ChangeIsKey/open-riksdag huggingface dataset:
mot · G402242 · 1981-01-14 00:00:00 — av m. fl. om införande av etableringskonto för blivande företagare Förnyelsen av svenskt näringsliv går för långsamt. Nya företag, produkter och idéer håller inte takten med den nödvändiga strukturomvandlingen inom framför allt industrin. När det gäller att åstadkomma en nödvändig attitydförändring till företagandet, för att få loss den initiativkraft som finns hos ungdomen, har utvecklingsfonderna och Starta eget-kampanjerna varit effektiva. Det största problemet finns dock kvar utan att vi har någon lösning i sikte. Behovet av eget kapital i samband med företagsetablering har ökat markant . Till följd härav har alltför många egenföretagare startat sin verksamhet med för litet riskkapital och därmed blivit extremt sårbara för igångkörningsproblem och konjunktursvängningar. Enligt en genomförd undersökning () är soliditeten vid exempelvis nyetablerade lantbruksföretag . En så låg konsolidering tål knappast några variationer i lönsamheten i konkurrensen med större och bättre etablerade företag. Etablering och utveckling av framgångsrika och solida småföretag har alltid varit och kommer alltid att vara en förutsättning för en tillfredsställande närings- och regionalpolitisk utveckling. I finns ett särskilt etableringskonto där ungdomar som siktar på att bli egenföretagare får göra avsättningar från lönen till ett särskilt etableringskonto. Dessa pengar kan sedan med betydande skattereduktion användas vid etableringen av ett eget företag. Idén är så god att den bör prövas också i . En svensk modell av etableringskontot skulle kunna se ut så här: a) Kontot får användas av löntagare som inte fyllt till att bygga upp ett eget kapital för framtida företagsetablering oavsett bransch. b) Etableringskontot utgörs av räntebärande konto i bank. c) Insättningarna på etableringskontot skall motsvaras av ett skattemässigt avdrag på samma belopp. d) De årliga insättningarna skall uppgå till . e) Medlen måste tas i anspråk senast efter det att kontot öppnats. f) Medlen på etableringskontot får användas för investeringar i samband med företagsetableringen. Detta får ske utan någon form av beskattning. g) De från etableringskontot ianspråktagna medlen bör vid utnyttjandet kvalificera till garanti eller lån via utvecklingsfond, lantbruksnämnd och andra jämförbara organ. h) Om medlen utnyttjas för annat ändamål än vad som anges ovan skall medlen återföras till beskattning. Vidare bör som skattepliktig intäkt tas upp ett särskilt tillägg av det återförda beloppet. Med stöd av det anförda hemställs att hos regeringen begär att företagsskattekommitté (B 1979:13) genom tilläggsdirektiv ges i uppdrag att pröva frågan om etableringskonto för blivande företagare. () ()
mot · G402244 · 1981-01-12 00:00:00 — av och om resultatvärdering av utvecklingssamarbetet har en häftig debatt blossat upp om u-hjalpen. I böcker och tidningsartiklar har journalister och företrädare för näringslivet gått till storms mot det ineffektiva sätt på vilket u-hjälpsmiljarderna har använts, och krav har också rests att andelen bunden u-hjälp skulle öka, varigenom svensk export skulle gynnas. Enligt senaste rapport har jämte det i särklass högsta obundna biståndet med , medan , , och ligger . Självfallet är det eftersträvansvärt att andelen bundet svenskt bistånd ökar. Det torde råda en allmänt bred uppfattning om att en stor del av u-hjälpen används på projekt och till ändamål som både från effektivitetssynpunkt och av andra skäl starkt kan ifrågasättas. Pappersbruket i Bai Bang är väl det mest påtagliga exemplet på ett misslyckat projekt, där alla uppsatta kostnadsramar på ett mycket tidigt stadium sprängdes. Ett annat exempel är som av fått mer än . Liksom i är det största projektet ett pappersbruk. deltar med stora belopp, och enligt svenska experter ser pappersbruket ut att bli en parallell till Bai Bang, och utan företagsekonomisk