mot · G4022190 · 1981-05-14 00:00:00 — Motion 1980/81:2190 av m. fl. med anledning av proposition 1980/81:150 med förslag till slutlig reglering av statsbudgeten för /82, m. m. har den pågående ekonomiska krisen i ytterligare fördjupats. De stora balansbristerna i ekonomin - underskottet i vårt utbyte med utlandet och underskottet i statsbudgeten antar allt större och ohanterligare proportioner. Produktionen stagnerar och arbetslösheten stiger. Den otillräckliga investeringsnivån hotar att göra det svårt att uppnå full sysselsättning. Inflationen fortsätter på en orimligt hög nivå och leder till stora och orättvisa inkomstomfördelningar. I detta läge presenterade trepartiregeringen en kompletteringsproposition som inte bara speglar den svenska ekonomins kris utan även utgör ett talande belägg för det misslyckande som drabbat den ekonomiska politik som var trepartiregeringens. Den reviderade finansplanen har samma karaktär som en rad av trepartiregeringens tidigare ekonomisk-politiska dokument. Bristen på konkreta åtgärder söker man skyla över med en blandning av allmänna beskrivningar av den ekonomiska situationen - varje utvärdering av den egna politikens effekter undviks och nykonservativa ideologiska resonemang. Trepartiregeringens uttalade ekonomiska strategi var att genom sparåtgärder i den offentliga sektorn minska obalansen i statsbudgeten och ökningstakten i de offentliga utgifterna. Härigenom tänktes resurser frigöras som skulle föras över till industrin. Detta skulle göra det möjligt att på minska underskottet i bytesbalansen. Som ett första steg i denna politik introducerades (prop. 1979/80: 150) ett budgetpolitiskt mål för sparandet. Underskottet i statsbudgeten skulle nedbringas med i genomsnitt minst en procentenhet av BNP under den då gällande långtidsbudgetperioden fram t.o.m. /85. Sedan detta mål uppsattes har sparåtgärder beslutats på grundval av de två sparpropositionerna resp. . Budgetpropositionen 1981 har givits en restriktiv inriktning. Skattehöjningar har beslutats av den urtima 1980. Trots alla sparåtgärder fortsätter budgetunderskottet att stiga såväl absolut som i förhållande till BNP. 1 1980/81. Trepartiregeringen har tydligen insett svårigheterna att styra budgetsaldot som andel av BNP, eftersom man nu i kompletteringspropositionen formulerar ett nytt, "kompletterande" mål: att statsutgifterna exkl. statsskuldräntor och vissa konjunkturberoende utgifter minskas i fasta priser. Huruvida detta nya mål för budgetpolitiken är lättare att uppnå kan ifrågasättas. En närmare diskussion härav återfinns i motionens avsnitt om budgetpolitiken. I detta sammanhang räcker det att konstatera att när det gäller den period den reviderade finansplanen avser synes regeringens förmåga att kontrollera de egna utgifternas ökningstakt vara lika begränsad som dess förmåga att styra ekonomin i stort in på en väg mot balans. Inom loppet av blott och bart har regeringens prognoser för statsutgifterna i reala termer förändrats på följande sätt: Prognos förden offentliga sektorns reala utgifter (årlig procentuell förändring) -1,2 -0,5 I stället för att minska med drygt I % ökar således statens utgifter exkl. räntor med . Den huvudsakliga förklaringen till svårigheterna att kontrollera statsutgifterna och budgetsaldot står att finna i regeringens egen ekonomiskpolitiska strategi. I det reviderade budgetförslaget pekar man t. o. m. själv ut orsakerna till det uppkomna läget: Statsinkomsterna är starkt beroende av tillväxten i ekonomin. Statsutgifterna styrs i hög grad av faktorer som är oberoende av den allmänna tillväxten. Inbyggda s. k. automatiska stabilisatorer medför att utgifterna ökar snabbare vid en dämpning i tillväxten. Härmed har man också angett att det är den allmänna ekonomiska politikens inriktning som till övervägande del förklarar obalanserna i statsbudgeten. Trepartiregeringens ekonomiska strategi har helt och ensidigt koncentrerats på att bringa ned ökningstakten i den offentliga sektorns utgifter genom sparåtgärder. Genom denna ensidiga inriktning på åtstramningspolitik har kapacitetsutnyttjandet och tillväxten i ekonomin tillåtits sjunka, vilket precis som socialdemokraterna varnat för ökat, inte minskat, budgetunderskottet. Denna stagflationspolitik har drivits så långt att det centrala ekonomiskpolitiska målet om full sysselsättning blivit mycket svårt att uppnå . Arbetslösheten kommer enligt trepartiregeringens egna prognoser att