mot · G4022190 · 1981-05-14 00:00:00 — Regeringens bristande intresse för att belysa denna fråga kan ses som ett av många uttryck för dess allmänna likgiltighet för inflationsproblematiken. De knapphändiga känslighetsanalyser som görs i långtidsbudgeten tillgodoser långtifrån de krav som borde kunna ställas i detta avseende. Det vore av stort intresse att få belyst exempelvis vilka effekter som en konsekvent genomförd tillväxtbefrämjande resp. inflationsbekämpande politik skulle få på statsbudgetens utveckling. De synpunkter som här har framförts bör enligt vår uppfattning ligga till grund för en utvidgning av och ambitionshöjning för arbetet med kommande långtidsbudgetar. Riktlinjer för den framtida budgetpolitiken Regeringen anger i det reviderade budgetförslaget åtminstone tre olika mål av besparingskaraktär för den framtida budgetutvecklingen. För det första upprepar regeringen sitt fastslagna mål att budgetunderskottet, mätt som andel av BNP, bör minska med en procentenhet . För det andra anger regeringen som ett annat långsiktigt mål att statsutgifterna, exkl. statsskuldräntor och vissa konjunkturberoende utgifter, bör minska i fasta priser. För det tredje fastslår regeringen som ett kortsiktigt mål att besparingar om ca bör ske för /83. Beträffande det förstnämnda målet kan , efter att det första gången presenterades, konstateras att regeringen helt misslyckats i sina strävanden. 1 kompletteringspropositionen 1980 angavs visserligen att det kunde bli svårt att sänka budgetunderskottet, mätt som andel av BNP, med en procentenhet redan under /82. 1 gengäld målsattes att budgetunderskottet i nominella termer inte borde få öka mellan budgetåren 1980/81 och 1981/82. Utvecklingen har som nämnts blivit en helt annan. Budgetunderskottet beräknas nu öka med . Mätt som andel av BNP ökar budgetunderskottet från 10,6 till mellan budgetåren 1980/81 och 1981/82. Med hänsyn till denna utveckling kan det starkt ifrågasättas huruvida regeringens sparmål är meningsfulla och realistiska. När det gäller de tre nu aktuella sparmålen är det oklart vilken innebörd de har och hur de förhåller sig till varandra. Regeringen har över huvud taget inte redovisat vilka skäl som lett fram till den siffermässiga preciseringen av målen. Vi ser ingen anledning att ansluta oss till de mål som regeringen har satt upp för den kommande budgetutvecklingen, allra helst som regeringen inte har redovisat de överväganden som ligger till grund för målformuleringarna. Särskilt det kortsiktiga målet, dvs. att spara under /83, ger ett intryck av att huvudsakligen vara en riktpunkt som syftar till att stadga upp budgetarbetet inom den borgerliga regeringen. Vi har full förståelse för att detta kan vara nödvändigt men har ingen anledning att medverka i denna interna process. Socialdemokratin har en positiv syn på den offentliga sektorn. Det är den som svarar för en stor del av den sociala välfärd som byggts upp i vårt land. Det är den offentliga sektorn som gjort det möjligt att trygga full sysselsättning. Den offentliga sektorn spelar också en mycket viktig roll för att skapa en jämnare fördelning av levnadsstandarden. Detta sker dels via skatte- och transfereringssystemet, dels genom insatser inom bl. a. utbildnings-, arbetsmarknadsoch regionalpolitiken. Främst från moderat håll och i enlighet med s. k. nykonservativa och nyliberala tankeströmningar riktas nu allt oftare hårda och ideologiskt betingade angrepp mot den offentliga sektorn. 