mot · G4021136 · 1981-01-27 00:00:00 — Motion 1980/81:1136 av m. fl. om den ekonomiska politiken och budgetregleringen Inledning ekonomi befinner sig i svår obalans som hotar att utvecklas till en allvarlig ekonomisk kris. Underskottet i bytesbalansen fortsätter att växa trots en stagnerande inhemsk efterfrågan och väntas överstiga av bruttonationalprodukten (BNP). Underskottet i statsbudgeten ökar enligt nu föreliggande beräkningar i accelererad takt, från 55 miljarder /81 till 1981/82, motsvarande av BNP. Takten i prisstegringarna är f. n. . som obalansen förvärras går ekonomin in i en lågkonjunktur med stagnerande BNP-tillväxt, sjunkande investeringar och industriproduktion. Läget på arbetsmarknaden försämras snabbt, och risken för minst en fördubbling av arbetslösheten är högst påtaglig. Det allvarligaste är emellertid att landet i detta läge saknar en regering som med fasthet och kraft kan driva en effektiv ekonomisk politik. Den borgerliga regeringen lanserade en strategi för att häva den ekonomiska obalansen som bygger på tesen att våra ekonomiska problem främst orsakats av en alltför snabb expansion av den offentliga sektorn i allmänhet och den kommunala i synnerhet. Politiken skulle således inriktas på att spara, och uttrycken sparplan, sparpaket etc. användes flitigt i regeringens propaganda. När strategin efter åtskilligt dröjsmål skulle börja genomföras , blev resultatet dock främst en kraftig nedskärning av den privata efterfrågan genom stora skattehöjningar och sänkta bidrag. Flertalet av åtgärderna fick sin åtstramningseffekt genom höjda priser och kostnader. Målet för strategin sades vara att successivt minska det statliga budgetunderskottet och att nedbringa takten i den kommunala konsumtionens ökning till . Budgetunderskottet skulle hållas oförändrat i kronor mellan budgetåren 1980/81 och 1981/82 och därefter sänkas i en takt som motsvarade av BNP. Genom denna politik skulle utrymme skapas för ökade investeringar och resurser frigöras för den nödvändiga industriella expansionen. Så sent som uttalade den borgerliga riksdagsmajoriteten att det första steget tagits för att förverkliga dessa målsättningar. Den nu framlagada budgetpropositionen visar att motsatsen har inträffat. I stället för att ta något första steg mot bättre balans och industriell expansion rusar ekonomi mot allt svårare obalanser, som de totala investeringarna minskar och industriproduktionen sjunker. Skälen härtill kan sökas i främst två faktorer. För det första drevs åtstramningspolitiken för långt utan att några åtgärder vidtogs så att de av åtstramningen frigjorda resurserna kunde utnyttjas produktivt. För det andra negligerade regeringen helt inflationsproblemet, vilket ledde till att prisstegringen 1980 nådde en ny rekordnivå. Den samlade effekten av stagnation och inflation blir förödande i synnerhet för budgetsaldots utveckling. Men det synes också leda till att industrins produktionsförmåga ytterligare försvagas genom utslagning av företag och en ny period av fallande investeringar. Därmed försvåras de strukturella problem som regeringens saneringsstrategi sades skapa utrymme för att lösa. Allt detta skildras med stor noggrannhet i budgetpropositionen. Men regeringen drar inga som helst slutsatser av sammanbrottet för sin ekonomisk-politiska strategi. Man omtalar inte ens huruvida den skall fullföljas eller om den skall utbytas mot en ny strategi. I stället för att redovisa sin ekonomiska politik hänvisar regeringen till ett antal propositioner, som skall föreläggas . Dessa propositioner sägs då skola ge besked om vilken budgetpolitik, industripolitik, sysselsättningspolitik, energipolitik etc., som regeringen eventuellt tänker föra. Att offentliggörandet av budgetpropositionen under dessa förhållanden framkallade en förtroendekris för den svenska kronan är inte ägnat att förvåna. Men det är ett allvarligt tecken på en politisk kris, att landets regering försätter sig i en situation, där den måste demonstrera misslyckandet för