stiga med 65000 personer, vilket innebär att den i det närmaste skulle fördubblas under loppet av 1981. Dess värre torde den svaga efterfrågeutvecklingen mycket väl kunna medföra en ännu starkare försämring av sysselsättningsläget än den regeringen förutser. På grund av att utvecklingen på arbetsmarknaden erfarenhetsmässigt är en eftersläpande effekt av konjunkturutvecklingen i stort är sysselsättningsutvecklingen en konsekvens av den politik som redan har förts. Möjligheterna att avvärja den förestående försämringen på arbetsmarknaden har därför beskurits kraftigt. För sysselsättningen är det sjunkande kapacitetsutnyttjandet lika allvarligt genom de följder detta får för industrins investeringar, som beräknas sjunka från en redan i sig otillräcklig nivå. Härigenom försvåras ytterligare den nödvändiga expansionen av vår industri, och våra möjligheter att inom rimlig tid återvinna balans i utbytet med utlandet reduceras. Den förda stabiliseringspolitiken har endast haft ett aktivt inslag även det av restriktiv natur - och det var diskontohöjningen som tvingades till på grund av den förtroendekris som drabbade svenska kronan efter presentationen av regeringens finansplan med dess ansvarslösa finanspolitik och brist på åtgärder. Det höjda ränteläget har ytterligare försämrat förutsättningarna för industrin att öka sina investeringar. Inflationstakten har drivits upp, och budgetunderskottet, vars orimliga nivå var en av de viktigaste orsakerna till valutakrisen och därmed till den påtvungna diskontohöjningen, har ökats med ca enbart som en följd av diskontohöjningens effekter på såväl statsutgifter som statsinkomster. På samma sätt som trepartiregeringen tappade kontrollen över budgetutvecklingen visar det sig nu att den i finansplanen gjorda prognosen för den ekonomiska utvecklingen har måst revideras ned, och detta mer än vad som kan förklaras av de osäkerheter som alltid råder vid utarbetande av prognoser för försörjningsbalansen. Viktigast är att notera att som BNP-tillväxten blir ännu lägre än vad som förutsågs har efterfrågans sammansättning förskjutits i motsatt riktning jämfört med vad som krävs för att uppnå de långsiktiga balansmålen. Således har man blivit tvungen att revidera ned prognosen för industrins investeringar med , och exporten väntas nu öka med endast 1,jämfört med de i och för sig svaga 2,i finansplanen. Hushållens konsumtion väntas minska med 1,, och löntagarna får acceptera en nedgång i reallönerna med . Bilden av ett ekonomiskt-politiskt haveri blir fullständig i och med att den efterfrågefaktor - de offentliga utgifterna - vars dämpning utgjorde hörnstenen i trepartiregeringens politik, nu ökar mer än vad man förutsåg . Handelsbalansens underskott förutses komma att minska från till . Denna siffermässiga förbättring kan emellertid inte ses som en långsiktig vändning till det bättre, eftersom den förklaras av en mycket kraftig och ohållbar nedgång i importen. Bakom denna ligger huvudsakligen minskningen i privat konsumtion samt industri- och lagerinvesteringarna. Ett undantag härvidlag synes oljeimporten vara, där ökat energisparande och ersättning av olja med andra energislag har bidragit till en större volymnedgång än vad som förklaras av enbart den ekonomiska nedgången. För hela ekonomin och sett i ett medelfristigt perspektiv är det därmed sannolikt att det strukturella underskottet mot utlandet ökar , eftersom nedgången av investeringarna gör att den långsiktigt nödvändiga investeringsuppgången måste bli ännu kraftigare än vad söm tidigare antagits. Om denna investeringsökning realiseras, skulle detta leda till en kraftig försämring av handelsbalansen på kort sikt. Trots årets siffermässiga förbättring av handelsbalansen med förbättras bytesbalansen endast med , något sorn främst förklaras av att räntebetalningarna till utlandet ökar med . De långsiktiga följderna av att man tillåtit strukturella underskott i bytesbalansen att utvecklas börjar nu att bli kännbara och visar hur nödvändigt det är att bryta den nuvarande trenden i statsbudgetens och landets finanser. Den reviderade finansplanen innehåller även en utblick mot ekonomiska utveckling. Enligt denna skiss till prognos för försörjningsbalansen som presenteras skulle en försiktig vändning till det bättre inträda, främst som ett resultat av en förbättrad internationell konjunktur. Tillväxten väntas uppgå till ca 21/, varav utrikeshandeln tänkes bidra med en procentenhet. Som