1 stället framförs krav på en ökad privatisering och vidgade klyftor i det svenska samhället. Vi avvisar bestämt dessa tankegångar. Den offentliga sektorn uttrycker i mångt och mycket den solidaritetstanke som utgör själva grunden för socialdemokratins strävanden. En stark och väl fungerande offentlig sektor utgör en omistlig del av vad som ibland kallas för den svenska modellen, som setts som en förebild i många andra länder. Socialdemokratins strävanden är att återupprätta och vidareutveckla ett sådant samhällsbygge där den offentliga sektorn utgör en central beståndsdel. Problemet med den offentliga sektorn är till stor del ett finansieringsproblem. De stora och snabbt växande underskotten i statsbudgeten är ett uttryck för att skatteinkomsterna inte räcker till för att täcka de statsutgifter som beslutats av statsmakterna. Det är av flera skäl absolut nödvändigt att begränsa dessa underskott. Budgetunderskottet har ett klart samband med underskottet i bytesbalansen. Detta måste successivt avvecklas om inte skall riskera att mista sitt ekonomiska oberoende och av omvärlden tvingas till mycket drastiska nedskärningar i fråga om social välfärd och sysselsättning. Budgetunderskottet snedvrider kredit- och kapitalmarknaderna och leder, genom att driva upp räntenivån, till att produktiva investeringar inom näringslivet försvåras. Härtill kommer att budgetunderskottet genom att öka penningmängden i ekonomin kan verka direkt inflationsdrivande. Problemet att med skatteinkomster Finansiera de offentliga utgifterna kan uttryckas som två delproblem. Dels är skatteinkomsterna helt otillräckliga för att finansiera de faktiska utgifterna. Dels innebär själva ökningstakten för de offentliga utgifterna ett problem. Om denna ökningstakt, så som fallet varit , ligger högt över ekonomins totala tillväxt, skulle det krävas successiva skärpningar av skattetrycket enbart för att förhindra att underskotten i den offentliga sektorns finanser ökar ytterligare. har inte bara den procentuella ökningstakten för den offentliga sektorns utgifter legat högt över motsvarande tal för den totala ekonomin. Även mätt i kronor har väsentligt mer än hela ekonomins tillväxt tagits i anspråk för ökade offentliga utgifter. Om en sådan utveckling i fortsättningen skall kunna äga rum utan att budgetunderskottet försämras ytterligare krävs kraftiga skattehöjningar. Det skulle med andra ord behövas långtgående skattehöjningar av två skäl: dels för att nedbringa det oacceptabelt stora budgetunderskottet, dels för att vid bibehållen ökningstakt för statsutgifterna förhindra att budgetunderskottet på nytt ökar. Det framstår inte som realistiskt att år genomföra så kraftiga skattehöjningar. Ett viktigt skäl till detta, som nämnts i det föregående, är att en höjning av en skatt påverkar underlaget för andra skatter i neddragande riktning. Härtill kommer att vissa statsutgifter höjs automatiskt till följd av de effekter som en skattehöjning medför. Följden av detta är att den nettoinkomstförstärkning som en skattehöjning leder till är avsevärt mycket mindre än den bokföringsmässigt framräknade bruttoeffekten av skattehöjningen. En annan effekt av kraftiga skattehöjningar som bör beaktas är att de har en åtstramande inverkan på den ekonomiska aktiviteten. Skattehöjningarna leder därför till att de totala inkomsterna i samhället begränsas, vilket i sin tur medför att även statens inkomster dras ned. Denna effekt har varit tydligt märkbar i den nu pågående lågkonjunkturen. De kraftiga skattehöjningar som den borgerliga riksdagsmajoriteten genomdrev vid den urtima har haft en påtaglig åtstramningseffekt på den svenska ekonomin. Genom den lägre aktiviteten i ekonomin har statens inkomster blivit avsevärt lägre än vad man tidigare förmodade från regeringens sida. Detta är den viktigaste förklaringen till att budgetunderskottet, främst för /82, nu beräknas bli avsevärt större än enligt tidigare kalkyler. Det kommer därför inte att vara möjligt att sanera statsfinanserna genom att uteslutande eller ens huvudsakligen förlita sig till skattepolitiken. Självfallet bör dock en aktiv skattepolitik föras, där ett av syftena är att stärka den offentliga sektorns inkomster. Skattepolitiken bör också användas av konjunkturpolitiska skäl, dvs. om man vill stimulera den ekonomiska aktiviteten i en lågkonjunktur eller dämpa aktiviteten i högkonjunktur. Statsmakterna kan också finna anledning att begränsa konsumtionen på vissa områden. Så sker i fråga om både energikonsumtionen och konsumtionen av