mot · G4021930 · 1981-02-10 00:00:00 — av m. fl. med anledning av proposition 1980/81:67 om vissa frågor angående stålindustrin, m. m. Den svenska stålindustrin har allvarliga problem. Den låga ekonomiska aktiviteten i vårt land, och då framför allt de otillräckliga industriinvesteringarna och det alltför låga bostadsbyggandet, innebär betydande efterfrågebortfall för branschen. Till betydande del är sålunda stålindustrins svårigheter en följd av förhållanden som branschens företag inte kan påverka och som inte heller kan avhjälpas genom branschpolitiska insatser. De erforderliga åtgärderna ligger inom andra och mera övergripande områden. Men stålindustrin har också problem av mera branschspecifikt slag. Som bekant är den långsiktiga tillväxten i efterfrågan på stål i industriländerna numera relativt låg. Detta gäller inte minst i vårt eget land. För svenskt vidkommande har dessutom skett särskilda och radikala förändringar på efterfrågesidan. Två framträdande exempel härpå är stålförbrukningen inom varvsindustrin och inom bostadsbyggandet. Varvens stålförbrukning sjönk sålunda från till . har förbrukningen varit än lägre. Effekterna av det minskade byggandet visar sig i en kraftig nedgång i förbrukningen av armeringsstång, från till . Inom västvärldens stålindustri finns en betydande överkapacitet även om man tar hänsyn till de verkliga möjligheterna att utnyttja de befintliga anläggningarna. Detta förhållande är särskilt märkbart i . Följden härav är en mycket stark konkurrens såväl i som på olika översjöiska marknader. Som bekant har åtgärder vidtagits för att dels begränsa produktionen vid de enskilda verken, dels långsiktigt reducera kapaciteten. Det är således en mycket kärv marknad som de svenska verken har att möta och anpassa sig till såväl hemma som utomlands. En förutsättning för att svensk stålindustri skall trygga sin fortlevnad och kunna ta till vara sina utvecklingsmöjligheter är därför att branschens resurser utnyttjas rationellt i alla produktionsled. Detta förutsätter emellertid en ökad samverkan mellan stålföretagen. Att företagen vart och ett för sig försöker lösa sina egna problem - ofta på något annat svenskt företags bekostnad - leder inte automatiskt till att branschens samlade konkurrenskraft blir den högsta möjliga eller ens ökar. En sådan utveckling leder också till en okontrollerad utslagning av produktionsenheter och arbetskraft. Erfarenheterna visar helt klart att företagen själva inte på egen hand 1 1980/81. förmår vidta de erforderliga åtgärderna. Nödvändiga helhetslösningar ersätts av dellösningar. Statsmakterna kan därför inte ställa sig vid sidan om utvecklingen och hoppas på att allt skall lösa sig till det bästa. Det är mot denna bakgrund som vi från socialdemokratisk sida vid upprepade tillfällen begärt att statsmakterna skall aktivt medverka i strukturomvandlingen inom stålindustrin. Vi återkommer med dessa krav. Enligt vår mening är det helt nödvändigt att vissa frågor behandlas övergripande för hela eller delar av den svenska stålindustrin. En sådan planering måste göras i samverkan mellan statsmakterna, företagen och de anställda. En utveckling som inte på detta sätt är förankrad i de enskilda företagen saknar förutsättningar för att bli framgångsrik. Från statsmakternas sida är det regeringen som måste ta ansvaret för att denna planering kommer till stånd och för att erforderliga åtgärder vidtas. Detta krav på statligt engagemang blir ibland föremål för vantolkningar. En sådan är att statsmakterna genom att ta del i och påverka branschutvecklingen övertar företagens ansvar för den egna verksamheten. Detta är helt felaktigt. Samhällets roll är att medverka till att de stategiska besluten och åtgärderna sätts in i sitt sammanhang och att det samlade resultatet gagnar branschen. Ansvaret och beslutanderätten ligger dock till syvende og sidst kvar i företagen. En mera samordnad planering är nödvändig inom såväl handelsståls- som specialstålsindustrin. Inom ett område är vidare