståndsdirektiv för kärnkraftsolyckor som i princip lägger hela ersättningsansvaret på kärnkraftföretagen. () () () () () () () ()