mot · G4021663 · 1981-01-27 00:00:00 — om den kyrkliga egendomsförvaltningen Den kyrkliga jordbruksegendomens förvaltning är nu uppdelad på ett stort antal händer. Sålunda har församlingar, pastorat, boställsnämnder, stiftsnämnder, kammarkollegiet och regeringen varsin bit av förvaltningsansvaret för den enskilda fastigheten. Gällande författningsregler är inte så klart utformade att de förvaltningsansvariga med säkerhet kan ange vilka frågor som hör till vars och ens område. Utomstående uppfattar förvaltningsapparaten som synnerligen omständlig och krånglig. Samhällsmedborgarna i stort uppfattar organisationen som ett praktexempel på hur avståndet till medborgarna, mot alla gängse strävanden i samhället i övrigt, förlängts. I motsvarande mån har samhällets, konsumenternas och arrendejordbrukarnas intressen blivit alltmera sekundära. Orsakerna till att förvaltningsapparaten har fått den nuvarande utformningen torde vara flera. Utan att närmare gå in härpå kan man hänvisa till den strävan att binda förmögenheten på sådant sätt att den ej kan förbrukas utan tvärtom ständigt formeras. Dessa mål har också lyckats i så måtto att förmögenheten varje decennium kunnat fördubblas och torde uppgå till flera tiotal miljarder kronor. Frihet från statlig inkomstskatt, förmögenhetsskatt och realisationsskatt har på sitt sätt bidragit till utvecklingen, som det varit möjligt att erhålla samhällsbidrag av olika slag, då investeringar varit aktuella, t. ex. vid tilläggsisolering av byggnader samt uppförande av miljövårdsanläggningar. Kyrkans egendomsinnehav bygger dels på skogsskötsel i egen regi, dels på jordbruksdrift, som upplåts medelst arrende. En hel rad andra institutioner, t. ex. domänverket, universiteten, stiftelser m. fl., har likartad struktur och utformning för sin förvaltning utan några som helst regler av författningskaraktär till sitt skydd. Kyrkans kostnader för administrationen av sitt egendomsinnehav överstiger vida vad jämförbara intressen har. Också här torde orsakerna i stor utsträckning vara att finna i administrationens uppbyggnad. Det framstår som betydelsefullt och väsentligt att den kyrkliga egendomsförvaltningen har en utformning som a) är någorlunda lättbegriplig även för dem som inte kommer i kontakt med förvaltningsorganisationen, b) håller administrationskostnaderna på en rimlig nivå, c) ger möjlighet till en friare penning- och annan resursanvändning, d) inriktas på ansvar för att jordbruksproduktionen skall drivas enligt former som står i samklang med den tekniska utvecklingen inom näringsgrenen, till gagn för samhället i stort. De nuvarande omständliga författningsreglerna härstammar i åtskilliga fall från en svunnen tid med helt andra tänkesätt och annan samhällsstruktur. Som exempel kan nämnas att författningsreglerna gör det svårt att träffa kollektiva uppgörelser med arrendatorskåren och andra liknande grupper, vilket skulle kunna innebära betydande besparingar. Författningstexterna ger exempel på hur penningtransaktioner måste ske fram och tillbaka mellan institutionerna till synes meningslöst och utan rimlig förklaring. Med utgångspunkt i vad ovan redovisats hemställs att beslutar hos regeringen begära att författningsreglerna kring den kyrkliga egendomsförvaltningen blir föremål för en genomgripande översyn.