alkohol och tobak. Även fördelningspolitiska skäl talar för att använda skatteinstrument, så att skillnader i inkomster och förmögenheter kan utjämnas. Härtill kommer att det är ytterst angeläget att bekämpa skattefusk, skatteflykt och spekulation. Om detta görs på ett framgångsrikt sätt kan det innebära vissa inkomstförstärkningar för staten och den övriga offentliga sektorn. Ytterligare en omständighet som kan föranleda förändringar i skattesystemet är om man vill omfördela skattetrycket, så att inkomstskatten sänks och skatteuttaget i stället förskjuts mot olika indirekta skatter. Den skatteöverenskommelse som träffats mellan socialdemokraterna, och bygger på tanken att en sådan omfördelning av skattetrycket skall ske. Socialdemokraterna vidhåller sina i flera olika sammanhang framförda riktlinjer för den framtida reformeringen av skattesystemet. Här ingår bl. a. följande krav: Inkomstskatten bör reformeras så att marginalskatterna kan tas ned i ett brett intervall som omfattar vanliga inkomsttagare. Avdragen bör begränsas och göras mera likvärdiga. De missbruk av vissa avdrag som förekommer bör förhindras. Sänkningarna av marginalskatterna och begränsningarna av avdragen bör genomföras och avvägas mot varandra på ett sätt som är fördelningspolitiskt rättvist. Indexregleringen bör i sin nuvarande utformning avskaffas. Det inkomstbortfall som en reform av inkomstskatten medför måste i sin helhet finansieras genom höjningar av andra skatter. Detta bör i första hand ske genom att införa en allmän produktionsfaktorsskatt. Skatter på realisationsvinster och större förmögenheter bör skärpas. Kampen mot skattefusk och skatteflykt bör intensifieras. Obetalda skatter och avgifter måste drivas in effektivare. Utrymmet för fortsatta ökningar av den offentliga konsumtionen måste bedömas mot bakgrund av den totala ekonomins utveckling. Ett grundläggande problem som måste lösas är att som nation lever över sina tillgångar. Produktionen är för liten för att bära upp den nuvarande nivån på konsumtion och investeringar. Denna balansbrist yttrar sig i ett stort underskott i bytesbalansen. Det är nödvändigt att avveckla detta underskott. Ett inslag i den politik som måste föras är att stimulera en ökad produktion, vilket i sin tur förutsätter att investeringarna kraftigt kan höjas. Om utrymme skall beredas för att dels öka investeringarna, dels ta ned underskottet i bytesbalansen, måste med nödvändighet konsumtionen hållas tillbaka. Detta gäller inte bara för den privata konsumtionen utan även för den offentliga konsumtionen. Denna kan inte minskas med hänsyn till de angelägna behov som måste tillgodoses även i ekonomiskt kärva tider. Däremot måste ökningstakten nedbringas avsevärt i förhållande till utvecklingen . Att på ett mera avgörande sätt nedbringa budgetunderskottet kommer dock inte att bli möjligt vare sig genom skattehöjningar eller utgiftsbesparingar. I första hand gäller det att med sådana åtgärder förhindra att underskottet stiger ytterligare. Redan detta är en svår uppgift, eftersom utgifterna för statsskuldräntor oundvikligen kommer att öka i snabb takt . Om budgetunderskottet skall kunna minskas, är det nödvändigt att föra en sådan politik att den ekonomiska tillväxten kan höjas. Det är också en central uppgift att kraftfullt bekämpa inflationen. Ju mer framgångsrik en tillväxtbefrämjande och inflationsbekämpande politik blir, desto mera underlättas uppgiften att sanera den offentliga sektorns finanser. Regeringen föreslog tidigare , i proposition 1980/81: 116 om kommunalekonomiska frågor , att kommunernas inkomster för skulle begränsas med totalt . Detta föreslogs ske dels genom att det kommunala grundavdraget höjdes från 6000 till 7000 "kr., dels genom att det kommunala skatteunderlaget från juridiska personer skulle minskas . Härtill kom också vissa smärre besparingar rörande statsbidrag till kommunerna på skolans område. Besparingarna skulle användas för att förstärka statsbudgeten. Socialdemokraterna förordade i en