en samverkan över hela branschen oundgängligen nödvändig och brådskande. Det gäller metallurgin och den därtill knutna råvaruförsörjningen. Metallurgin svarar för av den totala kostnaden för framställning av handelsfärdigt stål. Härav följer att en rationell råståls- och ämnesproduktion är ett oeftergivligt krav för en lönsam stålrörelse. Vi föreslår i det följande att särskilda initiativ tas för att få till stånd en för branschen samlad lösning inom detta område. I motionen framläggs vidare vissa förslag rörande . Som vi nämnde inledningsvis spelar metallurgin en helt avgörande roll för de totala kostnaderna för framställningen av handelsfärdigt stål. Möjligheterna att i senare förädlingsled kompensera en orationell och därmed dyr råståls- och ämnesproduktion är i regel utomordentligt små. Det är därför ett livsvillkor att svensk stålindustri kan ha en internationellt sett konkurrenskraftig metallurgisk tillverkning. I det kortare tidsperspektivet betyder detta att man måste utnyttja de befintliga anläggningarna på det för branschen mest rationella sättet. På krävs att de nödvändiga investeringarna samordnas och att ny teknik utvecklas och introduceras på ett sätt och i en takt som säkrar och förstärker den samlade konkurrenskraften. I regeringspropositionen behandlas vissa frågor inom det metallurgiska området. Industriministern redovisar de farhågor för en framtida skrotbrist som framförts från många håll. Statsrådet konstaterar dock att förhandlingar mellan företagen pågår och att några regeringsinitiativ inte är aktuella så länge en överenskommelse är i sikte. Frågan om en samlad lösning runt Spännarhyttan för att därigenom minska specialstålverkens skrotbehov anser industriministern inte vara aktuell p. g. a. bristande intresse hos de specialstålsföretag som tillfrågats. Något behov av ytterligare statliga insatser för att främja utvecklingen av de nya råjärnsprocesserna anses inte heller vara befogade. Från socialdemokratisk sida kan vi inte ta så lätt på dessa för branschen avgörande frågor. Skrotsituationen är alarmerande, vilket har påtalats av såväl företagen som de fackliga organisationerna. Även den utredning som industridepartementet låtit genomföra visar ett importbehov, som enligt utredningsmannen är så stort att det inte går att tillgodose. Dessutom betingar det importerade skrotet i regel ett högt pris med åtföljande försämrad konkurrenskraft för verken. Under dessa förhållanden är det helt otillräckligt att endast hysa förhoppningar om att företagen skall nå en överenskommelse om fördelningen av det tillgängliga skrotet. Vad som är helt avgörande är dels hur skrotet fördelas och dels hur råvarubristen skall elimineras. I dessa frågor kan inte statsmakterna vara passiva. Hela produktionsenheters framtid och tusentals arbetstillfällen står på spel. En fråga som är direkt knuten till situationen på skrotmarknaden är framtiden för Spännarhyttans masugn. Som flera företag, de fackliga organisationerna och vi socialdemokrater vid upprepade tillfällen framhållit kan leveranser från Spännarhyttan vara en väg att minska försörjningsproblemen. Någon tillfredsställande prövning av denna fråga har inte skett. Något utredningsmaterial har inte redovisats. Inte heller de tre nya råjärnsprocesserna har blivit föremål för en tillfredsställande behandling. Industrifonden har haft att pröva de två inkomna låneansökningarna och därvid gjort tekniska och företagsekonomiska utvärderingar. Vad som däremot fortfarande saknas är bl. a. att processerna sätts in i ett branschsammanhang och att deras utveckling och det erforderliga statsstödet bedöms också mot svensk stålindustris behov av en konkurrenskraftig metallurgi . Att ny och till svenska förhållanden bättre anpassad teknik tas fram är ytterst angeläget. Hittillsvarande erfarenheter av de aktuella processerna är lovande, och det fortsatta utvecklingsarbetet måste drivas med full kraft. Vi vill också peka på att näringsutskottet gjort klara uttalanden i dessa