sin ekonomiska politik med sin oförmåga att lösa den ekonomiska kris som därmed uppstått. Den kraftiga räntehöjning och kreditåtstramning som måste tillgripa för att försöka stoppa valutautflödet förvärrar givetvis läget i och med att möjligheterna till en ekonomisk återhämtning från investeringssidan nu ytterligare minskat. Socialdemokratin har gjort åtskilliga försök att förmå regeringen att slå in på en annan kurs för den ekonomiska politiken, både i direkta förhandlingar med regeringen och i riksdagsmotioner. Vi har hävdat att enbart åtstramning inte löser våra ekonomiska problem. Långt viktigare är att skapa förutsättningar för att de resurser som frigörs genom ett ökat sparande kan användas för investeringar, som ökar landets produktionsförmåga och förstärker industrins långsiktiga utveckling och konkurrenskraft. Vi har också hävdat att grundläggande för att dessa förutsättningar skall uppstå är att den snabba inflationen stoppas. En sådan politik måste som en huvudpunkt ha att avtalsrörelse kan genomföras under fredliga förhållanden och ge ett resultat, som är acceptabelt både från samhällsekonomisk och fördelningspolitisk synpunkt. Även om förutsättningarna nu är avsevärt sämre än bara för , måste enligt vår mening en kraftansträngning göras för att inrikta politiken mot dessa mål. I denna motion anges riktlinjerna för en ekonomisk-politisk strategi, som siktar till att genom ett brett upplagt program bryta inflationen, som en rad insatser görs för att så långt det är möjligt främja produktion och investeringar. Även denna strategi utgår från att betydande uppoffringar blir nödvändiga för att åstadkomma det ökade sparande som krävs för att landets produktionsförmåga på nytt skall kunna förstärkas. Men dessa uppoffringar måste fördelas rättvist, om det skall bli möjligt att nå en bred uppslutning bland folket för den kärva politik som måste föras. Det tredje ledet i strategin är därför en politik för ökad rättvisa. Motionen anger riktlinjerna för en sådan inriktning av politiken. När det gäller finans- och budgetpolitiken under det närmaste året har regeringen inte redovisat något färdigt budgetförslag budgetarbetet pågår fortfarande i regeringens kansli. Under sådana förhållanden är det varken möjligt eller meningsfullt för att ta ställning till budgetpolitiken i dess helhet. Vi har därför lagt upp vårt budgetarbete så, att våra förslag med utgiftskonsekvenser kompenseras av förslag om besparingar på andra områden och av förslag om inkomstförstärkningar. Ett viktigt inslag i den politik vi föreslår är att stimulera bostadsbyggande och andra investeringar. Vi har därför föreslagit att lägenheter som påbörjas skall befrias från moms; kostnaden härför beräknar vi nästa budgetår till 300 milj. kr. Vi har vidare föreslagit ökade investeringar hos SJ, i kollektivtrafikanordningar i storstadsområdena samt i broar med sammanlagt 320 milj. kr. I nära anslutning till dessa stimulanser av investeringar bör man också se de förslag vi lagt fram om förstärkta resurser för forskning och utvecklingsarbete (65 milj. På näringspolitikens område anser vi att de insatser regeringen föreslår för tekoindustrin är helt otillräckliga. I vårt förslag anvisas 45 milj. kr. Tillsammans med förslag om branschstöd i gjuteriindustrin samt de särskilda insatser för det av industrinedläggningar hårt drabbade , vilka föreslås av socialdemokraterna i detta län, medför våra förslag en merkostnad av ca 85 milj. kr. Ungdomens sysselsättning inger oro från många synpunkter. Det gäller därför att stärka sambandet skolaarbetsliv. Vi föreslår att 30 milj. kr. anvisas för sådana åtgärder, främst i form av förstärkta resurser för skolans studie- och yrkesorientering. Vi förordar vidare ökade medel mot undandragande av skatt, för prisövervakning och konsumentinriktade åtgärder. Härför har vi beräknat sammanlagt 16 milj. kr. Regeringspolitiken har bl. a. gått ut på att beskära de sociala trygghetsanordningarna och den gemensamma sektorn. Uppläggningen