möjlighet att bli lönsamt. I finns också projekt där satsat stort, men där den inhemska regeringen plötsligt stoppat det hela och biståndspengarna följaktligen varit bortkastade. Det kan tilläggas att är en enpartidiktatur med utbredd korruption. Det finns många andra exempel där biståndsmiljonerna går direkt in i vederbörande lands statsbudget och också där ändamålet att göra det drägligare för de sämst ställda ingalunda uppnås. är det land som ger förhållandevis mest i u-hjälp, f. n. , och i stort sett har det rått politisk enighet härom. I ett svårt ekonomiskt läge är det emellertid naturligt att ifrågasätta om framtida u-hjälp alltjämt skall knytas till bruttonationalprodukten, BNP, som ingalunda är en mätare på ett lands betalningsförmåga. Än viktigare är det, om man är angelägen att u-hjälpen förankras i den allmänna opinionen, att svenska folket får klart för sig att u-hjälpsmiljarderna används på ett effektivt sätt och att begångna fel rättas till. Inom regeringen har man uppenbarligen varit väl medveten härom för i budgetpropositionen talas det om nödvändigheten av en noggrann uppföljning Man säger dock att huvudansvaret för utvärderingen av biståndet ligger hos mottgarländernas myndigheter, varjämte SIDA uppmanas att granska sin egen roll i biståndsprocessen. Även om det också sägs att man inom departementet kommer att ägna frågorna ökad uppmärksamhet är det enligt vår uppfattning inte tillräckligt för att allmänheten skall bibringas den uppfattningen att allt görs för att effektivisera u-hjälpen. Det är angeläget att regeringen tillsätter en helt fristående arbetsgrupp eller parlamentarisk kommission med uppgift att utvärdera effektiviteten i den svenska u-hjälpen. Med stöd av vad som ovan anförts hemställs att hos regeringen begär en utvärdering av u-hjälpen enligt de riktlinjer som framförts i motionen.
mot · G402247 · 1981-01-14 00:00:00 — av och om ändrade regler för pensionstillskott Vid bedömningen av änkas rätt till pensionstillskott beaktas inte endast faktiskt utgående änkepension från ATP utan även sådan pension som skulle ha utgått, om undantagande från ATP inte hade gällt för den avlidne maken. När änkan uppnår den allmänna pensionsåldern och änkepensionen från folkpensioneringen avlöses av hennes ålderspension kommer vid bedömningen av rätten till pensionstillskott förmånerna som utgår eller skulle ha utgått från ATP alltjämt att beaktas. Pensionstillskottet till hennes ålderspension påverkas således indirekt av den avlidne makens undantagande från ATP. Även om denna tillämpning av reglerna i och för sig kan synas konsekvent upplevs den av de drabbade som orättfärdig, detta särskilt som det tidigare inte krävdes makans samtycke när anmälan om undantagande gjordes. Det orimliga i förhållandet framgår också om man jämför med en situation där båda makarna uppnår pensionsålder. I ett sådant fall hade pensionstillskott beviljats makan, eftersom det inte funnits någon koppling till änkepension från ATP. Vi ifrågasätter om denna tolkning beträffande änkorna var avsikten när tog beslutet om pensionstillskott. Till pensionskommittén har överlämnats en framställning från , där regeringen gjorts uppmärksam på ovanstående problem. Enligt vår mening talar övervägande skäl för att påtalade förhållanden rättas till. En ändring bör därför ske av 3 och 4 §§ i lagen om pensionstillskott, innebärande att vid beviljande av pensionstillskott till ålderspensionen skall bortses från makes undantagande från ATP. Ändringen skall även gälla alla de änkor med ålderspension som förlorat rätten till pensionstillskott till följd av makes undantagande från ATP, så att de blir berättigade till pensionstillskott. Med hänvisning till vad som anförts i motionen hemställs att begär att regeringen framlägger förslag till ändring av lagen om pensionstillskott innebärande att vid beviljande av pensionstillskott till ålderspensionen skall bortses från makes undantagande från ATP.