frågor. I sitt betänkande (NU 1979/80:51) betonar sålunda utskottet vikten av att regeringen fortlöpande följer utvecklingen i vad avser råvaruförsörjningen och att man tar de inititativ som krävs. Vidare hänvisar man till sitt uttalande där man framhöll att vår stålindustri så långt möjligt bör baseras på inhemsk malm, inhemskt skrot och stålämnen som 1* 1980181. tillverkas inom landet. I fråga om de nya rå järnsprocesserna underströk näringsutskottet att det är angeläget att utvärderingen sker i snabb takt och att statliga insatser av betydande storleksordning kan visa sig motiverade. I och för sig skulle det vara befogat med en mera utförlig diskussion av regeringens ställningstaganden i dessa frågor och konsekvenserna härav. Regeringsbesluten är nämligen som redan framgått i långa stycken utomordentligt dåligt underbyggda. Vi vill dock avstå från detta eftersom utdragna diskussioner rörande de olika delfrågorna riskerar att helt undanskymma den industripolitiska huvudfrågan, nämligen hur den samlade svenska stålindustrin skall kunna trygga en rationell och konkurrenskraftig metallurgisk produktion och säkra råvarutillgången under de närmaste 10 å 20 åren. Det är då nödvändigt att de skilda delfrågorna sätts in och behandlas i ett sammanhang. Det är också viktigt att än en gång understryka att metallurgiutvecklingen är en fråga för hela branschen. Här är t. ex. en uppdelning mellan handels- och specialstålsindustrierna omöjlig att göra. Som nämnts innehåller metallurgifrågan olika delområden och tänkbara utvecklingsvägar. Vi kommer senare i denna motion att peka på ytterligare en sådan väg, nämligen en utökad järnsvampsproduktion. Att metallurgiutvecklingen blir föremål för en samlad bedömning och samordnade åtgärder är också av största betydelse för att den mellansvenska gruvindustrins framtid skall kunna behandlas på ett tillfredsställande sätt. Det samlade grepp som behöver tas kan bara tas av regeringen. Regeringen bör därför i samarbete med företagen och de anställda planera 1980-talets metallurgiutveckling för den svenska stålindustrin. Detta bör ske i en särskild kommission. Vi har ovan nämnt några av de frågor som måste belysas och utvärderas i detta arbete. I denna planering får också behovet av särskilda engagemang från samhällets sida behandlas, t. ex. för att stödja utvecklingen av nya processer. Resultatet av planeringsarbetet bör redovisas för . Denna utvecklingsplan bör kunna tas fram snabbt med tanke på att antalet berörda företag är begränsat och att förhållandena är kända i sina huvuddrag. En fråga måste dock behandlas med förtur och det gäller Spännarhyttans plats i den framtida metallurgistrukturen. Trots att denna fråga som vi tidigare redovisat inte är ordentligt utredd har beslut fattats om att lägga ned masugnen i Spännarhyttan och stålverket i . Denna nedläggning bör inte ske förrän en utvärdering genomförts. Regeringen bör därför uppta förhandlingar med och detta företags ägare ASEA om hur driften skall kunna fortsätta . bör göra ett uttalande av denna innebörd. Frågan om en fortsatt samordning av den svenska handelsstålsindustrin har sedan den senast behandlades i inte förts närmare sin lösning. Varken de fackliga organisationerna eller vi själva har fått några som helst indikationer på att regeringen på minsta sätt agerat för att initiera eller underlätta några åtgärder i syfte att förbättra branschstrukturen och därmed förutsättningarna för företagens fortlevnad och utveckling. Detta är anmärkningsvärt mot bakgrund av det klara ställningstagande som näringsutskottet och gjorde . sade då att man förutsatte att regeringen skulle ta de initiativ som kan behövas. Först skulle dock resultatet av diskussion med de mindre verken med anledning av företagets mediumverksutredning slutföras. är nu slutförd, och några diskussioner förs såvitt vi känner till inte med utgångspunkt från denna. Det var således länge sedan det fanns något som kan uppfattas som ett hinder för regeringen att leva upp till