av denna politik leder bl. a. till ökade klyftor. Vi motsätter oss en sådan politik. I våra motioner har vi därför bl. a. föreslagit att värdesäkringen för pensioner och andra sociala förmåner skall återföras till tidigare regler samt att kompensationsnivån för delpensionsförsäkringen åter skall bli 65 tl 1980/81. Vi har vidare föreslagit vissa förbättringar av bostadsbidrag och studiestöd. På statsbudgeten medför våra förslag en kostnadsökning med inemot 320 milj. kr. Vårt förslag om höjd ersättning inom arbetslöshetsförsäkringen betalas genom en höjd arbetsgivaravgift för detta ändamål. I motionen om barns och ungdomars uppväxtmiljö, om storstäderna och om de handikappade framläggs förslag om ökade insatser när det gäller bl. a. barnomsorgen, skolan, barnkulturell verksamhet och föreningslivet. Sammanlagt är det fråga om ökade utgifter med ca 520 milj. kr. Den största enskilda posten utgörs av ökade statsbidrag till och gymnasieskolan (ca 230 milj. Slutligen har vi i våra övriga motioner framlagt vissa övriga förslag av mer begränsad kostnadsmässig natur. Det gäller bl. a. anslag till bibehållande av vägstationer (20 milj. ), medel till ekonomiskt försvar m. m. och miljövård (10 milj. Totalt är det fråga om ca 80 milj. kr. Våra förslag om utgiftsökningar uppgår sammanlagt till ca 1735 milj. kr. (exkl. arbetslöshetsförsäkringen och delpensionsförsäkringen). Våra förslag till inkomstförstärkningar och besparingar utgör sammanlagt också ca 1735 milj. kr. De fördelar sig med ca 750 milj. kr. i besparingar på det militära försvaret, med ca 530 milj. kr. i höjd förmögenhetsskatt och höjda restavgifter m. m., ca 220 milj. kr. i inkomstförstärkningar inom område samt ca 235 milj. kr. på vissa övriga förslag. Härav har vi beräknat att en budgetförbättring på 150 milj. kr. nås genom den höjda avgiften för delpensionsförsäkringen. De förslag till utgiftsökningar vi lagt fram täcks sålunda av våra besparingar och inkomstförstärkningar. Regeringens misslyckanden i den ekonomiska politiken och dess oförmåga att redovisa åtgärder för att korrigera dessa misslyckanden har försatt landet i akuta svårigheter, som uppenbarligen kräver snabba och resoluta ingripanden. I första hand måste de ske genom åtgärder som bara regeringen förfogar över, t. ex. när det gäller läget på valutamarknaden, statens förhållande till den pågående avtalsrörelsen och kommunernas ekonomiska utveckling. 1 denna process inskränks roll till att försöka mana regeringen till aktivitet. Det ter sig därför uppenbart att landets politiska kris först måste lösas innan de akuta ekonomiska kristendenserna kan bölja bemästras. Denna motion anger riktlinjer för den ekonomiska politiken som enligt vår mening bör kunna ge regeringen vägledning för hur den skall agera på alla de områden där insatser nu krävs. Den strategi vi här lägger fram anger tre centrala uppgifter för 1980-talets ekonomiska politik: o att bekämpa inflationen o att upprätthålla produktion och sysselsättning O att åstadkomma en rättvis fördelning av produktionsresultatet. som dessa tre uppgifter kompletterar varandra kan de också sägas i praktiken i hög grad betinga varandra: O inflationsbekämpningen underlättas i en ekonomi där produktion och sysselsättning hålls uppe och där kostnadshöjande kompensationskrav motverkas genom en rättvis fördelningspolitik O produktion och sysselsättning hålls lättare uppe om man kan undvika den desorganisation i ekonomin som följer av inflation och av oro som grundas i missnöje med fördelningspolitiken O inflationen leder i sig till stora fördelningspolitiska orättvisor. Detsamma gäller brist på sysselsättning. Dessutom underlättas fördelningspolitiken av en hög ekonomisk tillväxt, som i sin tur förutsätter att produktionsresurserna utnyttjas. Kamp mot inflation och dyrtid Sedan den borgerliga regeringen tillträdde har de stigit . Enbart beräknas priserna öka med , om effekterna av den senaste diskontohöjningen inkluderas. Regeringens prognos att konsumentpriserna kommer