mot · G402248 · 1981-01-14 00:00:00 — av m. fl. om inrättande av en försäkringsrätt i I motionen 1979/80:161 hemställdes att en ny försäkringsrätt inrättas i . Anledningen var att antalet icke avgjorda mål i försäkringsrätterna i Handen, och sammanlagt uppgick till 16 000 och att tillströmningen av mål var ca 9 000 större än det antal som klarades av. De försäkrade kan härigenom tvingas vänta på förmåner som utgör deras enda inkomst. Motionen avslogs av med det skälet att frågan om inrättande av ytterligare en försäkringsrätt är för tidigt väckt och att de förstärkningar av försäkringsrätternas organisation som behövs bör ske genom inrättande av en fjärde avdelning i försäkringsrätten för () och mindre förstärkningar på övriga rätter. Dessa åtgärder har inte gett någon som helst effekt, eftersom antalet icke avgjorda mål ökats till ca 22 000, dvs. en ökning med ca 6 000. Ökningen fördelar sig med 2 879 mål i försäkringsrätten i Handen, 2 331 mål i försäkringsrätten i och 944 mål i Umeårätten. Av balansen på 22 000 mål är 10 000 mål som inkommit , vilket innebär att endast 6 000 av målbalans avklarats. Detta tyder på att färre mål klarats av än trots omförmälda förstärkningar. Målbalansen uppgår till 9 016 ärenden i södra rätten, medan endast 2 016 mål avgjorts till , vilket styrker uppfattningen i motionen 1979/80:161 att den enda åtgärd som ger resultat är att inrätta en ny försäkringsrätt i . I vår förra motion påtalades att klagandena fått vänta 1,5 till innan målen avgörs. Med nuvarande målbalans kommer klagandenas väntetid att sträcka sig upp mot , vilket är än mer oacceptabelt, närmast oanständigt, med tanke på den betydelse de olika målen kan ha för de försäkrades försörjning. Ofta är det fråga om den enda inkomst de har att lita sig till. På arbetsskadeförsäkringsområdet är det särskilt allvarligt, eftersom rättspraxis inte utvecklas i den omfattning som är nödvändig för att försäkringskassorna skall kunna fatta sina beslut snabbare än vad som är fallet. För hade kammarrätten hamnat i ungefär samma situation som försäkringsrätterna. Dåvarande regering och riksdag beslöt då att vidta den enda rätta åtgärden, nämligen att inrätta flera kammarrätter. Detta gav till resultat att målbalanserna minskades till normala nivåer, och kammarrätternas personalresurser kunde därefter minskas. Den kraftiga ökningen av antalet mål till försäkringsrätten i utgör tillräckliga skäl för att inrätta en ny försäkringsrätt i , som omfattar och med ca 1 200 000 invånare. För en sådan lokalisering talar såväl närheten till juridiska fakulteten i som att det finns unika resurser i /Lund-området, vilka säkerställer tillgången på kvalificerad medicinsk expertis inom nära nog samtliga specialiteter och ger förutsättningar för snabba utredningar. Inrättas en ny försäkringsrätt i kommer målbalanserna snabbt att minska, och beslutade förstärkningar på övriga rätter kommer lika snabbt att bli obehövliga, så som skedde inom kammarrätternas område. Med hänvisning till vad som anförts hemställs att beslutar att hos regeringen begära att en ny försäkringsrätt inrättas i . () HANS () () () ()
mot · G402249 · 1981-01-12 00:00:00 — om återinförande av karensdagar i sjukförsäkringssystemet Trots en erkänt god arbetsmiljö är sjukfrånvaron i mycket hög, troligtvis den högsta i världen, med över 100 miljoner sjukdagar . Det torde vara en allmänt utbredd uppfattning att den generösa ersättning som utgår vid sjukfrånvaro mycket verksamt bidragit till att öka antalet sjukdagar. Ett ytterligare belägg för denna förmodan är att sjukfrånvaron ökade markant när karensdagarna slopades 1967. Under en följd av år har karensdagssystemet varit föremål för motioner till . har alla förslag att återinföra karensdagar avslagits med