önskemål. Det går inte heller att hävda att behovet av regeringsinitiativ har minskat. Alla tidigare strukturfrågor kvarstår olösta. Ett tecken på att problemen finns kvar är att de svenska verken fortsätter att förlora sin hemmamarknad till utländska konkurrenter. Industriministern framhåller också i regeringspropositionen att det är angeläget att strukturomvandlingsprocessen fortsätter för att branschen skall stå bättre . I propositionen framhålls att industriministern haft överläggningar med de fackliga organisationerna. Enligt vad vi erfarit inskränker sig dessa kontakter i vad gäller de övergripande strukturfrågorna till ett sammanträffande, vilket ägde rum föregående år. Mötet skedde på fackligt initiativ. Vid sammanträffandet meddelade industriministern att man i regeringen skulle ta ställning till vad som skulle göras i branschen. Frågan om samhällets roll skulle prövas förutsättningslöst. De fackliga organisationerna har därefter inte fått ett enda livstecken från industridepartementet. I stålbranschrådet, som sammanträdde en gång , har inte skett någon som helst diskussion rörande branschproblemen. Regeringens agerande kan inte tolkas som annat än en total likgiltighet för de mindre handelsstålverken och deras anställda. Det måste ankomma på att försöka få till stånd en ändring härvidlag. bör därför begära att regeringen tar initiativ till att en plan utarbetas för en samordnad utveckling av den svenska handelsstålsindustrin. Detta arbete bör självfallet ske i nära samverkan med företagen och de fackliga organisationerna. Arbetet måste också drivas i nära kontakt med den kommission med uppgift att planera den svenska stålindustrins metallurgiska utveckling som vi föreslagit tidigare i denna motion. Även specialstålsindustrin kämpar med stora problem. I flera företag pågår förhandlingar eller har redan beslutats om avveckling av delar av verksamheten och stora personalneddragningar. Korttidspermitteringar är snarare regel än undantag. I vår partimotion angående stålindustrin (mot. 1979/80:970) redovisade vi vår syn på specialstålsindustrins utveckling. Vi konstaterade där att vi alltjämt har en splittrad struktur inom flertalet produktområden, bl. a. vad beträffar rostfritt stål, kolrikt stål och snabbstål. Flertalet av de problem som specialstålsutredning pekade på är fortfarande olösta. Vi konstaterade också att positionerna företagen emellan syntes ha blivit alltmer låsta och att företagens förmåga att i samverkan lösa branschproblemen minskat. Att den s. k. strukturdelegationen för specialstålsindustrin inte på något märkbart sätt kunnat förbättra förhållandena stod redan då klart, och detta har därefter också verifierats i delegationens verksamhetsberättelse. Tyvärr har situationen inte förbättrats . En markant konjunkturnedgång har tvärtom ytterligare försämrat förhållandena för företagen och accentuerat de mera långsiktiga problemen. Vi delar således den i regeringspropositionen redovisade åsikten att det inom specialstålsindustrin återstår allvarliga problem som måste lösas. Det är f. ö. en uppfattning som också framförs i strukturdelegationens verksamhetsberättelse. Märkligt nog följs detta konstaterande inte på något sätt upp i propositionen. Inte med ett enda ord berörs vad som sker bortsett från att man konstaterar att två av företagen önskar dra ned sysselsättningen med inemot 2 000 personer. Det finns inte heller ens en antydan om vad som bör göras för att lösa problemen i branschen. I vår partimotion begärde vi att regeringen skulle ta initiativ till en uppdatering av specialstålsutredning. a. detta underlag borde regeringen sedan utarbeta en samordnad investerings-, struktur- och sysselsättningsplan för specialstålsindustrin i samverkan med företagen och de anställda. Behovet av en sådan planering är om möjligt än större . Vi upprepar därför nu detta krav. Vi vill nu liksom tidigare understryka att det här inte skall vara fråga om någon detaljplanering. Denna senare planering skall ske i