främsta osäkerhetsfaktor anger man den internationella utvecklingen, som sägs kunna bli svagare än vad man antagit i sina kalkyler. Enligt vårt förmenande står den viktigaste osäkerheten att finna i den inhemska utvecklingen. Främst gäller detta inflationsutvecklingen, där en påtaglig risk finns för att den nuvarande höga prisstegringstakten har en sådan inneboende kraft, inte minst på grund av den fortgående likvidiseringen av ekonomin, att den 1982 överskrider den gräns på 8,9 resp. 6,(enligt nettoprisindex exkl. energiprisförändringar) som lagts in i tvåårsavtalet mellan LO och SAF. Osäkerheten beträffande industrins investeringar är likaså stor. Den eventuella positiva effekt på investeringarna av förbättringen i konkurrenskraften som löneavtalet skapar motverkas av ett sjunkande kapacitetsut Och även om detta skulle stiga till följd av en exportökning med . som prognosskissen antar, är det underkastat tvivel att investeringarna skulle reagera så snabbt som regeringen förmodar. I Finansplanen ägnar föredragande statsrådet ett avsnitt åt att diskutera stabiliseringspolitikens möjligheter. 1 detta avsnitt, som inte präglas av någon större klarhet, förs dock ett antal nykonservativa modedoktriner när det gäller stabiliseringspoiitiken till torgs. Svårigheterna att nå balans i den svenska ekonomin leder föredraganden till slutsatsen att det krävs ett delvis nytt tänkande inom stabiliseringspoiitiken". Den centrala stabiliseringspolitiska uppgiften - att åstadkomma en riktig förläggning i tiden av expansiva resp. restriktiva åtgärder sägs ha blivit svårare att uppnå till följd av bristande flexibilitet och en låg investeringsbenägenhet i våra ekonomier. Detta nya tänkande är välkänt från den internationella nykonservativa debatten, där de ökade stabiliseringspolitiska problemen gärna tas till intäkt för att förespråka att staten över huvud taget inte skall engagera sig i den ekonomiska politiken. I enlighet med denna doktrin ankommer det i huvudsak på ekonomins utbudssida att absorbera såväl de konjunkturella som de strukturella störningarna i ekonomin. Att denna passiva doktrin nu lanseras av regeringen beror sannolikt på att man vill rättfärdiga sin handlingsförlamning och dölja att den borgerliga procykliska politiken lett till att en stor del av det konjunkturpolitiska manöverutrymmet nu förbrukats. Som stöd för tesen om stabiliseringspolitikens minskade effektivitet hänvisar man till de svenska och internationella erfarenheterna av efterfrågestyrning. Såsom närmare utvecklas i motionens avsnitt om långtidsutredningen har de borgerliga regeringarna fört en aktiv procyklisk och därmed destabiliserande ekonomisk politik. Inom den nationalekonomiska vetenskapen finns det två stabiliseringspolitiska huvudriktningar. Den ena, keynesianska. skolan förordar en aktiv stabiliseringspolitik i form av Finanspolitiska och penningpolitiska åtgärder för att utjämna konjunkturfluktuationerna. Den andra, monetaristiska, skolan hävdar att en dylik aktiv politik - på grund av ovisshet om åtgärdernas effekter och dessas eftersläpning i tiden - har störst sannolikhet att bli destabiliserande. Slutsatsen av denna senare syn är att politiken bör göras till sin verkan, t. ex. genom fastställande av en given tillväxttakt för penningmängden till vilken alla aktörer i ekonomin har att anpassa sig. Men ingen känd nationalekonomisk skola förordar den typ av procyklisk destabiliserande politik som de borgerliga partierna fört och som utgör den erfarenhet på vilken det av finansplanen förordade "nya synsättet bygger. Erfarenheterna av dylik destabilise ringspolitik är f. ö. ingalunda begränsade . Den har under större delen av efterkrigstiden tillämpats i bl.a. under beteckningen stop-go-politik med för den brittiska ekonomin känt resultat. När det gäller den ökade inflexibiliteten i våra ekonomier är det i och för sig sannolikt att en rad strukturella förändringar kan ha verkat i denna riktning. Men att de skulle ha antagit sådana proportioner att de skulle omintetgöra verkan av en riktigt utformad stabiliseringspolitik motsägs av erfarenheterna i de länder där man tillämpat en dylik politik. 