den huvudsakliga motiveringen att de betydande grupper av löntagare som genom kollektivavtal tillförsäkrat sig sjuklön redan fr. o. m. den första sjukdagen skulle komma i en gynnad ställning. I besparingspropositionen (1980/81:20) gjordes en del inskränkningar om sammanlagt 695 milj. kr. när det gäller ersättning för tandvårdskostnader, sjukresor och läkemedelsinköp. Några åtgärder beträffande karensdagarna föreslogs dock ej, men det har talats om att det skulle komma en proposition om ett arbetsgivarinträde för att ersätta den första tidens sjukdom. Skälet till att man inte tog upp frågan om karensdagar var säkerligen att det kan ställa sig juridiskt svårt så länge förmånen ingår i vissa gruppers kollektivavtal. När det nu behövs verkligt omfattande besparingar för att få landets ekonomi på fötter måste man likväl rikta blickarna mot sjukförsäkringen som kostar . Ett återinförande av ett par skulle enligt min uppfattning medföra flera väsentliga fördelar. 1) Kraftigt minskade kostnader för sjukförsäkringen uppgående till minst en, kanske ett par miljarder kronor . 2) En ökad effektivitet i produktionen genom större arbetsinsats och mindre behov av kostbara improvisationer. 3) En bättre arbetstillfredsställelse hos alla dem som alltid lojalt ställer upp på sin arbetsplats om inte verklig sjukdom föreligger. 4) Lägre administrativa kostnader för försäkringskassorna på minst 200 milj. kr. Självfallet skulle, om karensdagar återinfördes, särskilda skyddsbestämmelser skapas för dem som lider av en ofta återkommande sjukdom. Med stöd av ovanstående hemställs att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts om det lämpliga i att återinföra karensdagar i sjukförsäkringssystemet.
mot · G402250 · 1981-01-14 00:00:00 — av m. fl. Vården av äldre och långtidssjuka människor ankommer på kommuner och landsting. Då en vårdtagare ej längre kan klara sig i hemmet sker vården genom kommunen på ålderdomshem eller liknande samt då det gäller långvårdspatienter genom försorg. Tillsynen av vårdtagarnas skötsel och omvårdnad i dessa vårdanläggningar sker genom samt då det gäller arbetsmiljön av arbetarskyddsstyrelsen genom yrkesinspektionen. Patienter intagna på dessa vårdinrättningar har en absolut rätt att få bästa möjliga omvårdnad och tillsyn vid alla tillfällen då så påkallas. Från praktisk vårdsynpunkt för såväl vårdtagare som huvudman förekommer det att vårdanläggningar har såväl friska åldringar som långvårdspatienter. Det är alltid viktigt att personalbemanningen är tillräcklig vid alla tillfällen och i synnerhet då det finns långvårdspatienter på t. ex. ålderdomshem. Det förekommer tyvärr att åldringsvårdsanläggningar endast har en vårdare , trots att det som regel finns patienter som behöver ständig tillsyn. Dubbelbemanning är speciellt viktigt då det finns långvårdspatienter på anläggningen. Det är också en psykisk press på en ensamvårdare att bland många andra vårda sjuka patienter kanske i livets slutskede utan att ha någon i närheten att tala och rådgöra med. Sådana situationer borde ej få förekomma men förekommer tyvärr utan att huvudmannen är beredd vidta åtgärder. För att kunna ge patienter på dessa vårdanläggningar den vård och trygghet som de och deras anhöriga har rätt fordra är det ett oeftergivligt krav att dubbelbemanning finns . Eftersom de påtalade bristerna finns på många mindre vårdanläggningar, är det uppenbart att föreskrifter, rekommendationer eller anvisningar från och arbetarskyddsstyrelsen saknas vilka kan utgöra ett tillräckligt stöd för tillsynsmyndigheterna i här aktuellt avseende. Med hänvisning till vad ovan anförts hemställs att hos regeringen anhåller 1. att arbetarskyddsstyrelsen ges i uppdrag att i enlighet med vad som anförts i motionen utfärda anvisningar då det gäller bemanningen på kommunala eller enskilda åldringsvårdsanläggningar, 2. att hos regeringen anhåller att ges i uppdrag att se över gällande råd och anvisningar rörande de kommunala ålderdomshemmen i det syfte som anges i motionen. () ()