företaget och i samverkan mellan företagsledningen och de anställda. Avsikten är i stället att få en samordning av de beslut som berör flera företag; det gäller frågor såsom val av produktionsinriktning, större investeringar, samverkan i forskning, produktutveckling och marknadsföring etc. Det gäller också en planering av sysselsättningen för att ge de anställda trygghet och kommuner och regioner nödvändigt planeringsunderlag. Det är alltså fråga om en strategisk planering av det slag som förekommer i många av våra konkurrentländer. Även här bör självfallet ske en nära samverkan med den särskilda metallurgikommissionen som vi föreslagit ovan. Vi har tidigare i flera motioner tagit upp de stora sysselsättningsproblem som allt flera bruksorter får uppleva. I siffror verifieras nu dessa problem i en särskild bilaga till propositionen. Ur denna framgår bl. a. att antalet anställda inom specialstålsindustrin minskat med . Enligt de undersökningar som de berörda fackförbunden gjort och där man tagit hänsyn till bl. a. den ökade frekvensen deltidsanställda är antalet förlorade arbetstillfällen räknat i heltidsarbeten större, . Föreslagna eller redan beslutade neddragningar i branschen omfattar över 2 000 arbetstillfällen. För handelsstålsindustrin har nedgången varit mindre men ändock mycket kännbar. Även här förestår betydande reduktioner. Av propositionsbilagan framgår också den helt dominerande betydelse som stålverket har för sysselsättningen på många orter. Bruksortsproblemen föranleder endast några synnerligen kortfattade kommentarer i regeringspropositionen. Det konstateras bara att regionalpolitisk! stöd kan utgå. Vi tvingas därför åter en gång konstatera att regeringen tar lätt på bruksorternas problem. avstår, man helt från att redovisa resultatet av de kraftfulla insatser som man aviserade . Detta trots att tidigare näringsutskottet och senast arbetsmarknadsutskottet i sitt betänkande (AU 1979/80:23, s. 57) förutsatte att en sådan redovisning skall göras. Den pågående utarmningen av bruksorterna måste hejdas. måste nu uttryckligen begära att regeringen äntligen redovisar resultatet och erfarenheterna av det arbete för att skaffa ny sysselsättning till bruksorterna som sägs pågå i kanslihuset och vid de berörda länsstyrelserna. Regeringen bör också redovisa vilka åtgärder man har för avsikt att vidta för att trygga sysselsättningen på bruksorterna i enlighet med den gjorda deklarationen (prop. 1977/78:47). I det följande kommer vi att redovisa förslag till vissa åtgärder inom . omfattar numera anläggningarna i , och . Utvecklingen har i väsentliga avseenden förändrat marknaden för divisionen. Genom att den malmbaserade metallurgin i Domnarvet läggs ned ökar exportberoendet. Även en avveckling av masugnen i Spännarhyttan betyder ett efterfrågebortfall. minskar den västeuropeiska stålindustrins behov av fosformalm. Olika vägar prövas för att man skall kunna trygga gruvornas fortlevnad. En väg som har visat sig framgångsrik är produktionen av granulerad höganrikad slig. För att produkten skall kunna tillverkas i större skala krävs nu vissa investeringar i . Investeringarna, som främst avser byggnation av ett lagerhus för den nödvändiga härdningen av granulerna, har kostnadsberäknats till ca 30 milj .kr. Enligt vår mening bör denna investering genomföras. uttalade att regeringen bör uppdra åt mellansvenska gruvdelegationen att undersöka vissa utvecklingsprojekt för . Bland dessa projekt kan nämnas järnsvamp-, järnpulver- och kulsinterverk. Delegationen erhöll senare tilläggsdirektiv av denna innebörd. I vår partimotion tog vi åter upp frågan om den mellansvenska gruvindustrins utveckling. Vi begärde att regeringen skulle redovisa resultatet av det utredningsuppdrag som givits till mellansvenska gruvdelegationen. Riksdagsmajoriteten avvisade detta krav med hänvisning till att en rapport från delegationen beräknades komma . Någon sådan rapport har emellertid ännu inte kommit. Mellansvenska gruvdelegationen har alltså