mot · G4022218 · 1981-06-09 00:00:00 — av m. fl. med anledning av proposition 1980/81:205 om förenklade statliga regler inom barnomsorgen Med proposition 1980/81:205 vill regeringen undandra mellan 200 och 300 milj. kr. i statsbidrag från kommunerna. Man försöker utdela ett förödande slag mot utbyggnaden av barnomsorgen. Man frånhänder sig allt ansvar för den framtida utvecklingen av kvalitetsfrågorna inom barnomsorgen. kommunisterna yrkar i denna motion avslag på regeringens förslag till nytt statsbidragssystem för barnomsorgen och avvisar bestämt den totala ansvarslöshet som präglar propositionen. Som en av den nya center-folkpartiregeringens första åtgärder framstår propositionen som ett intressant aktstycke. Den visar hur dessa partier gjort en fullständig omsvängning i barnomsorgsfrågan. Visserligen deklarerar man fortfarande behovet av en god barnomsorg, men denna deklaration berövas allt sitt innehåll av de förslag man ställer. I inledningen till propositionen konstaterar man att det alltjämt råder en mycket stor brist på platser i både daghem och fritidshem. Man tvingas också vidgå att den målsättning för utbyggnaden som antogs av inte kommer att uppfyllas. Vid utgången av kommer det att av de 100 000 platserna i daghem och 50 000 platserna i fritidshem saknas 17 000 resp. 14 000 platser. Man försöker hävda att denna brist har kompenserats av en viss satsning på familjedaghem. beslut omfattade emellertid inte familjedaghemmen. En rimlig utgångspunkt för propositionen borde ha varit dels hur beslut skall uppfyllas, dels hur och i vilken omfattning utbyggnaden i fortsättningen skall bedrivas. Några sådana ambitioner finns emellertid inte. Tvärtom tyder allt på att vad regeringen vill åstadkomma är ett tvärt stopp för all vidare utbyggnad av såväl daghem som fritidshem. Vad är det då som har hänt och som förklarar den uppkomna oviljan att satsa på samhällets barnomsorg? Det som har hänt är att utvecklingen mot ett minskat behov av arbetskraft har fortsatt och förstärkts. Återigen visar det sig att utbyggnaden av barnomsorgen underkastas konjunkturutvecklingen. När behovet av kvinnorna på arbetsmarknaden minskar, sjunker utbyggnadstakten dramatiskt. Borgerlighetens agenter kryper fram ur sina hålor och sprider sitt gift i dagspress, kolorerad veckopress och tidskrifter. Deras uppgift är att förklara för kvinnorna att deras plats är i hemmet hos barnen och att det är egoistiskt av dem att vilja gå 1 1980/81. ut i arbetslivet. Man försöker sprida uppfattningen att daghemmen inte är bra för barnen. Man anstränger sig också från de borgerliga partiernas sida att få rätt på den punkten. Om regeringen nu lyckas genomdriva sin nedrustning av barnomsorgen, får vi en sänkt standard, och barnomsorgen blir inte längre den goda form för tillsyn som den kan vara. kommunisterna hävdar att alla barn i åldrarna måste garanteras en plats i samhällets barnomsorg: för förskolebarnen i daghem och för skolbarnen i fritidshem, medan familjedaghemmen endast bör utgöra ett nödvändigt komplement och därefter endast för ett begränsat antal barn där speciella problem gör daghems- eller fritidshemsvistelse olämplig. Vår inställning till utbyggnaden av barnomsorgen grundar sig framför allt på två förhållanden. Tillgången till daghem och fritidshem är en förutsättning för kvinnornas deltagande i arbetslivet och är därmed en jämställdhetsfråga av första rang. Daghem och fritidshem är också den bästa tillsynsformen om man ser till barnens behov av trygghet, social samvaro och kontinuitet. Dessutom ger dessa institutioner, under förutsättning att det finns välutbildad personal och en klar målinriktning för verksamheten, unika möjligheter att redan från mycket tidig ålder bibringa barnen värdefulla kunskaper och erfarenheter. I propositionen framförs åtskilliga ståndpunkter och resonemang som skarpt måste kritiseras. Vi kommer här att ta upp dem avsnitt för avsnitt och klargöra vpk:s syn på frågorna. Man hävdar att den förändrade situationen