partimotion (motion 1980/81:2055) att det konkreta ställningstagandet till dessa förslag skulle uppskjutas till dess att kompletteringspropositionen hade lagts fram. Härigenom skulle det, med ledning av den information om såväl statsfinanserna som ekonomin i stort som kompletteringspropositionen innehåller, ha varit möjligt att bedöma regeringens förslag rörande kommunernas ekonomi i ett större sammanhang. Detta har emellertid inte blivit möjligt att göra. Den borgerliga riksdagsmajoriteten har genomdrivit regeringens besparingsförslag så att det inte gått att göra en samlad bedömning. De fattade besluten är nu ett faktum, och vi ser det därför inte som meningsfullt att kräva att på nytt skall diskutera och ta ställning till dessa förslag. Vi konstaterar emellertid att de genomförda åtgärderna slår hårt särskilt mot kommuner som befinner sig i en besvärlig ekonomisk situation. De metoder som regeringen valt för att minska kommunernas inkomster är inte acceptabla. Genom regeringens kvartalspolitik försvåras den kommunala planeringen. Inte minst den godtyckliga metoden att minska det kommunala skatteunderlaget från juridiska personer är principiellt betänklig och skapar orättvisor mellan olika kommuner. En följd av regeringens politik kommer oundvikligen att bli att åtskilliga kommuner tvingas höja kommunalskatten 1982. Det finns en klar risk att de stora skillnaderna i utdebitering kan komma att accentueras ytterligare. Regeringen föreslår i kompletteringspropositionen att statens utbetalningar av kommunalskattemedel till kommunerna senareläggs och att de skall ske i stället för som . Syftet med förslaget är att neutralisera de kraftiga fluktuationer i kommunernas likviditet som följer av att skatteuppbörden äger rum . Såväl utbetalningen av kommunalskattemedel som kommunernas inbetalning av källskatter, kvarskatter och arbetsgivaravgifter föreslås fr. o. m. äga rum den 24 . En annan effekt av förslaget är att statens ränteutgifter beräknas minska med ca och att kommunernas ränteinkomster beräknas minska med samma belopp. Vi motsätter oss inte detta förslag med hänsyn till de positiva verkningar som detta bör få för möjligheter att bedriva en effektiv kreditpolitik, även om den föreslagna åtgärden tillsammans med de övriga inkomstindragningar gentemot kommunerna som den borgerliga riksdagsmajoriteten tidigare genomdrivit kan bli nog så kännbar. Vi vill dock fästa uppmärksamheten på att valet av betalningsdag kan skapa vissa svårigheter för kommunerna att tidsmässigt klara utbetalningarna av löner. Det bör därför övervägas huruvida betalningarna mellan stat och kommuner i ömse riktning skulle kunna äga rum än den 24 . I motion 1980/81:2055 avvisade vi den av regeringen framförda uppfattningen att den kommunala konsumtionen endast borde få öka . Vi förordade i stället att den kommunala konsumtionen 3 1980/81. borde få öka i volym 1982. Vi vidhåller denna uppfattning. Vi anser också att ett mål innebärande en årlig tvåprocentig konsumtionsökning bör kunna vara tillämpligt på något . En sådan ram innebär en kraftig dämpning av den kommunala konsumtionsökningen jämfört med vad som varit fallet. Det bör likväl bli möjligt att inom denna ram klara en fortsatt utbyggnad av långvården och barnomsorgen. Utrymmet för andra standardförbättringar kommer dock att bli mycket ringa. Den av regeringen satta ramen skulle däremot inte medge en sådan utbyggnad utan i stort sett endast täcka de automatiska kostnadsökningar som kommunerna till följd av befolkningsförändringar m. m. erfarenhetsmässigt brukar drabbas av. Regeringen har på en rad punkter redovisat sina överväganden om vilka omprövningar som bör ske för att möjliggöra en dämpning av kommunernas och landstingskommunernas konsumtionsökning. I åtskilliga fall är dessa överväganden mycket allmänt och knapphändigt redovisade. På en rad punkter har kommande propositioner aviserats. Vi avser att återkomma med våra ställningstaganden när dessa propositioner har framlagts. På några