1 vad slutligen gäller investeringsbenägenheten visar de senaste årens internationella erfarenheter inte på någon fundamental förändring i investeringsbenägenheten som sådan. I de länder där man efter oljechocken lyckats återställa ett normalt kapacitetsutnyttjande och en normal lönsamhet har också investeringarna ökat. Vad som däremot utgjort ett avgörande hinder för såväl tillväxten i allmänhet som investeringsutvecklingen i synnerhet är den höga inflationstakten. Att denna avgörande faktor inte ens nämns inom ramen för det "nya tänkandet i finansplanen är inte ägnat att förvåna med tanke på den inflationstakt som beledsagat den borgerliga politiken. Socialdemokratin avvisar denna den ekonomisk-politiska passivitetens doktrin. Den politik socialdemokratin tidigare fört och alltjämt förespråkar är en aktiv politik där åtgärder sätts in såväl på efterfråge- som utbudssidan. Decennier innan importerade utländska modeord som utbudsekonomi för att dölja sin passivitet hade socialdemokratin i praktisk politik utvecklat institutioner och instrument för att påverka ekonomins utbudssida. Den aktiva arbetsmarknadspolitiken är ett klassiskt exempel härpå, liksom de olika medlen för att främja näringslivets investeringar. Bland åtgärder av utbudsstimulerande karaktär som socialdemokraterna förordat kan bl. a. nämnas stimulanser av skogsavverkningen för att trygga skogsindustrins virkesförsörjning. När det gäller efterfrågepolitiken var ett av grundelementen i den RehnMeidnerska modellen att stabiiiseringspolitiken skulle utformas så stramt att en inflationistisk utveckling förhindrades. Inom ramen för en övergripande samhällsekonomisk balans har socialdemokratin däremot valt att ingripa aktivt för att utjämna konjunkturfluktuationerna. Den enda åtgärd med syfte att påverka ekonomins utbudssida som konkret förespråkar är att sänka marginalskatterna. Denna reform är i sig nödvändig, men de positiva verkningar den kan få för att lösa landets ekonomiska problem överdrivs starkt av . Allvaret i den nya utbudsekonomiska övertygelsen hos moderata samlingspartier avslöjades brutalt när principöverenskommelsen mellan socialdemokraterna och mittenpartierna fördelningsmässigt utformades så att inkomster av arbete kommer att befrämjas på bekostnad av improduktiv spekulation och lånefinansierad privat konsumtion, men detta utan att höginkomsttagarna får den skattesänkning som eftersträvat. Mot den avgångna trepartiregeringens passiva politik och moderata samlingspartiets nykonservativa doktriner förespråkar socialdemokraterna en aktiv politik för att föra ut ur krisen. Redan i sin motion (motion 1980/81: 1136) presenterade socialdemokraterna en strategi för 1980-talets ekonomiska politik. Den strategi för den ekonomiska politiken som ingick i vår ekonomisk-politiska motion bestod av tre huvuduppgifter för politiken: o att bekämpa inflationen, o att upprätthålla produktion och sysselsättning, o att åstadkomma en rättvis fördelning av produktionsresultatet. Utifrån en analys av inflationens skadeverkningar på svensk ekonomi konstaterade socialdemokraterna att inflationen framstår som det allvarligaste hotet mot möjligheterna att lösa ekonomiska problem. Inflationen leder bl. a. till lägre tillväxt och därmed lägre sysselsättning, den ökar inkomst- och förmögenhetsklyftorna och försvårar att genom ekonomisk politik nå balans i ekonomin. Därför är det nödvändigt att bryta inflationen genom ett sammanhållet antiinflationsprogram, där orsakerna till inflationen angrips genom en rad kraftfulla åtgärder. I motion 1980/81: 1136 presenterades ett översiktligt tiopunktsprogram mot inflationen med följande innehåll: Bryt upp indexregleringar och liknande inflationsmekanismer. Skärp skatten på reavinster. Uppmuntra sparande och motverka konsumtion på kredit. Lägg en god grund för avtalsrörelserna. Använd prisreglering för att bryta inflationsförväntningarna. Använd växelkurspolitik för att utestänga internationella prisstegringar. Återupprätta normer och disciplin i den ekonomiska politiken. Stimulera produktion och produktivitet. Vi slog i motionen fast att industrin har en nyckelroll när det gäller att återskapa jämvikt i bytesbalansen. För att uppnå en dylik expansion är det nödvändigt att sätta in en lång rad medel. Av central betydelse är den svenska industrins konkurrenskraft och en positiv investeringsutveckling, vilket kräver ett tillfredsställande kapacitetsutnyttjande. För att uppnå den önskade industriella expansionen angav socialdemokraterna i denna och andra motioner till vårriksdagen en lång rad åtgärder i fråga om - forskning och högre utbildning investeringar i broar och vägar. För att möjliggöra de nödvändiga och ibland smärtsamma förändringar i ekonomin som