att stiga med framstår mot denna bakgrund som helt verklighetsfrämmande. Även andra priser i ekonomin har ökat i snabb takt. Prisstegringarna i är nu klart högre än i flertalet andra . Den nuvarande inflationen är unik i modern tid i fråga om storlek och varaktighet. har inflationen endast varit högre än 1980, nämligen vid slutet av och 1951. uppträdde höga prisstegringar dock endast under ett eller . En så kraftig och ihållande penningvärdeförsämring som den vi nu upplever får utomordentligt långtgående konsekvenser. En kontinuerlig prisstegring innebär att penningvärdet halveras . har penningvärdet reducerats till en tiondel och har det minskat till en hundradel. Inflationen - och förväntningarna om fortsatt inflation framstår som det allvarligaste hotet mot möjligheterna att lösa ekonomiska problem. Skadeverkningarna från inflationen kan spåras bakom de samhällsekonomiska problemen på en rad olika områden. Den ekonomiska politiken har i alltför stor utsträckning inriktats på att söka ta itu med dessa delproblem vart och ett för sig, i stället för att angripa den egentliga bakomliggande orsaken, dvs. Inflationen leder till en rad konsekvenser som står i strid med arbetarrörelsens grundläggande värderingar och som hårdast drabbar vanliga människor med måttliga inkomster och begränsade ekonomiska tillgångar. o Inflationen ökar klyftorna i samhället. Den omfördelar gigantiska summor det rör sig om flera mellan sparare och låntagare. Den gynnar människor som innehar värdesäkra tillgångar och missgynnar människor som saknar sådana tillgångar, o Inflationen förstör vårt skattesystem. Produktivt arbete och sparande bestraffas, medan spekulation och onyttiga eller rentav skadliga finansiella transaktioner uppmuntras. Jakt efter avdrag ger väsentligt större ekonomiska vinster än ökade arbetsinsatser, o Inflationen skapar stora orättvisor mellan olika kategorier av boende. Den hämmar den nödvändiga nyproduktionen och leder till att bostäder alltmer förvandlas till spekulationsobjekt i stället för att vara en social rättighet och nyttighet, o Inflationen försämrar underlaget för förnuftiga ekonomiska beslut och ökar osäkerheten om det framtida resultatet av ekonomiska transaktioner. En hög inflationstakt brukar innebära dels ökad spridning i prisutvecklingen mellan olika varor och tjänster, dels ökad variation i den årliga prisstegringstakten, vilket i sin tur leder till stora och svårförutsebara förändringar i ekonomin, o Inflationen snedvrider resursanvändningen och missgynnar produktiva insatser och investeringar i näringslivet. Mycket talar för att inflationen negativt påverkar näringslivets struktur i riktning bort från de branscher inom tillverkningsindustrin som egentligen borde utgöra basen i en framtida industriell expansion, o Inflationen utgör ett hot mot den fulla sysselsättningen. Den missgynnar arbetskraftsintensiva företag, försvårar sysselsättningsskapande investeringar och verkar hämmande på arbetslusten, när det visar sig att improduktiva verksamheter och arbetsfria inkomster blir så mycket lönsammare. O Inflationen gör det allt svårare att bedriva meningsfulla avtalsförhandlingar mellan arbetsmarknadens parter. De nominella löneökningar som löntagarna kan tillkämpa sig i dessa förhandlingar får ett allt svagare samband med deras faktiska reallöneutveckling. o Inflationen främjar ett samhällsklimat och ett ekonomiskt beteende som är främmande för arbetarrörelsens värderingar. Den gynnar smarta och fördomsfria människor, som med tillgång till rätt sorts information och möjlighet att låna pengar kan tillskansa sig stora ekonomiska vinster, ofta genom en spekulationsverksamhet som saknar varje positivt värde för samhällsekonomin. Den missgynnar människor som iakttar gamla hederliga dygder som arbete, produktiva insatser och sparande. Den leder till stora orättvisor som i sin tur ger upphov till splittring och motsättningar mellan olika grupper i samhället. Ett 10-punktsprogram mot inflationen En av den ekonomiska