punkter vill vi dock redan nu klargöra våra ståndpunkter. Regeringens besparingsiver riktar sig bl. a. mot samhällets insatser inom den kommunala barnomsorgen. Vid riksdag fattades, på grundval av en överenskommelse mellan den socialdemokratiska regeringen och , ett beslut om en utbyggnad av barnomsorgen. skulle 100000 nya platser tillkomma i daghem och 50000 i fritidshem. Därutöver fastslogs att man skulle uppnå att barnomsorgen var utbyggd för alla barn till förvärvsarbetande och studerande föräldrar. De borgerliga regeringsåren har visat oförmågan att klara av riksdagsbeslutet, vilket framgår av följande uppställning: Överenskommelse Faktisk/ planerad Det är tydligt att man varken klarar av målet i sig eller den stegrade utbyggnadstakten. Genom den borgerliga oförmågan att förverkliga fattade beslut och genom raserandet av den gemensamma sektorns finanser kommer beslut inte att infrias. I kompletteringspropositionen går de borgerliga partierna ännu längre. Man uttalar från regeringshåll att nya platser i barnomsorgen måste i stor utsträckning tillskapas genom ett effektivare utnyttjande av redan befintliga resurser. Det blir i praktiken fråga om att sätta stopp för barnomsorgens utbyggnad. Eftersom utbyggnadstakten redan sjunkit och än hårdare ekonomiska påfrestningar väntar kommunerna, kommer regeringen säkert att lyckas i sitt syfte. Socialdemokraterna anser att statsmakterna bör stå fast vid sina åtaganden enligt tidigare beslut. Vi häri motion 1980/81:1251 redovisat förslag till hur barnomsorgen skall utvecklas. Det kommer som nämnts inte att gå att infria beslut . Det får dock inte betyda att man släpper ambitionen för barnomsorgen. Inom den ram vi förutsätter för den kommunala sektorns utveckling bör därför en fortsatt utbyggnad ske. 1 kompletteringspropositionen behandlas även äldreomsorgens utveckling, där regeringen bedömer en ökning med 1000 platser i långtidssjukvården som lämplig. Även detta är en väsentlig nedskrivning av ambitionerna i förhållande till tidigare beslut. Med hänsyn till den utveckling av den kommunala verksamheten som vi förordar och genom att landstingen får fortsatta medel från den allmänna försäkringen (enligt prop. 1980/ 81:187) bör en fortsatt utbyggnad kunna ske så att nya brister och köer inte uppstår. långtidsutredning är, liksom tidigare långtidsutredningar, inriktad på att beskriva den svenska ekonomins läge och möjliga framtida utvecklingsvägar som ett underlag för statsmakternas beslut om den långsiktiga ekonomiska politikens inriktning. I förhållande till tidigare långtidsutredningar tecknar LU 80 emellertid en utomordentligt mörk bild av den svenska ekonomin. Denna karaktäriseras av djupa obalanser i flera avseenden. Först och främst har utvecklingen och i synnerhet dess senare hälft lett till ett strukturellt betingat underskott i landets utbyte med utlandet. Detta underskott, som är ett uttryck för att den inhemska produktionen inte räcker till för att bära upp förbrukningen inom landet, finansieras genom upptagande av lån utomlands. Den ökande skuldsättningen utomlands leder i sin tur till ökande räntebetalningar och amorteringar, som ytterligare försämrar betalningsbalansen. är denna lånefinansiering av inhemsk konsumtion ohållbar inte endast ekonomiskt, utan även politiskt i det att den ökande utlandsskulden riskerar att urholka vår nationella suveränitet i ekonomisk-politiskt hänseende. För det andra kännetecknas det ekonomiska läget av ett sparandeunderskott i statens finanser som, till synes oberoende av förändringar i den ekonomiska aktiviteten, tenderar att öka med obönhörlig automatik. För innevarande budgetår förutses exempelvis ett budgetunderskott på ca 58 väntas det stiga till 75 miljarder, och enligt långtidsbudgetens kalkyler, som bygger på antagande om oförändrad ambitionsnivå för statens utgifter, skulle man 1985/86 nå ett underskott på ca 100 miljarder. Budgetunderskott av denna storleksordning och av denna strukturella karaktär för med sig starkt negativa