på arbetsmarknaden, främst det förhållandet att ett visst antal utnyttjar möjligheten till arbetstidsförkortning för småbarnsföräldrar samt att antalet deltidsarbetande vuxit mycket kraftigt , utgör skäl för en anpassning av barnomsorgens verksamhetsformer. Det är oklart vad man menar med detta, men det är rimligt att anta att man bl. a. avser att barn på daghem i ökad utsträckning skall dela på platserna, dvs. att två barn till deltidsarbetande förälder vistas på daghemmet olika tider. framhäver man i propositionen vikten av kontinuitet i daghemsverksamheten och bortser då från att när deltidsbarn går om varandra, blir det omöjligt att upprätthålla någon sådan kontinuitet. Det finns emellertid andra, kanske ännu viktigare anmärkningar mot att anpassa daghemsverksamheten till det ökade deltidsarbetet. Ett viktigt skäl till denna ökning är nämligen bristen på platser inom barnomsorgen. På grund av att en tillfredsställande lösning på barntillsynsproblemet inte kan åstadkommas tvingas många att arbeta deltid som egentligen önskar arbeta heltid. Om barnomsorgen anpassas till detta ökade deltidsarbete, kommer det också att ha en konserverande effekt på deltidsarbetet. De borgerliga partierna ser utvecklingen av deltidsarbetet som positiv, och man berömmer sig också av att ha genomfört arbetstidsförkortningen för småbarnsföräldrar. Man blundar då för det faktum att deltidsarbetet ur jämställdhetssynpunkt är helt oacceptabelt, vilket bl. a. visas av att mer än av de deltidsarbetande är kvinnor. Den omedelbara effekten är att hundratusentals kvinnor förvärvsarbetar regelbundet, utan att ändå uppnå ekonomiskt oberoende. Motiven för arbetstidsförkortningen för småbarnsföräldrar har varit att ge mer tid för samvaro mellan barn och föräldrar och att förkorta vistelsetiderna inom barnomsorgen. Problemet är emellertid att stora grupper föräldrar inte kan eller har mycket svårt att utnyttja denna rätt. Vpk har i olika sammanhang förespråkat en successiv övergång till sex timmars arbetsdag för alla, dvs. även för dem som inte är småbarnsföräldrar. Det skulle innebära ökade möjligheter till samvaro mellan föräldrar och barn och minska vistelsetiderna inom barnomsorgen, och till skillnad från de borgerliga partiernas reformer skulle det komma att gälla alla. Dessutom skulle det medföra en kraftig minskning av det diskriminerande deltidsarbetet. Kvalitetsfrågorna inom barnomsorgen behandlas i propositionen på ett mycket lättvindigt och svepande sätt. Man för några ytterst allmänna och opreciserade resonemang om samarbete, personalsammansättning och barnens sociala situation och stjälper sedan hela ansvaret i knäet på kommunerna. Man säger också: Kvalitetsdebatten har emellertid främst gällt barngruppernas storlek, antalet anställda per barngrupp och personalens utbildning. En orsak till att just dessa frågor tagits upp i debatten är troligtvis att kvalitetskrav i dessa former upplevs som lätta att mäta och jämföra t. ex. mellan olika kommuner och mellan olika daghem och fritidshem. Skall man förstå denna formulering som att frågorna om gruppstorlek, personaltäthet och utbildning egentligen är ganska oviktiga? I så fall återstår det för regeringen att tala om vad som faktiskt är viktiga kvalitetsaspekter. Vi tror f. ö. att varken personal, föräldrar eller tillsynsmyndigheten delar regeringens uppfattning. Det finns trots allt erfarenheter som utgör grund för att ställa vissa krav på gruppstorlek, personaltäthet och utbildning. Dessa krav är långt ifrån tillgodosedda, även om skillnaderna är stora mellan olika kommuner. Om kraven tillgodoses innebär det förvisso inte att kvalitetsfrågorna inom barnomsorgen har fått sin slutliga lösning, men det har skapats en viktig grund för en fortsatt utveckling. En debatt som tycks ha gått regeringens öron helt förbi är den som vuxit fram och som rör frågan om barnomsorgens målinriktning. Den som anses gälla formulerades av barnstugeutredningen och har följande lydelse: Förskolan bör sträva