mot · G4022016 · 1981-03-16 00:00:00 — med anledning av proposition 1980/81:107 om den statliga skoladministrationen m. m. På grundval av ett omfattande utredningsarbete i SSK- och SAKutredningarna har proposition 1980/81:107 överlämnats till . Det är min uppfattning att ett så tidsmässigt omfattande och sannolikt kostnadskrävande utredningsarbete borde ha givit regeringen ett bättre underlag för en proposition. Betänkandena borde mer i detalj ha berört personaladministrativa frågeställningar och till dessa kopplade kostnadskonsekvenser. Mot denna bakgrund är det enligt min mening angeläget att beslut innehåller sådana viljeyttringar att det mer i detalj kan utgöra riktlinjer och vägledning för det fortsatta översynsarbetet, som enligt planerna kommer att ske under stor tidspress. Som exempel kan nämnas resurstilldelningen till länsskolnämnderna. I propositionen (s. 87 ff.) utgår man från dagens personalsituation vid nämnderna men lämnar enligt min mening möjligheter öppna för organisationskommittén att förutsättningslöst pröva länsskolnämndernas resursbehov. Det råder en markant obalans mellan omfattningen av olika nämnders tillsynsområden och mot arbetsmängden svarande personella och finansiella resurser. Medan länsskolnämnden i landets största län har ett tillsynsområde motsvarande av berörd skolverksamhet i landet, har 19 länsskolnämnder tillsynsområden vilka var för sig omfattar av jämförbar skolverksamhet. De personella och ekonomiska resurserna är så fördelade att nämnderna i de tre största länen är klart underförsörjda. Detta förhållande kan, enligt min mening, motverka intentionerna till en likvärdig standard i landets olika delar. Jag betraktar denna problemställning som central i organisationskommitténs fortsatta arbete och förutsätter att ovan anförda synpunkter beaktas. Jag delar regeringens uppfattning beträffande tillsättningsförfarandet för skolledare och lärare. En lärartillsättning med bibehållen statlig reglering tillgodoser önskemålen om en förändring av länsskolnämndernas arbete mot mer pedagogiska uppgifter. Man kan emellertid inte utan vidare jämställa lärarna i deras yrkesroller med andra kommunala befattningshavare. Skolan arbetar med inriktning mot att uppfylla vissa av riksdag och regering uppställda utbildningspolitiska mål. Lärarpersonalens arbete måste präglas av lojalitet mot dessa samhällsmål i objektiv mening och de måste i sin undervisning och fostran stå fria från lokala opinioner av olika slag. Mot ett sådant resonemang kan invändas dels att motsvarande krav gäller andra kommunala personalkategorier vilkas representanter i sin yrkesroll kan påverka människor, dels att det numera allmänt omfattande anställningsskyddet ger lärarkåren en självständig ställning gentemot den kommunala arbetsgivaren. För att verka för en lika handläggning av tillsättningsärendena i de olika kommunerna bör de statliga bestämmelserna för lärartillsättning erhålla en sådan utformning att tolkningssvårigheter inte uppstår. En speciell faktor som måste beaktas vid övergång till tillsättning är bedömningen av den fjärde befordringsgrunden, dvs. sådana meriter som inte går att poängmässigt värdera. En brist i dagens system är den snäva latituden när det gäller att tillgodose meriter inom den fjärde befordringsgrunden. Endast vid mycket små poängmässiga skillnader mellan två sökande kan, med nu tillämpad praxis, den sökande med den lägre poängsumman erhålla en tjänst. Jag föreslår att större möjligheter ges att tillgodose meriter inom den fjärde befordringsgrunden än vad som är fallet. Jag hemställer att endast sådana icke numeriskt mätbara meriter som är klart relevanta för tjänstens beskaffenhet och skolans särskilda behov skall beaktas. Olika typer av studier, anställningar och organisationstillhörighet av ringa eller intet intresse för tjänsten bör enligt min mening inte beaktas vid tj änstetillsättningen. Det föreslagna tjänstetillsättningsförfarandet måste enligt min mening kopplas till ett starkt besvärsinstitut. Den föreslagna anordningen med SÖ som besvärsinstans kopplad till ett fakultativt och inskränkt remissförfarande till länsskolnämnderna uppfyller inte på något sätt kravet på ett besvärsinstitut av önskad dignitet. Ett historiskt studium av våra administrerande och dömande myndigheter visar att regeringsmakten åtminstone förra hälft gång efter annan sökt avlasta sig den börda som bl. a. besvärsärendena utgör. Följden har blivit att vi bl. a. av detta skäl fått en utökad instansordning, men att svenska folket ändock inte velat avstå sin urgamla rätt att få sin sak prövad av regeringsmakten. Alla försök att avskaffa möjligheten att gå till kungs har därför haft begränsad verkan. Om sålunda blir besvärsinstans till länsskolnämnderna kan det befaras att instanskedjans längd återigen successivt utökas. Om SÖ införs som slutlig besvärsinstans innebär detta dessutom i många fall att ett ärende - över vilket först kommunens skolstyrelse yttrat sig och i vilket sedan vederbörande länsskolnämnd in pleno beslutat vid besvär - i praktiken kommer att avgöras av en befattningshavare på SÖ. Här kan individens rättssäkerhet ifrågasättas. Därtill kommer att SÖ genom den i utredningen skisserade decentraliseringen kommer att fråntas flera ärendegrupper och att det kan befaras att SÖ då tappar kontakten med verkligheten sådan den i dessa ärenden ter sig ute i skolorna. Mot denna bakgrund vore det enligt nämndens uppfattning olyckligt om SÖ ändock som slutlig besvärsin stans skulle anses besitta den högsta sakkunskapen. Den oro för olikformig behandling som ibland uttalas, därest länsskolnämnderna skulle kvarstå som besvärsmyndighet, bör kunna uppvägas dels av länsskolnämndernas bättre detaljkännedom, dels av en bibehållen rätt till överprövning av länsskolnämndernas beslut. Dessutom ligger ett beslut om länsskolnämnden som besvärsinstans i linje med decentraliseringssträvandena. Skall SÖ införas som slutlig besvärsinstans kan det också befaras att SÖ kan komma att betraktas som central myndighet för länsskolnämnderna. Eftersom länsskolnämnderna är självständiga myndigheter, bör besvär över deras beslut även i fortsättningen föras hos regeringen. Den eventuella utökning av arbetsbörda som kan följa härav kommer trots detta att bli måttlig eller ingen alls, eftersom personalärenden i allt högre grad blir föremål för avtalsreglering och därmed förs över till arbetsrättslig behandling. som jag i princip delar regeringens uppfattning att besvär endast skall få anföras i en instans (s. 55), anser jag att besvär bör få anföras hos länsskolnämnderna. Med hänvisning till vad som anförts hemställer jag att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om att besvär över beslut av styrelsen för skolan bör få anföras hos länsskolnämnden.