ännu inte avlämnat någon rapport. Det är därför självfallet omöjligt att ta någon slutlig ställning till delegationens arbete. Det står dock helt klart att samtliga fackliga organisationer som deltagit är synnerligen kritiska. Detta framgår av den reservation som de fackliga ledamöterna lämnat. Som man från facklig sida också mycket riktigt påpekar har den ena gruvan efter den andra lagts ned medan delegationen arbetat. Så kan det naturligtvis inte få fortsätta. Det allmänna utredningsarbete som pågår måste ersättas av målinriktade försök att med de berörda parterna nå fram till konkreta lösningar på branschens problem. har på uppdrag av mellansvenska gruvdelegationen låtit utomstående expertis utreda förutsättningarna för ett nytt sinterverk i . I utredningsrapporten redovisas en klart positiv grundsyn på anläggningen av ett nytt verk. Vissa frågor anser man dock måste belysas ytterligare, och man föreslår därför att det inom tillsätts en särskild arbetsgrupp för att slutföra utredningsarbetet. Enligt vår mening måste förutsättningarna för kulsinterverk, järnsvampoch järnpulveranläggningar snabbt utvärderas av det företag som äger och därmed har ansvaret för gruvorna, nämligen . Naturligtvis måste de anställda delta i detta arbete. Det finns ett starkt samband mellan produktion av råvaror för stålframställning och de övriga stålverkens utveckling. bör därför i sitt utvärderingsarbete nära samverka med övriga stålföretag. Projektprövningen måste också nära kopplas till arbetet i den kommission med uppgift att föreslå lösningar på svensk stålindustris samlade metallurgiproblem som vi föreslagit tidigare i denna motion. I avvaktan på att detta utvärderingsarbete genomförs bör inga åtgärder vidtas som försämrar förutsättningarna för gruvdriften. Det betyder bl. a. att länspumpningen av gruvorna i och Håksberg, som uttalade sig för , bör fortsätta. Liksom tidigare bör regeringen om så erfordras ta initiativ för att täcka de kostnader som härigenom uppstår för . Vi har tidigare tagit upp frågan om framtiden för Mineralprocesslaboratoriet i . Vi framhöll då att det utan tvivel är av stort värde att man i Bergslagen har tillgång till ett forsknings- och utvecklingslaboratorium av detta slag. Då inte längre önskade vara ensam ägare till laboratoriet föreslog vi att regeringen skulle ta initiativ till att ägarkretsen utökades med ytterligare företag inom i första hand gruvindustrin. delade vår uppfattning om Mineralprocesslaboratoriets betydelse. Man var dock inte från riksdagsmajoritetens sida beredd att göra något uttalande i frågan. Projekt av denna typ ansåg man falla inom ramen för det samråd som äger rum inom mellansvenska gruvdelegationen. Ägarfrågan är ännu inte löst, och Mineralprocesslaboratoriets framtid är alltjämt oklar. Vi upprepar därför vårt krav på att regeringen medverkar i försöken att finna en sådan ägarkonstellation att verksamheten kan fortsätta och vidareutvecklas. Inom divisionen Specialprodukter tillverkar bl. a. järnvägsräls i Domnarvet. Enligt tidigare beslut skall denna produktion överflyttas till . Någon sådan överföring har dock ännu inte skett. Enligt vår mening bör så ske . Som vi tidigare framhållit är det angeläget att vi i , bl. a. av beredskapsskäl, behåller en tillverkning av järnvägsräls. Detta kan ske genom att de erforderliga investeringarna görs i och att tillverkningen koncentreras dit. Inom sin profildivision har fram till bedrivit produktion i både Domnarvet och . Tillverkningen i Domnarvets mediumvalsverk har emellertid nu upphört, och profildivisionen är därför numera helt koncentrerad till . har man inom företaget utrett och övervägt olika utvecklingsvägar för profiltillverkningen. Någon investering i ett nytt mediumverk i anser man sig inte kunna genomföra. I stället har man funnit att den mest rationella lösningen synes vara en genomgripande ombyggnad av Luleås finvalsverk. Till detta verk skulle då överföras delar av det sortiment som tillverkats i Domnarvets mediumvalsverk.