efter att i samarbete med föräldrarna ge varje barn bästa möjliga betingelser att rikt och mångsidigt utveckla sina känslo- och tankemässiga tillgångar. Förskolan kan därigenom lägga grunden till att barnet utvecklas till en öppen och hänsynsfull människa med förmåga till inlevelse och tillsamverkan med andra, i stånd att komma fram till egna omdömen och problemlösningar. Förskolan bör hos barnet lägga grunden till en vilja att söka och använda kunskap för förbättra såväl egna som andras levnadsvillkor. Anledningen till debatten är den alltmer utbredda uppfattningen att målformuleringarna är alltför allmänna och inte ger någon egentlig vägledning i arbetet. Det gör inte heller den obestämda och något märkliga konstruktion som kallas för dialogpedagogik och som skall prägla arbetssättet i barnomsorgen. Det har naturligtvis inte blivit klarare av att man i officiella sammanhang förklarat att dialogpedagogik inte bara skall ses som en pedagogisk metod utan också som ett sätt att vara och förhålla sig till sin omvärld. Större än så kan förvirringen knappast bli. Det åskådliggörs också av att olika pedagogiska moderiktningar har en tendens att sprida sig inom barnomsorgen utan att man dock kommer särskilt mycket närmare lösningar på de problem man anser sig ha. Vpk delar uppfattningen att det är nödvändigt att utforma avsevärt fastare målsättningar för olika åldersgrupper inom barnomsorgen. Barnens olika utvecklingsstadier, skilda sociala villkor och erfarenheter och skilda villkor gör att man inte kan tala om "barn i allmänhet när man beskriver deras behov. Man måste också göra de åldersmässiga och sociala bestämningarna. Även om det naturligtvis måste finnas en stor frihet när det gäller att utforma det dagliga arbetet i barnomsorgens institutioner, fordras det också klara angivelser om vart detta arbete skall leda och vilka medel som bör ställas till förfogande för att man skall nå dit. Det handlar inte här om läroplaner i mening, snarare om byggstenar som verksamheten kan byggas upp av och struktureras kring och en målinriktning som skall vara styrande för arbetet. bör hemställa hos regeringen om att en parlamentarisk kommitté tillsätts med uppdrag att utarbeta en läroplan för barnomsorgen. Familjedaghem, öppna förskolor och deltidsförskolor har antalet familjedaghem vuxit mycket kraftigt. Det förhållandet att det fattas hundratusentals platser i både daghem och fritidshem gör det naturligtvis nödvändigt att inrätta ett stort antal platser i familjedaghem, eftersom det går snabbare än att bygga nya institutioner. Man kan således vara tvungen att acceptera familjedaghemmen i avvaktan på att daghem och fritidshem byggs ut. Däremot kan man inte acceptera att kommunerna satsar på familjedaghem, som drar lägre kostnader, i stället för daghem och fritidshem. Det har skett, och regeringen sanktionerar den utvecklingen genom att tala om att kommunerna kompenserat bristerna i institutionsplatser genom flera familjedaghem. I propositionen behandlas också familjedaghemmen som en tillsynsform som är likvärdig med daghem och fritidshem. Nackdelarna med familjedaghemmen är emellertid flera, även om man på sina håll gör insatser för att motverka dem. Det går inte att ställa samma kvalitativa krav på familjedaghem som på daghem och fritidshem. Det förutsätts att en ensam vuxen skall ta hand om barnen . Även om en viss kursverksamhet bedrivs, kan inte familjedaghemmen förväntas ge någon pedagogisk ledning. Dagmammorna befästs dessutom i sin ställning på en utpräglad kvinnoarbetsmarknad. bör enligt vpk:s uppfattning klart ge uttryck för att familjedaghemmen bör avvecklas och ersättas med daghem och fritidshem. De bör därefter finnas kvar för speciella uppgifter inom barnomsorgen. I propositionen framhålls att familjedaghem är en lämpligare lösning än daghem och fritidshem i glesbygdsområdena. Till detta måste man ställa sig mycket tveksam. I sådana områden bör man enligt vår uppfattning i första hand gå in för åldersintegrerade