mot · G4021012 · 1981-01-26 00:00:00 — av och om åtgärder mot försurning av sjöar Utsläppen av svaveldioxid och kväveoxider orsakar att den biologiska aktiviteten i sjöar skadas eller försvinner. Det viktigaste när det gäller att begränsa skadorna är att minska de försurande utsläppen. Dessa frågor har senast behandlats i i anslutning till regeringens proposition 1980/81:31 om godkännande av konventionen om långväga gränsöverskridande luftföroreningar. Vi skall här ta upp frågan om åtgärder för att skydda de redan skadade men ännu inte förstörda sjöarna. uppskattade man att antalet sura sjöar i landet var omkring 10 000. Skadorna har därefter snabbt och obevekligt ökat i omfattning, trots vissa kalkningsinsatser. Enligt proposition 1980/81:31 kan sannolikt numera 20 000 sjöar i samband med snösmältningen få så låga pH-värden från vattenytan och ner att den biologiska produktionen störs. Även en del vattendrag är starkt hotade av försurning. Andra mätningar som utförts för att visa takten i utvecklingen och som också refereras i den nämnda propositionen, visade att pH-värdena var ca 0,5 enheter lägre än . Vissa statsbidrag till kalkning av sjöar och vattendrag infördes först . Anslaget har successivt höjts, och en höjning föreslås i budgetpropositionen. Vid sidan om den vanligast förekommande kalkningsmetoden finns även andra tillvägagångssätt. Exempelvis har limnologiska institutionen i tillsammans med utarbetat en ny metod, den s. k. contracidmetoden. Denna skiljer sig från kalkningen på flera sätt och innebär att man genom harvning av sjöns bottenskikt tillsätter en sodalösning i det översta sedimentskiktet. Härigenom avser man att framkalla en kemisk process som ökar den biologiska aktiviteten. Ett pilotprojekt med denna nya metod genomförs f. n. i en sjö i . En redovisning av den hittillsvarande kalkningsverksamheten skall presenteras av och . Den sistnämnda myndigheten har varit ansvarig för kalkningsförsöken. Uppdraget att utvärdera kalkningsverksamheten gavs av folkpartiregeringen, och en första rapport har tidigare avgivits av och . Av denna rapport framgick att de hittillsvarande insatserna för kalkning av sjöar hade berört en mycket liten del av de skadade sjöarna. rapportens redovisning, som återgavs i proposition 1979/80:100, hade fram till dess statsbidrag beviljats endast till 193 projekt, omfattande 450 sjöar och vattendrag. Denna siffra bör alltså jämföras med de tiotusentals sjöar som är svårt hotade. har , i ett enhälligt betänkande, fastslagit att försurningsproblemen fått en sådan omfattning att kalkning eller andra restaureringsåtgärder måste äga rum i betydande utsträckning. Utskottet konstaterade att den förhållandevis begränsade kalkning som ägt rum är otillräcklig, om den betraktas mot bakgrund av antalet sjöar som hotas av allvarliga skador. När det gäller kalkningsverksamhetens inriktning har tidigare påpekat att som underlag för medelstilldelningen måste finnas en förteckning över prioriterade vatten och vilka kalkningsinsatser som erfordras i dessa. Det är således nödvändigt att åtgärderna för restaurering av skadade sjöar dels utvidgas, dels genomförs på ett planerat sätt så att kalkningen eller andra åtgärder sker på de håll där behovet är störst. Sedan och kommande redovisning av verksamheten lagts fram, finns det anledning att anta att förslag till fortsatta handlingslinjer kommer att finnas tillgängliga. Det behövs ett riksdagsbeslut om en långsiktig plan för systematiska kalkningsinsatser. Regeringen bör, på grundval av de båda myndigheternas redovisning, framlägga förslag till en sådan plan. Därvid aktualiseras också dels organisationsfrågorna, dels finansieringsfrågorna. Under remissbehandlingen av den tidigare rapporten påpekade ett antal länsstyrelser, i , , och , att en översyn av statsbidragssystemet borde ske, eftersom detta varit alltför mycket inriktat på fiskeintressena. Dessa har självfallet stor betydelse i sammanhanget, men den lämpliga lösningen bör vara att de beaktas inom ramen för naturvårdens intressen i stort och att ansvaret för verksamheten på central nivå förs över till . När det gäller finansieringen bör man utgå från den grundsyn som kom till uttryck i jordbruksutskottets betänkande 1980/81:13, i vilket anfördes: Inte minst med hänsyn till den statsfinansiella situationen bör övervägas någon form av avgiftssystem för att bidra till finansieringen av såväl forskning som direkta praktiska åtgärder mot försurningseffekterna. Behoven av kalkning och liknande åtgärder är så pass stora att det inte är möjligt att bygga vidare på ett statsbidragssystem av det slag vi har haft. Försurningen vållas av förbränningen av fossila bränslen, främst olja men även kol. Även om större delen av försurningen beror på förbränning utomlands, svarar inhemska utsläpp för en väsentlig del. När det gäller kalkningen liksom andra miljöskador är det i längden orimligt att kostnaden för saneringsarbeten och motåtgärder skall falla på skattebetalarna och försvåra en tidigare besvärande statsfinansiell situation. Den rimliga principen bör vara att den verksamhet som vållar föroreningen också skall betala motåtgärderna. Av tekniska eller administrativa skäl kan detta i vissa fall vara omöjligt att tillämpa. När det gäller kalkning och liknande åtgärder i försurade sjöar och vattendrag är det dock, liksom när det gäller andra miljöskador som oljan vållar, fullt tekniskt möjligt att överföra kostnadsansvaret från statsbudgeten och skattebetalarna till dem som använder svavelhaltiga bränslen. Med hänvisning till vad ovan anförts hemställs 1. att hos regeringen hemställer om förslag till långsiktigt handlingsprogram beträffande kalkning m. m. i enlighet med vad som anförts i motionen, 2. att hos regeringen hemställer om förslag rörande överförande av ansvaret för kalkningsverksamheten från till , 3. att hos regeringen hemställer om förslag om miljöavgift på svavelhaltiga bränslen i enlighet med vad som anförts i motionen.