politikens huvuduppgifter bör vara att bryta inflationen. Detta måste ske genom att angripa inflationens grundläggande orsaker och inte, som vanligen varit fallet, genom åtgärder som mera riktar sig mot inflationens verkningar. Det krävs en lång rad samordnade och samtidiga åtgärder, delvis av okonventionellt slag, för att en sådan politik skall bli framgångsrik. Det kommer på vissa områden att bli nödvändigt att vidta kraftiga och rentav smärtsamma ingrepp i ekonomins struktur. Det är vidare av grundläggande betydelse att politiken har den fasthet och trovärdighet som krävs för att varaktigt bryta förväntningarna om fortsatt hög inflation. Antiinflationspolitiken måste föras konsekvent och uthålligt . En framgångsrik inflationsbekämpning kräver att olika typer av inkomster och ekonomiska förmåner ökar mycket långsammare än vad som har skett . Detta behöver givetvis inte innebära att den reella standardförbättringen skulle ske i långsammare takt . Det är i stället ett uttryck för att inflationstakten brutits och att stigande inkomst- och förmånsbelopp i stället avspeglar verkliga förbättringar. Inflatoriska ökningar av inkomster och andra förmåner är inte bara meningslösa och vilseledande utan rentav skadliga. En inflationistisk utveckling vittnar om att de sammanlagda anspråk som reses på den kaka som skall delas är större än kakan. Dessa anspråk må vara förståeliga och berättigade. Men om de resulterar i en efterfrågan som överstiger utbudet av tillgängliga resurser, då blir resultatet oundvikligen inflation. Inflationen är den mekanism som obönhörligt och brutalt reducerar överdrivna anspråk ned till den nivå som går att tillgodose. I slutändan fördelas ändå bara den kaka som finns tillgänglig. Men detta sker först sedan penningvärdet har försämrats ytterligare, vilket medför en rad negativa konsekvenser som annars kunnat undvikas - godtyckliga och orättvisa omfördelningar av förmögenheter och inkomster, försämrade betingelser för produktiva verksamheter, gynnande av spekulation, missgynnande av arbete och sparande osv. Det vore förvisso bättre för samhällsekonomin om det ginge att från början komma överens om att fördela den kaka som faktiskt finns att tillgå utan att behöva acceptera inflationen som korrigeringsfaktor. växer kakan långsammare om inflationen blir bestående, och vi får då i onödan mindre att dela på än vad som eljest skulle varit fallet. Att bekämpa inflationen är därför inte bara motiverat utifrån kravet att återskapa samhällsekonomisk stabilitet. En framgångsrik inflationsbekämpning är en offensiv och produktionsfrämjande insats av stor betydelse. Målet om än svårt att uppnå bör vara att etablera stabila priser. De vinster som därmed skulle uppnås - för ekonomin och för samhället i dess helhet kan svårligen överskattas. Nedan återges ett socialdemokratiskt 10-punktsprogram mot inflationen. Den presentation som ges är översiktlig. senare, i andra sammanhang, att vidareutveckla och precisera dessa punkter. Programmet utgör en sammanhängande helhet. 1 Bryt upp indexregleringar och liknande inflationsmekanismer I vårt ekonomiska system har byggts in en rad mekanismer, som automatiskt rullar inflationen vidare. De har i allmänhet tillkommit för att kompensera olika grupper för tidigare inträffade kostnads- och prisökningar. Även om syftet varit vällovligt har följden blivit att inflation fortplantats till en ny omgång av kostnads- och prisökningar. Hos grupper som på detta sätt skyddas mot inflationens skadeverkningar försvagas motståndet mot en fortsatt inflation. De åtgärder som syftar till att mildra inflationens negativa effekter kan alltså få till följd att inflationen förvärras, genom att man underlåter att vidta reella antiinflatoriska åtgärder. Ju fler indexbindningar som finns i ekonomin, desto sämre verkningsgrad får en rad stabiliseringspolitiska åtgärder, eftersom indexeringarna undantar vissa sektorer från att påverkas av dessa åtgärder. En annan nackdel är att automatiska indexklausuler