barnomsorgsinstitutioner. Den öppna förskolan har en funktion att fylla för familjedaghemmen. Den kan därför betraktas som en del av barnomsorgen. Så länge det finns ett stort antal familjedaghem bör den öppna förskoleverksamheten bedrivas och då framför allt ges en stark anknytning till familjedaghemsverksamheten. Detta motiverar också att de öppna förskolorna inordnas i statsbidragssystemet. Regeringen framhåller att det är svårt att dra en gräns mellan deltidsförskolan och övrig barnomsorg och vill för den skull inordna deltidsförskolan i statsbidragssystemet. Det finns emellertid en klar skillnad mellan deltidsförskolan och andra former, eftersom den förra inte utgör någon tillsynsform. Den är en renodlad förberedelse för . Deltidsförskolan bör successivt avvecklas och dess uppgifter övertas av daghemmen. De resurser som f. n. läggs ned på deltidsförskolan bör överföras till heltidsförskolan, och något särskilt statsbidrag till deltidsförskolan bör ej utgå. Utrymmesstandard i daghem och fritidshem F. n. fastställs antalet platser i dag- och fritidshem på grundval av lokalutrymmena. Därmed blir ytstorleken avgörande för statsbidragets storlek. Utrymmeskravet har efter hand sänkts från 9,0-9,till 7,0-7,. I propositionen föreslår nu regeringen att ytnormen helt skall slopas. Motivet är att kommunerna därigenom skall få friare händer att lösa problemen med utbyggnaden. Vad man framför allt vill uppnå är att underlätta för kommunerna att inrätta dag- och fritidshem i lägenheter och villor och slippa de större ekonomiska åtaganden som det innebär att bygga speciella institutioner. Vpk anser att utrymmesstandarden är en viktig kvalitetsfråga inom barnomsorgen. Det finns en uppenbar risk för att, om utrymmeskravet slopas, vi får en utveckling mot allt mindre utrymmen på barnomsorgsinstitutionerna. Speciellt i ett ansträngt ekonomiskt läge där kommunerna eftersträvar billiga lösningar blir en sådan risk påtaglig. ytkravet bör finnas kvar och att det bör fastställas till 9,0-9,per plats. Det bör emellertid finnas en dispensmöjlighet, som innebär att kravet kan sänkas till 7,0-7,under förutsättning av särskilt goda planlösningar, som kompenserar den mindre ytan. I propositionen framhävs värdet av små daghem placerade ute i bostadsområdena, och man avser då främst lägenhetsdaghem. Avsaknaden av långsiktig planering för barnomsorgens behov och det ekonomiska läge som många kommuner befinner sig i framtvingar provisoriska lösningar när det gäller dag- och fritidshem. Man måste emellertid konstatera att barnstugor byggda för sitt ändamål i alla avseenden är överlägsna dessa provisorier. Det måste också framhållas att dag- och fritidshem i lägenheter och villor inte är någon oproblematisk lösning. Kraven om sänkt utrymmesstandard är ett exempel på detta. Det är också så att institutionerna inte kan göras hur små som helst utan att det uppstår oacceptabla följder. Den ideala storleken på en institution är 3^1 avdelningar, gärna med fritidshem i anslutning till daghem. Då blir personalstyrkan tillräckligt stor för att befrämja ett utvecklande samarbete. Under inga förhållanden bör dag- eller fritidshem med en enda avdelning godkännas. Sådana institutioner innebär nämligen att personal kommer att arbeta ensamma i barngruppen under stora delar av dagen. Man måste alltid räkna med att det kan inträffa olyckor och att någon anställd måste följa med ett barn exempelvis för att uppsöka läkare. I sådana lägen kan inte barngruppen lämnas helt utan tillsyn. Ett annat problem med små daghem, som sammanhänger med de åldersintegrerade daghemsgrupperna, är att det inte blir möjligt att dela upp barnen efter ålder för att genomföra olika aktiviteter. På de små daghemmen finns det således risk för att verksamheten reduceras till ren tillsynsverksamhet, och man förlorar de pedagogiska momenten. På institutioner som omfattar 3-4 avdelningar kan man utnyttja de fördelar som åldersintegreringen ger och anpassa olika moment av verksamheten till