mot · G4021905 · 1981-01-27 00:00:00 — av m. fl. om åtgärder för att främja näringslivet i , m. m. I ett samhälle med fri företagsamhet har företag och konsumenter frihet att själva välja vad de vill tillverka och sälja resp. köpa. Statsmakterna bestämmer vilka regler som skall gälla på arbetsmarknaden och i affärslivet. Vad företagen skall tillverka och vad konsumenterna skall köpa - det överlåts till företagen resp. konsumenten. Marknadsekonomin innebär att makten över det ekonomiska livet är spridd på många olika företag, enskilda och konsumenter. Enskilda initiativ används för att skapa välstånd. Fördelningen av välståndet bestäms på politisk väg. I har det välstånd som näringslivet skapat bl. a. använts för att bygga upp ett omfattande socialt trygghetssystem. Alternativet till fri företagsamhet och marknadsekonomi är socialism och planekonomi. Detta system, som tillämpas i de kommunistiska länderna, bygger på att staten äger och styr företagen. Erfarenheterna från detta system visar att planhushållning inte bara leder till ineffektivitet, byråkrati och lägre levnadsstandard utan också till ofrihet för de enskilda människorna. Ingenstans har socialism kunnat förenas med demokrati. Detta är skäl nog för att vi bör behålla och förstärka marknadsekonomin. Fri företagsamhet ger människorna valmöjligheter. Vi kan välja om vi vill bli företagare eller anställda. Vi kan som anställda välja mellan olika arbetsgivare, och vi kan som konsumenter välja mellan olika konkurrerande affärer och varumärken. En fri företagsamhet är förutsättningen för friheten och valmöjligheten i ett land. Därför bör man slå vakt om denna grundförutsättning och inte försvåra klimatet för fri företagsamhet genom att skapa alltför många lagar och förordningar eller utöka byråkratin. Tvärtom bör man göra det lättare för människor att starta och driva företag. arbetsmarknad kännetecknas av en dominerande tjänstesektor med ett stort inslag av statlig och verksamhet. Tillverkningsindustrin har successivt flyttats ut från regionens centrala delar till dess ytterdelar och i stor utsträckning till andra regioner. med dess centrala funktioner och den service som huvudstadsregionen erbjuder har allra största betydelse för hela landet och dess utvecklingsmöjligheter. En förutsättning för att länet och huvudstaden skall kunna fullgöra dessa funktioner- särskilt viktiga i ekonomiskt bistra tider - är emellertid att vi kan bevara och utveckla en allsidig arbetsmarknad i , en del av landet som visat sig ha särskilt gynnsamma förutsättningar att möta dagens snabba utveckling. erbjuder sitt näringsliv närmare kontakt med forskning, centrala serviceorgan och riksorganisationer än någon annan del av landet. får regionen ofta möta åtskillig kritik och inte sällan en hel del missförstånd från landet i övrigt. Det pågår inte en ensidig ström av flyttlass till från övriga riket. I stället förhåller det sig så att fått huvuddelen av sitt befolkningstillskott från utlandet. Folkökningen i länet har sin förklaring i invandring och ett visst födelseöverskott! En konkurrenskraftig torde tvärtom ge och vara en förutsättning för gynnsamma effekter ekonomiskt och sysselsättningsmässigt för riket i övrigt. Det är nödvändigt att förefintliga ekonomiskt positiva betingelser tas till vara oavsett var de finns - alltså även i storstadsregionerna. Det är därför viktigt, inte för enbart utan för hela vår ekonomi, att hittillsvarande regionalpolitiska former ges en annan och mer generellt näringslivsinriktad prägel. Huvudstads- och storstadsregioner har överallt i förstärkt sina funktioner som kontaktpunkt för det egna landet. Till bilden hör då att man också sökt utveckla förutsättningarna för lokalisering av utländska företag och organisationer. har i stor utsträckning negligerat betydelsen av en stark huvudstadsregion. Detta har inneburit att utländska investeringar i och framför allt i minskat och landet har tappat för vår exportindustri värdefull marknad och värdefulla kontakter. är en tillgång i där välståndsskapande utveckling - expansion i ordets bästa bemärkelse - är möjlig. Huvudstaden har och måste tillåtas fylla sin funktion som internationell kontaktpunkt, som politiskt och administrativt och kulturellt centrum, som vår spjutspets mot omvärldens handelspartner och som en marknad för internationella kontakter och etableringar. Huvudstadsfunktionen är en förutsättning för hela landets välståndsutveckling. Vad behöver är ett över hela landet industrivänligt klimat, inte mer industripolitik. Nya jobb, inte omflyttning av jobb! I den allmänna diskussionen kring industrisysselsättningen uppmärksammas främst storindustrin. Den