mot · G402251 · 1981-01-15 00:00:00 — av m. fl. om bidragen till boendeservice för handikappade Boendeservice för handikappade är ett krav som från handikapporganisationerna förs fram som ett fullt berättigat krav. Boendeservice är en primärkommunal angelägenhet, men får inte förväxlas med serviceboende för äldre. Boendeservice bygger på ett integrerat självständigt boende såväl i lägenheter i flerfamiljshus som i villor och radhus för människor i aktiva åldrar och i skilda familjesituationer. Den grundläggande tanken är att människor med svåra handikapp har egna resurser och en egen vilja till självständigt liv under eget ansvar. Förutsättningen för boendeservice är att den handikappade förfogar över sin egen bostad som är helt handikappanpassad såväl vad gäller yttre som inre miljö samt att tillgång till personlig praktisk hjälp, dygnet-runt-service, finns. Boendeservice finns i ett mindre antal kommuner i landet, men behovet är stort. Tusentals rörelsehindrade människor är, t. ex. på grund av personligt servicebehov, hänvisade till institutionsvård eller till hjälp av anhöriga dygnet runt. har rekommenderat kommunerna att vid planering av bostäder och vid utbyggnad av ta hänsyn till behovet av bostäder för svårt handikappade. Boendeservice är givetvis förenat med kostnader för kommunerna som löner, kostnader för personalutrymmen m. m. Hemsjukvårdsbidraget grundas på bedömning av vårdbehov i varje enskilt fall och fastställer ett högsta antal timmar per individ. Det är viktigt att handikappades krav på boendeservice förverkligas i alla kommuner. Den ansträngda ekonomin i många kommuner kan vara ett hinder för detta. De merkostnader som uppstår i form av ökade byggkostnader - inbegripet kostnader för larmanordningar, automatiska dörröppnare, hissar, speciella köksinredningar m. m. - och kostnader för hjälp med det dagliga livets aktiviteter kan vara svåra för den enskilda kommunen att klara. Kostnaderna för boendeservicen uppvägs i samhället i stort av att andra vårdkostnader - i många fall långvårdskostnaderna - kan minska. Boendeservice innebär också större möjligheter till arbete och meningsfull fritid. Det måste ligga i hela samhällets intresse att förutsättningar skapas för handikappade att erhålla den boendeservice som krävs för ett eget boende och en människovärdig tillvaro. För de merkostnader som uppkommer då lägenheter med boendeservice uppförs bör statsbidrag utgå så att kommu nema kan uppföra sådana lägenheter. Likaså är det angeläget att reglerna för bostadsanpassningsbidraget ses över och ändras så att bidraget utöver individanpassat maximibelopp även kan utgå för icke individanpassad handikappbostad. Med hänvisning till det anförda hemställs att hos regeringen begär en översyn av bidragen till boendeservice för personer med grava funktionshinder. () () BO () () () () () ()
mot · G402253 · 1981-01-14 00:00:00 — av m. fl. om inspektionen av privatpraktiserande läkares och tandläkares verksamhet Frågor rörande inspektionsrätt hos privatpraktiserande läkare har aktualiserats sedan representanter för sensommaren 1979 infunnit sig på en privatpraktiserande läkares mottagning för att göra inspektion. Justitiekanslern () har i ett utlåtande (dnr ) inte ifrågasatt lagliga rätt att verkställa inspektion i den normala situationen, då läkaren ställer sig till förfogande för inspektion. Däremot anser JK att gällande lagbestämmelser saknar en klar bestämmelse om skyldighet för läkare att underkasta sig inspektion. Från allmän synpunkt