barnens olika utvecklingsstadier. , och vpk avlämnade gemensam reservation till socialutskottets betänkande 1975/76:28. I denna reservation står bl. a. att läsa: Utskottet vidhåller sin uppfattning att det i och för sig är riktigt att kommunerna har stor frihet att i olika avseenden utforma förskoleverksamheten. Samma frihet bör i princip gälla beträffande fritidshemsverksamheten, som utskottet kommer att närmare behandla i ett följande avsnitt. Det sagda innebär emellertid inte att då det gäller väsentliga kvalitetsfrågor bör avstå från att fastställa normer som blir bindande för kommunerna. Det är enligt utskottets mening särskilt viktigt att normer fastställs beträffande gruppstorlekarna i förskolan och beträffande personaltätheten. Detta har framhållits i motioner som väckts av företrädare för , och kommunisterna. Då det gäller gruppstorleken anser utskottet att ska vara högst 10 barn i småbarnsgrupp och högst 15 barn i syskongrupp. bör kunna uppnås stegvis. Beträffande personaltätheten måste framhållas att frågan därom har starkt samband med såväl gruppstorleken som flera andra faktorer. Detta hindrar dock inte att miniminormer bör fastställas, som bygger på barnstugeutredningens förslag. Regeringen bör utarbeta erforderliga författningsbestämmelser för förskolans kvalitetsfrågor. Detta var således uppfattningen i mars 1976.1 oktober avgav den första Fälldinregeringen en regeringsförklaring, där det sades att normer fastställs för personaltäthet och gruppstorlek inom förskolan. I den nu aktuella propositionen förklarar center-folkpartiregeringen att man inte vill införa några normer för vare sig gruppstorlek eller personaltäthet. Man står inte för sina åsikter utan lämnar avgörandet helt åt kommunerna. i samband med att man föreslår en försämring av statsbidragen försätter man därmed kommunerna i en svår situation, och man kan ha skäl att förvänta sig att man i åtskilliga kommuner kommer att överväga både ökningar av barngrupperna och försämringar av personaltätheten i förhållande till de rekommendationer som gäller . I propositionen konstaterar regeringen att det mesta talar för att barngrupperna i barnomsorgen inte bör överstiga 15 barn och rekommenderar kommunerna att iaktta återhållsamhet, när det gäller att skriva in fler barn i grupperna. för man emellertid ett resonemang om frånvaron inom barnomsorgen på grund av sjukdom eller andra skäl. Man säger att stor hänsyn bör tas till barnens faktiska närvaro. Detta kan tolkas som att man anser att det är rimligt med en viss överinskrivning för att hålla en hög beläggning. Just detta resonemang har både personal och föräldragrupper skarpt vänt sig emot. Om fler barn än 15 är inskrivna, måste man räkna med att fler än 15 barn också är närvarande . På personalhåll menar man att fler än 15 barn i gruppen gör att den fungerar dåligt och att perioder med ett lägre antal barn behövs för att planera och förbereda verksamheten. Detta är enligt vår uppfattning en väsentlig synpunkt. Till detta kommer ett annat viktigt förhållande. Sjukfrånvaron beror i stor utsträckning på infektionssjukdomar av olika slag. Det innebär bl. a. att sjukfrånvaro bland barnen ofta sammanfaller med att personalen blir sjuk och får arbeta med vikarier. Det är aldrig oproblematiskt att komma in och arbeta i en barngrupp och kanske i ett nytt arbetskollektiv. Då kan det vara en förutsättning för att arbetet skall fungera att antalet barn är något lägre än normalt. Vpk anser alltjämt att bindande normer för gruppstorlekarna inom barnomsorgen bör fastställas. För åldersgrupperna i förskolan och för fritidshemmen bör grupperna inte vara störe än 15 barn. För åldersgruppen bör antalet inte överstiga 10. har på olika håll i landet bedrivits försöksverksamhet med vad man kallar utvidgad syskongrupp, vilket innebär att barn från 0,5-10 å finns i samma grupp. Många betraktar dessa försök som mycket positiva. Det bör emellertid framhållas att denna verksamhetsform inte är helt oproblematisk. En följd