breda verksamhet som bedrivs inom hantverks-, service- och småindustri glöms lätt bort. Framför allt i finns ett mycket stort antal företag inom dessa kategorier. bedrivs inom den offentliga verksamheten en motsvarande typ av verksamhet utan den kostnadsuppföljning som det privata näringslivet tvingas ha. Samhället har stora möjligheter att stödja och stimulera hantverks-, service- och småindustriföretagen dels genom att ompröva den verksamhet som bedrivs i egenregi, dels genom en seriös upphandlingsverksamhet. De seriöst arbetande företagens situation är hårt ansträngd. Genom en ökad upphandling av varor och tjänster hos de seriösa företagen ges dessa bättre arbetsförutsättningar i konkurrensen med svartjobb m. m. Förutom att entreprenadverksamheten oftast är billigare för skattebetalarna än egenregiverksamheten ges större möjligheter till ett bättre serviceutbud genom den flexibilitet och marknadsanpassning som de mindre och medelstora företagen kan erbjuda. Offentlig upphandling i stat, landsting och kommuner baseras på affärsmässiga principer enligt gällande upphandlingsförordningar. Konkurrens- och offentlighetsprinciper garanterar att offentlig upphandling sker efter kvalitativa och prismässiga avväganden. Svårigheter uppstår när offentliga myndigheter skall göra kostnadsjämförelser mellan arbete som utförs i offentlig regi och arbete som av det offentliga köps in. Detta gäller främst vid anlitande av konsulter och entreprenadföretag men även i vissa fall övriga underleverantörer. För att motverka att dolda kostnadsställen i den offentliga förvaltningen inte slår fullt ut vid en kostnadsjämförelse krävs mer utvecklade kontoplaner som inte grundar sig på gamla tiders relativt lättöverskådliga administrativa enheter. En annan faktor som skapar en skev bild är att landsting och kommuner liksom privatpersoner måste betala hela momsen till staten. Mervärdeskattesystemets utformning kan alltså fälla utslaget mellan det offentligas egenregi och det offentligas anlitande av entreprenörer eller andra underleverantörer. MBL har bl. a. till syfte att undanröja risken för att s. k. oseriösa företag anlitas, då tjänster skall köpas från entreprenörer. I detta sammanhang skall arbetsgivare enligt 38 § MBL först förhandla med sin fackliga motpart. Facket har möjlighet att stoppa entreprenadupphandlingen genom en vetoförklaring, om det kan konstateras att entreprenaden kan leda till brott mot lag eller vad som är gängse inom det berörda avtalsområdet. Förhandlingen enligt 38 § får därmed karaktär av rättegång, eftersom förhandlingarna gäller eventuellt brottsliga handlingar. Eftersom MBL just i detta avseende har det goda med sig att inte de icke-seriösa företagen kan konkurrera ut de seriösa, så är förhandlingsproceduren som sådan väl motiverad. Det är emellertid anmärkningsvärt att det företag som är föremål för förhandlingarna ej har möjlighet att närvara eller ens att självt inkomma med sakupplysningar. En sådan möjlighet bör därför skrivas in i 40 § MBL. bedriver en värdefull verksamhet när det gäller att erbjuda arbetsträning och sysselsättning för stora grupper. De arbetsmarknadspolitiska åtgärderna bör i första hand inriktas på att placera den arbetshandikappade arbetskraften på fasta tjänster i det fria näringslivet. den utsträckning som den arbetsträning som Samhällsföretag kan erbjuda är nödvändig bör verksamheten inriktas på korta anställningar och ett snabbt överförande till den privata produktionen. Ökad uppmärksamhet bör även riktas på Samhällsföretags konkurrens med främst de mindre företagen. Samhällsföretags lönesättning och produktionsinriktning har i många fall inneburit en orättvis och svår konkurrens för annars stabila mindre företag. Genom Samhällsföretags centralupphandling har mindre, främst serviceföretag, förhindrats verka som entreprenörer till den nybildade stiftelsen. och andra berörda parter är överens om att enskilda arbetstagare har rätt till såväl inflytande som direkt ansvarstagande ute i arbetslivet. Det finns stor uppslutning kring de huvudlinjer som ligger till grund för existerande lagstiftning. Medbestämmandelagen och lagarna om anställningsskydd och om anställningsfrämjande åtgärder utgör i stort en god grund för vidare utveckling på detta område. Men vi får inte blunda för att det såväl i nämnda lagstiftningskomplex som i många andra mindre omfattande lagar som berör arbetsmarknaden finns delar som mot bakgrund av vunna erfarenheter borde bli föremål för översyn. Lagstiftningen har enligt mångas uppfattning skapat onödigt omfattande krångel och kostnader över hela arbetsmarknaden. Det gäller i stor utsträckning inom den