mot · G4021394 · 1981-01-27 00:00:00 — av m. fl. Maj:ts proposition nr 192 av angående statens inlösen av sades bl. Skulle av dåliga konjunkturer inträda för gruvdriften uppkommer i dessa från landet i övrigt avskilda befolkningsområden speciella problem från sysselsättningssynpunkt och från sociala synpunkter. Staten kommer i sådana fall alltid att i sista hand få bära ansvaret för bemästrandet av dessa problem. Staten måste därför också ha en sådan bestämmanderätt över bolaget, att den har möjlighet att vidtaga de ekonomiska dispositioner och de åtgärder ifråga om brytning m. m. som från dessa synpunkter ter sig önskvärda. Enligt samstämmiga uppfattningar i , i uttalanden från Statsföretags ledning, från ledning och från regeringen genom industriministern är nu inne i en synnerligen besvärlig situation. Det handlar nu inte bara om av dåliga konjunkturer, det är värre än så: det handlar om att gruvnäringen inte anses ha någon framtida lönsamhet. Det är därför angeläget att staten lever upp till vad som sades i den ovan citerade propositionen. insåg man alltså från statens sida konsekvenserna såväl sysselsättningsmässigt som socialt av en försvagad gruvhantering. Staten måste då - sade man 1955 - bestämma över företaget på ett sådant sätt att man effektivt kunde motverka en sådan negativ utveckling i malmfälten. Åren efter förstatligandet av präglades av målmedvetna investeringar i syfte att modernisera och effektivisera gruvhanteringen. Stora pengar satsades också på en utbyggnad av en vidareförädling av malmen. Resultatet känner vi. Enorma vinster inlevererades till statskassan, och var då obestridligen flaggskeppet bland statliga företag. På ofattbart har så att säga botten gått ur företaget. av djup lågkonjunktur står man med en tom kassa. Inga pengar finns till investeringar och tydligen heller inga idéer om vad man skall göra. Statsföretags ledning, och tydligen även ledning, är inne på att staten skall överta ansvaret för sysselsättningen vid gruvorna och att skattebetalarnas pengar skall in som garanti för sysselsättningen och därmed även för malmkommunernas tynande framtid. Alla människor i dessa kommuner vet att en sådana utveckling innebär döden såväl för gruvnäringen som för berörda kommuner. Bara talet om en sådan framtid skrämmer duktigt folk från företaget och avskräcker också alla andra från att bereda sig en framtid i dessa kommuner. Nej, det är hög tid att ägaren staten nu tar itu med de åtgärder som man sade sig vara införstådd med; de skulle behövas i ett sådant här läge. Man nämnde om sådana ekonomiska dispositioner i fråga om brytning m. m.. Detta m. m. torde utan vidare exempelvis kunna inbegripa den för gruvhanteringen så viktiga malmfrakten och dess kostnader. Regeringens passivitet i denna fråga är ingenting mindre än ett medvetet mord på samhällets och de svenska skattebetalarnas eget företag. Detta kan helt enkelt inte tillåtas, oavsett huruvida fraktfrågan är reglerad i ett avtal mellan parterna. Att företrädare i dessa förhandlingar måhända inte bedömde situationen rätt och därför skrev under det avtal som utgör det största hotet mot företaget och sysselsättningen för de anställda, det kan till nöds kanske både förstås och förlåtas, men att regeringen vägrar att göra något konkret, trots att man nu ser verkningarna av detta avtal, det är både obegripligt och oförlåtligt. Viktiga och avgörande beslut om exempelvis nya huvudnivåer i både och ställs , och det kanske finns fog för detta. Men vad är det som sker ? Jo, en enbart negativ anpassning till en allt sämre ekonomi. Antalet anställda i alla kategorier minskar, och ytterligare stora personalminskningar signaleras. Genom ett förrädiskt tal om naturlig avgång vill man ge sken av att det är något helt naturligt som sker. Man frågar sig: Var är de nya idéerna? Vad har ägaren staten egentligen för syfte med ? Hur långt skall anpassningen gå? Var går den definitiva smärtgränsen? Detta är frågor som man med all rätt ställer ibland kommunernas befolkning och bland gruvarbetarna. Industriministern sade för sedan i ett anförande i att det skulle behövas för att det skulle bli möjligt att skapa ett tillräckligt antal nya arbetstillfällen såsom kompensation för den sysselsättning som kommer att försvinna inom gruvhanteringen. Det är säkerligen både en riktig tanke och en välbehövlig åtgärd, även om den tyvärr innebär ett accepterande av en avrustning av svensk gruvhantering på järnmalmens område. Men vi måste få fråga: Var är alla dessa pengar och vad är det för nya arbetstillfällen, som man med dessa medel vill skapa? Det gäller ju inte några få nya jobb, det är hundratals arbetstillfällen det handlar om, och därför är det angeläget att förberedelser och planering startar . Erfarenheten av det samarbete som sker mellan och kommun i det s. k. visar att det är möjligt att få till stånd nya arbetstillfällen inom helt nya branscher. Samma förhållanden råder i . Om man betänker att detta har kommit till stånd trots en skriande brist på pengar och andra resurser, så är det ett förvånande gott resultet. Industriministern tal om behovet av stora pengar är helt riktigt, men redan nu behövs det pengar. Varken kommunerna eller LKAB-förvaltningarna har möjlighet att ställa upp med det kapital som behövs för att fånga upp de nya arbetstillfällen som är inom räckhåll. En summa pengar i riskkapital och en mobilisering av de resurser som och dess personal representerar, skulle utan tvivel vara ett effektivt instrument för att skapa fram nya jobb i malmfälten. Med stöd av det anförda vill vi föreslå 1. att beslutar begära att regeringen vidtar de åtgärder som erfordras för att ge en med sina konkurrenter likvärdig malmfraktskostnad på järnväg, 2. att begär att regeringen utformar de direktiv som erfordras för ett effektivt utnyttjande av resurser i sysselsättningsskapande verksamhet i samarbete med kommunerna, 3. att begär att regeringen ger Statsföretag i uppdrag att ställa medel till förfogande för framtagande av nya arbetstillfällen i malmkommunerna. () ()