är för grova och stelbenta för att på ett rättvisande sätt ta hänsyn till prisförändringar som sammanhänger med utvecklingen av konkurrenssituation och bytesförhållande (terms of trade) gentemot utlandet eller med ekonomisk-politiska åtgärder som fullt avsiktligt påverkar prisnivån i samhället. Samhället bör inte som passivt acceptera en hög och permanent inflation och nöja sig med att mer eller mindre effektivt skydda vissa grupper mot inflationens skadeverkningar genom indexklausuler o. d. Strävanden att lära sig att leva med inflationen" är fåfänga och leder endast till att inflationen successivt förvärras. I stället bör regelsystemen utformas så att alla grupper i samhället uppmuntras till ett antiinflationistiskt beteende och avskräcks från ett inflationistiskt beteende. En låg inflation bör således direkt ge ett klart förmånligare ekonomiskt resultat än vad en hög inflation gör. Endast på detta sätt kan inflationens negativa verkningar göras tydliga. Det enda effektiva inflationsskyddet är att eliminera inflationen. Indexregleringen av skatteskalan är exempel på ett system som verkar direkt inflationsdrivande. Den innebär att höga historiska prisökningar byggts in i skatteskalorna. För att vidmakthålla samma inkomstfördelning (efter skatt) som rådde 1980, måste lönerna 1981 höjas med . Om löneökningarna blir lägre, missgynnas låginkomsttagarna jämfört med höginkomsttagarna. Regeringens önskemål om att avtal skall prolongeras går inte att förena med kraven på en oförändrad inkomstfördelning (efter skatt) om indexregleringen bibehålls. Socialdemokraterna kräver därför att skatteskalor rivs upp och ersätts med en skatteomläggning som är förmånligare för låg- och mellaninkomsttagarna. Vi föreslår vidare att en snabb översyn görs av alla de indexregleringar som automatiskt fortplantar kostnadsökningar inom byggnadsverksamheten. Vi förordar dessutom att man vid nästa långsiktiga avtal om jordbruksprisernas reglering prövar de nuvarande formerna för priskompensation till jordbruket. Ingen annan sektor i näringslivet är garanterad 100-procentig kompensation för prisstegringar. Innehållet i nu gällande produktionsmedelsprisindex bör ses över. Också andra former för priskompensation än automatiskt verkande index bör kunna prövas. På statsbudgetens utgiftssida finns en rad indexbindningar och andra typer av automatisk priskompensation. Även dessa regler bör omprövas. Det är också angeläget att förhindra att statliga och kommunala taxor mer eller minde automatiskt höjs i samma takt som inflationen. Även om det för åtskilliga verksamheter är önskvärt att taxorna ger en oförändrad eller rentav höjd kostnadstäckning, måste det vara möjligt att i vissa fall pröva verksamhetens omfattning och inriktning som ett alternativ till taxehöjningar. Den omprövning av olika indexregleringar som här förordas får inte tas till intäkt för att låta inflationen successivt urholka det sociala välfärdssystemet. De sociala förmånernas realvärde måste avgöras utifrån deras fördelningspolitiska syften och de utfästelser som gjorts från samhällets sida. Alla partier har tidigare utfärdat garantier för folkpensionernas värdebeständighet. Värdesäkringen i ATP-systemet utgör dessutom en av grundförutsättningarna för systemets långsiktiga funktion och försäkringsmässiga innebörd. Vi motsätter oss därför de tricks med värdesäkringen av basbeloppet som den borgerliga riksdagsmajoriteten beslutat om och som innebär att basbeloppets framtida uppräkning endast kommer att återspegla en del av de verkliga prisstegringarna. En sådan ordning urholkar det sociala välfärdssystemet och drabbar hårdast de grupper som har sämst möjligheter att välja sig mot dylika inbyggda försämringar. Vårt nuvarande skattesystem behöver revideras avsevärt med hänsyn till dagens ekonomiska verklighet. De höga marginalskatterna driver, i kombination med de kraftiga prisstegringarna, upp lönekraven till nominellt höga nivåer, även om strävan bara är att säkra oförändrade reallöner.