offentliga sektorn i de mindre företagen där t. ex. lokal fackklubb saknas och förhandlingarna måste ske via fackliga ombudsmän. Krånglet och kostnaderna står inte i förhållande till uppnått resultat avseende inflytande och medbestämmande. Likvärdiga resultat skulle mot bakgrund av vunna erfarenheter kunna uppnås på ett enklare och mindre byråkratiskt sätt. Dessa erfarenheter under flera års lagtillämpning måste tas till vara i den översyn som pågår. Beträffande kraven på företag att lämna uppgifter av skilda slag till staten har en omfattande avbyråkratisering skett. Således är det s. k. DIS-systemet, informationssystemet företag-samhälle, numera avskaffat, och genom förslag från DEFU - delegationen för företagens uppgiftslämnande - har en rad förenklingar och reduceringar kunnat göras. DEFU:s förordning upphörde emellertid att gälla vid utgången av 1980, vilket inte betyder att allt är gjort som bör göras för att minska byråkratin i detta hänseende. Trots de initiativ som alltså tagits från regeringens sida för att minska och förenkla kraven på uppgiftslämnande från företagen finns enligt vår mening skäl att fortlöpande granska detta område som har en hämmande effekt på företagens effektivitet. Syftet bakom statens stöd till näringslivet är gott men orsakar störningar i marknadsekonomin såväl i vårt internationella handelsutbyte som på hemmamarknaden. I själva verket fungerar subventionerna på samma sätt som narkotika: först är de stimulerande men i längden har de en destruktiv påverkan på våra företag. Människan själv är en genial resurs, som bör ges en centralare roll i näringspolitiken. En företagare känner ofta stolthet och glädje över att kunna tillverka en produkt som andra köper och använder. Denna stolthet och glädje måste stimuleras och tillvaratas, eftersom det är den effektivaste drivkraften i framåtskridandet. Stöd och subventioner är i längden ingen stimulans utan verkar tvärtom hämmande på företagsamheten. I stället för att anstränga sig för att finna nya produkter, få fram nya uppfinningar, kan företagaren frestas att snegla åt statlig hjälp. Stöd- och subventioneringspolitik i för hög grad betyder därför egentligen bristande insikt om kreativitetens och valfrihetens betydelse och är bevis för brist på tillit till företagens förmåga och till marknadsekonomin som den verkliga garanten för pluralism och hög produktivitet. Förutom brandkårsutryckningar i form av subventioner och stöd till krisdrabbade företag och branscher finns olika stöd till näringslivet, bra och mindre bra. Selektiva stödformer i allmänhet kan sägas vara rent negativa för industrin i dess helhet. Risk finns nämligen att den statliga hjälp som kommer visst företag till del, som kanske inte hade egen kraft till fortsatt verksamhet, hämmar utvecklingsmöjligheterna hos andra mer livskraftiga företag. Från regionalpolitisk synpunkt är vissa stödåtgärder nödvändiga. Dessa får dock inte komma enbart en del företag till godo utan skall ha en generell utformning. Detsamma gäller t. ex. stödåtgärder i syfte att ge arbete åt handikappade. Eftersom näringspolitik och arbetsmarknadspolitik skall sammanvägas till nytta för näringslivet i olika delar av vårt land och därigenom för de enskilda människorna, är det viktigt att konkurrensen inte förrycks genom selektiva insatser och att nackdelar till följd av t. ex. långa avstånd reduceras. Olika stödformer har stimulerat livskraftiga företag i att flytta sin verksamhet till andra delar av landet utan att därigenom stärka det enskilda företagets livskraft. Huvudeffekten har enbart blivit att än mer begränsa arbetsmarknaden i . Subventioner och övrigt stöd till näringslivet har blivit alltmer omfattande. har tidigare (rskr 1978/79:415) uttryckt angelägenheten i att de statliga stödåtgärderna blev utvärderade, vilket fick till resultat att regeringen tillsatte den s. k. industristödsutredningen (Dir. 1979:112). Denna fick dock enbart som uppgift att se över de icke-permanenta stödformerna, medan stöd av mer reguljär natur inte omfattades av direktiven. Vi ser det som synnerligen angeläget att det totala statliga företagsstödet ses över i ett sammanhang. Detta skulle lämpligen kunna åstadkommas genom tilläggsdirektiv till industristödsutredningen. Den direkta arbetsplatsförmedlingen är prioriterad i årets budgetproposition. Om enbart den genomsnittliga arbetslösheten bland dem som uppbär kontant ersättning begränsas en enda dag så sparar vi ca 30 milj. kr. Den fulla sysselsättningen har varit högt prioriterad inom den ekonomiska politiken. Att finna arbeten för människor som står till arbetsmarknadens disposition efter vars och ens förmåga som det