är det synnerligen olyckligt att frågan om inspektionsrätt kan leda till tveksamheter. Om finner skäl att bestämma sig för att göra inspektion hos en privatpraktiserande läkare måste inspektionen kunna genomföras utan dröjsmål eller hinder och utan diskussion med den som skall inspekteras om denna är villig att låta sig inspekteras eller inte. Den läkare som blir föremål för inspektion kan ju vara misstänkt för att ha brutit mot regler i ett eller annat avseende, och det kan inte accepteras att läkaren får avgöra om inspektionen får genomföras. Under sådana förhållanden kommer inspektionsrätt att framstå som meningslös, eftersom material som är intressant kan undanröjas. Vad i första hand har anledning att kontrollera genom sin inspektionsverksamhet är att patienternas rätt till en medicinskt riktig behandling tillgodoses. Det framstår därför som angeläget att inspektionsrätt stärks med bestämmelser om skyldighet för en privatpraktiserande läkare att underkasta sig inspektion av och om tvångsmedel för genomförande av inspektion. Här kan även framhållas att en privatpraktiserande läkares arbetsuppgifter är så nära anknutna till offentlig verksamhet att det inte finns fog för att jämföra dennes verksamhet med en enskild näringsidkares. Den privatpraktiserande läkarens ställning är närmast att jämföra med en offentlig anställds i så måtto att större delen av ersättningen för utförda behandlingar erhålls från den allmänna försäkringen. Vad ovan anförts om behovet av förstärkning av rätt att inspektera privatpraktiserande läkares verksamhet gäller också beträffande inspektion av privatpraktiserande tandläkares verksamhet. Med hänvisning till det anförda hemställs att hos regeringen begär att bestämmelserna om rätt att inspektera privatpraktiserande läkares och tandläkares verksamhet ses över. () () GOTAB 66218 Slockholm 1981
mot · G402256 · 1981-01-15 00:00:00 — Motion 1980/81:256 av om ändrade regler för intagning till högskoleutbildning Bestämmelserna för intagning till eftergymnasial utbildning är under diskussion. En fortsatt förbättring av intagningsbestämmelserna syns ofrånkomlig eftersom det nu gällande systemet är svåröverskådligt och av många upplevs som orättvist och godtyckligt. De omarbetningar som genomförts för att yngre studerande ej skall missgynnas är positiva. Men ytterligare förändringar måste vidtas. Både för den enskilde och för samhället är det viktigt att intagningssystemet är så utformat att de som antagits till studier har rimliga förutsättningar för studieframgång. Goda förkunskaper och visat intresse för ett visst ämne, redovisat genom ett högt betyg eller genom särskild specifik arbetslivserfarenhet bör därför premieras vid intagning. Så sker redan inom vissa sektorer av utbildningsväsendet, t. ex. och Gymnastik- och , med gott resultat. För att i görligaste mån stimulera till studier, undvika framtida studiebesvikelser, premiera specialintressen och upprätthålla undervisningens standard vid universiteten och högskolorna bör goda kunskaper och färdigheter i linjespecifika ämnen därför ges stor betydelse vid intagning till högre studier. Sådana kunskaper kan dels vara teoretiska kunskaper inom vissa ämnen, dels praktiska kunskaper förvärvade genom arbetslivserfarenhet inom ett studierna näraliggande område; t. ex. vid antagning till tandläkarhögskola bör tandteknikerutbildning och praktisk verksamhet inom tandteknikeryrket ges högre meritvärde än arbetslivserfarenhet som ej har anknytning till den kommande utbildningen. Mot bakgrund av vad ovan anförts hemställs att ger regeringen till känna att en revidering av gällande intagningsbestämmelser för högskolestudier bör ske så att kunskaper och färdigheter i linjespecifika ämnen ges ökat meritvärde vid intagning.