konsekvenser för hela ekonomin. Inflationstakten drivs upp, ränteläget höjs och reala och långsiktiga investeringar försvåras. Härigenom omöjliggörs en rationell hushållning med våra resurser. Den höga inflationen - en i sig säker mätare på obalans i ekonomin leder vidare till stora orättvisor i inkomst- och förmögenhetsomfördelningar från sparare till låntagare och ägare av fast egendom. När inflationen tillåtits att fortgå på den nuvarande tvåsiffriga nivån beskärs möjligheterna att genom en aktiv konjunkturpolitik utjämna den ekonomiska aktiviteten. Som en följd av dessa obalanser hotas även sysselsättningen i . Den öppna arbetslösheten, som varit låg i ett internationellt perspektiv, riskerar att öka . Denna långtidsutredningens, i stora drag helt riktiga, beskrivning av den svenska ekonomin utgör i sig en förödande kritik av de borgerliga partiernas ekonomiska politik . Visserligen förklaras en icke obetydlig del av medelfristiga ekonomiska problem av strukturella förändringar och konjunkturella kriser i världsekonomin. Men av LU 80 framgår med all tydlighet att den politik som förts inte lyckats föra in landet på en utvecklingsbana mot inre och yttre balans. Tvärtom har de ovan refererade obalanserna förstärkts och fördjupats . Mot denna bakgrund har långtidsutredning utarbetat två möjliga alternativa utvecklingsvägar för den svenska ekonomin . Det första alternativet innebär att vårt bytesbalansunderskott halveras och elimineras till 1990. Det andra avskräckande alternativet innebär en låt-gå-politik av samma slag som har utmärkt de borgerliga regeringarna . Ett sådant förlopp skulle innebära ohållbart stora underskott i bytesbalans och den offentlig sektorns finanser. Följden härav skulle bli att den öppna arbetslösheten skulle stiga dramatiskt och inflationen fortgå på den nuvarande höga nivån. I sin förlängning måste detta utvecklingsalternativ leda till en ekonomisk och politisk kris av sådana dimensioner att grunderna för det svenska välfärdsamhället hotas. Det dramatiska är att om man jämför den ekonomiska utvecklingen av den av LU 80 diskuterade nödgas man konstatera att f. n. i det stora hela följer en tillväxtbana i enlighet med katastrof-alternativet 2. Försörjningsbalansens utveckling 197982 samt LU 80:s två alternativ (årlig procentuell volymförändring) 85 1979-85 Alt. 2 -0,1 -1,5 -0,5 -4,4 -1,8 Export av varor och -2,5 Import av varor och -5,4 inflationstakt och arbetslöshet enligt LU 80:s -21642 milj. kr. 13,2, -16000 milj. kr. 8,4' 2, -59000 milj. kr. 10,5' 4, 1 avser årlig genomsnittlig inflationstakt 1979-85 Vägen mot balans enligt LU 80 I alternativ 1 är det övergripande målet att reducera bytesbalansunderskottet från nuvarande av BNP till av BNP 1985. Medlen härför är en förbättring av den svenska industrins lönsamhet och konkurrenskraft, vilket skulle göra det möjligt att återta en del av de exportmarknadsandelar som förlorats . För att åstadkomma detta krävs en kraftig ökning av investeringsvolymen i allmänhet och inom industrin i synnerhet. Den privata konsumtionen måste hållas på en så låg tillväxttakt att, givet de åtaganden som gjorts gentemot pensionärerna, reallönerna måste sjunka med 0,. Den offentliga konsumtionens ökningstakt måste begränsas till 0,, med en drastisk inbromsning av ökningstakten för den kommunala konsumtionen. I flera avseenden innebär denna väg ett kraftigt trendbrott mot utvecklingen och i synnerhet i jämförelse med dess senare hälft. Alternativ 1 innebär likaså att industrins lönsamhet måste öka mycket kraftigt som löntagarna tvingas acceptera reallöneminskningar. För att sätta in LU 80 i dess rätta perspektiv är det nödvändigt att analysera den utveckling som har lett fram till den nuvarande obalanserade ekonomiska situationen. När det gäller perioden till mitten av gör LU en utförlig och i många stycken belysande beskrivning av de 4 1980181. faktorer som förklarade den lyckosamma ekonomiska utvecklingen då socialdemokratin utformade den ekonomiska politiken.