verkliga arbetsmarknadsbeho vet skall fyllas kräver kvalitetsmässiga insatser från arbetsförmedlingen. Att erbjuda ungdom i stället för beredskapsarbeten är en riktig satsning. Möjligheterna att erbjuda lärlingsutbildning i främst de mindre företagen bör särskilt uppmärksammas. Arbetsmarknadsutbildningen kännetecknas av en viss tröghet. En kombination av praktik och undervisning i teoretiska ämnen skulle eventuellt kunna bli något flexiblare genom ett utvidgat samarbete med studieförbunden. Ett allvarligt hinder för de arbetssökande ungdomarna att få arbete finns i lagen om anställningsskydd. Främst gäller det utformningen av lagens 5 § som endast medger visstidsanställning för praktikarbete, vikariat eller föranledes av arbetsuppgifternas särskilda beskaffenhet. har offentliggjort utredningsrapporten m. m. (Ds A 1980:2). I rapporten redovisas två undersökningar, vilka båda har samband med frågor om provanställning, anställning för begränsad tid och liknande anställningsformer. Av denna rapport framgår att mellan 75 000 och 89 000 anställningar uteblivit på grund av Lagen om anställningsskydd. De svårigheter som uppkommit genom att nyanställningsbehovet inte tillgodosetts har lösts främst genom att man avstått från att öka eller bibehålla produktionens/ verksamhetens omfattning. Vid en uppdelning på storleksklasser finner man i rapporten att de största arbetsställena (100 eller fler årsanställda) skiljer sig från de övriga arbetsställena i så måtto att man där i mindre utsträckning avstått från att öka produktionen genom att nyanställningsbehovet inte tillgodosetts. Det är med andra ord främst de många mindre företagen som berörs negativt av lagen om anställningsskydd. Möjligheten att provanställa är en nödvändighet, särskilt i mindre företag. Verkligheten är den, att i många mindre företag tar företagsledaren/ ägaren på sig en allt större arbetsbörda i den direkta produktionen i stället för att nyanställa folk vid s. k. naturlig avgång. Också för ungdomens del är provanställning motiverad då bristen på referenser från tidigare arbetsplatser utgör ett allvarligt hinder för dem att arbeta. När det gäller tjänstemän inom företagssektorn tillåter de flesta avtalen generell provanställning utan att godkännande från facklig organisation behöver inhämtas. Några nackdelar med detta system har inte framkommit. Däremot har anställningsskyddskommitténs rapport givit klara belägg för att kravet på kollektivavtal som en förutsättning för att över huvud taget förhandla om provanställning varit till stor nackdel för arbetslös ungdom och för företagen. o att utländska etableringar av internationella oganisationer och företag i huvudstadsregionen bör underlättas, o att huvudstadsfunktionens betydelse för landet i ökad utsträckning bör komma till uttryck i industri och ekonomiska politik, o att entreprenadverksamhet i större utsträckning bör utnyttjas inom den offentliga verksamheten, o att 40 § MBL bör kompletteras för att tillförsäkra de entreprenadföretag som blir föremål för MBL-förhandlingar lagligt reglerade möjligheter att inkomma med sakupplysningar samt själva närvara och ge kompletterande upplysningar i sådana fall där facket eller arbetsgivaren hävdar att företaget handlat i strid mot gällande lag eller vad som är gängse inom det berörda avtalsområdet, o att Samhällsföretags konkurrensbegränsningar av det fria näringslivet ytterligare uppmärksammas, o att vid offentlig upphandling kostnadsställen bör definieras likformigt genom hela den offentliga verksamheten och att likartade system av kontoplaner utarbetas för att därigenom möjliggöra en strikt kostnadsanalys där olika offentliga verksamheter kan jämföras med varandra och även med det privata näringslivet, o att mervärdebeskattningen utformas så att offentlig verksamhet i egenregi ej gynnas i förhållande till köp av tjänster, o att kraven på uppgiftslämnande från företagen bör bli föremål för fortlöpande granskning, o att stödet till näringslivet företrädesvis bör vara av generell natur, o att förutsättningarna för lärlingsutbildning i större utsträckning i de mindre företagen bör ses över, o att möjligheter att kombinera arbetsmarknadsutbildning med verksamhet i de erkända studieförbunden bör finnas, o att rätt till provanställning enligt lag skall finnas, o att en översyn av medbestämmandelagen, lagen om anställningsskydd och lagen om anställningsfrämjande åtgärder bör ske i syfte att åstadkomma ändringar i enlighet med vad i motionen anförts. Med stöd av det anförda hemställs* att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om näringslivet i . () () () () () () () * Se även motionerna 1980/81:1906 och 1907.