är att den kan medföra svårigheter att bedriva verksamheter som är anpassade till de skilda åldersgrupperna. En förutsättning för att det skall kunna ske är att verksamheten med de utvidgade syskongrupperna bedrivs på daghem med 3-4 avdelningar så att man kan samarbeta mellan avdelningarna. Det finns emellertid anledning att noga se över de fördelar och nackdelar som följer av de utvidgade syskongrupperna och då framför allt beakta de pedagogiska aspekterna. När det gäller de utvidgade syskongrupperna är det svårt att fastställa en lämplig gruppstorlek. Är det exempelvis många småbarn i gruppen, finns det skäl för en mindre gruppstorlek. får inte antalet barn bli så litet att det försvårar indelning i mindre åldersgrupper . Enligt vpk:s mening bör antalet barn i de utvidgade syskongrupperna fastställas till mellan 12 och 15 barn beroende på fördelningen mellan små barn och skolbarn i gruppen. I propositionen drar regeringen den felaktiga slutsatsen att det framför allt är viktigt att beakta de yngsta barnens behov i de utvidgade eller åldersblandade grupperna. Erfarenheterna från barnomsorgsverksamheten visar emellertid snarare att det är de äldre barnens behov som särskilt måste beaktas. På dem kan man ställa större krav att de skall klara sig själva i olika situationer, medan ansvaret för och tillsynen av de mindre barnen är betydligt mera påtagliga. Vid stor arbetsbelastning ökar därför risken för att de äldre barnens behov sätts åt sidan. Inte heller när det gäller personaltätheten är man i propositionen beredd att fastställa några bindande normer. är skillnaderna mycket stora mellan olika kommuner. Medan man på vissa håll har en personaltäthet som i stort sett ansluter till rekommendationer, finns på andra håll en betydande eftersläpning. Vi har redan sagt att vpk anser att personalfrågan är en viktig kvalitetsfråga. Det är också ett avgörande skäl till att vi, som vi kommer att ta upp längre fram, vill anknyta statsbidragen till personalkostnaderna. Vpk anser att de rekommendationer om personaltäthet som har utfärdats av är väl avvägda och därför bör fastställas som för kommunerna bindande normer. De innebär en personaltäthet av 0,40 per barn i åldern 0,, 0,20 i åldern och 0,17 i åldern . Frågan om vikarier inom barnomsorgen har alltid vållat stora problem. Det är fortfarande mycket vanligt att det över huvud taget inte går att skaffa korttidsvikarier för den ordinarie personalen. De flesta kommuner har system med löst anknutna vikarier, vanligtvis timanställda. Sådana otrygga anställningsförhållanden är inte acceptabla från personalsynpunkt, och de leder också till att det inte alls går att få vikarier. system är också klart olämpliga om man skall upprätthålla kontinuitet i verksamheten. Det kan också vålla stora problem för barnen att ständigt konfronteras med nya ansikten. Vpk anser att man bör eftersträva ett system med fasta vikarier, som då inräknas i den fasta personalstyrkan men som tillkommer utöver den normerade personaltätheten. 1 vikarie per 5 anställda är ett lämpligt antal. Vissa barn inom barnomsorgen måste få tillgång till särskilt stöd. Den ekonomiska situationen ute i kommunerna gör att många barn som skulle behöva sådant stöd inte får det. Det kan gälla barn med fysiska, psykiska eller sociala handikapp. Det är djupt otillfredsställande att dessa barns behov kommer i kläm genom lokala sparplaner. om det skulle vara önskvärt, är det knappast möjligt att utfärda normer för när barn har rätt till särskilt stöd. Skalan av olika problem och behov är alltför omfattande. Därför bör ett generöst statsbidrag utgå i särskild ordning för denna stödpersonal och utbetalas i efterhand, sedan kommunen redovisat sina faktiska kostnader. Vpk har länge krävt en enhetlig utbildning för personalen inom barnomsorgen. Vi anser att en sådan utbildning bör göras fyraårig med ett praktikår inlagt i studietiden. Denna utbildning bör kallas förskollärarutbildning och ge behörighet till arbete inom barnomsorgen.