inflationsbekämpningen och den industriella expansionen kommer att kräva, är en rättvist utformad fördelningspolitik av avgörande betydelse. I tider när det tillgängliga konsumtionsutrymmet, såväl privat som inom den offentliga sektorn, kommer att vara ytterst begränsat, ställs ökade krav på en rättvis fördelning av bördorna. Fördelningspolitiken kommer därför att ställas på hårda prov . Socialdemokraterna har anvisat olika vägar för att anpassa fördelningspolitiken till de nya förhållanden som gäller för den svenska ekonomin . Reformera skattesystemet genom bl. a. en sänkning av marginalskatterna och en begränsning av avdragen samt genom intensifierade insatser mot spekulation, skattfusk och skatteflykt. Bekämpa inflationen för att stoppa den orättfärdiga omfördelningen av förmögenheter från sparare till låntagare. Slå vakt om den fulla sysselsättningen, eftersom syselsättningen är en av de viktigaste faktorerna bakom en jämnare inkomstfördelning. Inför löntagarfonder för att möjliggöra en höjd lönsamhetsnivå inom industrin under fördelningspolitiskt acceptabla förhållanden. En höjd lönsamhet inom industrin är en nödvändig förutsättning för den av socialdemokraterna förespråkade industriella expansionen. Se över transfereringarna med hänsyn till deras effektivitet i att utjämna inkomsterna. Sedan denna socialdemokratiska ekonomisk-politiska strategi presenterades har trepartiregeringen i stort sett inte vidtagit några åtgärder som skulle kunna fogas in i en sådan aktiv strategi för att återställa den ekonomiska jämvikten. Ett viktigt undantag är givetvis principöverenskommelsen mellan mittpartierna och socialdemokraterna om en reform av marginalskatterna och en begränsning av avdragen. Denna åtgärd kan dock av uppenbara skäl inte tillskrivas trepartiregeringens förtjänst. I övriga avseenden utmärks trepartiregeringens politik av handfallenhet och misslyckanden. Inflationsbekämpningen synes över huvud taget inte ha intresserat regeringen. har den svenska inflationstakten tillåtits att ligga på eller över genomsnittet för . I den reviderade finansplanen tvingas nu trepartiregeringen att acceptera att inflationsprognosen justeras upp från finansplanens 6,till 11,. Den svenska inflationstakten kommer därmed att ha legat klart över genomsnittet för . Det är därvid att märka att de länder vi huvudsakligen konkurrerar med har noterat en betydligt lägre inflationstakt än genomsnittet för . En sådan fortlöpande skillnad mellan vår och våra konkurrenters prisutveckling kan inte undgå att undergräva industrins internationella konkurrenskraft. Därmed drabbas också den svenska industrins expansionsförmåga . För att belysa vem som bär ansvaret för denna utveckling kan ett citat ur finansplanen 1979 duga: Huvudansvaret för inflationen kan inte bara läggas på utlandet utan måste i första hand läggas på regering, riksdag och arbetsmarknadens parter. De senare har ett flertal gånger, och senast innevarande år, visat sitt samhällsansvar. Men deras möjligheter att göra detta är inte obegränsade. Avgörande härvidlag är den övergripande ekonomiska politikens utformning. När det gäller att åstadkomma en ökning av produktionen och sysselsättningen inom den konkurrensutsatta sektorn har trepartiregeringens politik inte lett till några resultat. Själva förutser man i den reviderade nationalbudgeten en minskning av sysselsättningen inom industrin med 25000-30000 personer och industriproduktionen väntas minska med 1,. På det fördelningspolitiska planet innebär regeringens prognoser kraftiga försämringar av välfärdens fördelning. En betydande uppgång i arbetslösheten innebär att de arbetslösa drabbas socialt och inkomstmässigt. Som regeringen själv påpekar i finansplanen är full sysselsättning och stabila priser jämte hög tilläxt de viktigaste förutsättningarna för att utjämna inkomst- och välfärdsfördelningen. Den växande arbetslösheten innebär därför ökade inkomstklyftor. Den snabba inflationen innebär likaså att den djupt orättvisa omfördelningen av förmögenheter från småsparare till resursstarka låntagare drivs vidare. Att trepartiregeringens bekännelser till en rättvis inkomstfördelning som ett centralt mål för den ekonomiska politiken inte var allvarligt menade framgår klart av den förda politiken, liksom av reviderade finansplanens och LU 80:s skrivningar av innebörd att fördelningsmålet kan uppnås först efter det att de övriga målen uppnåtts. Bakom denna politik och dessa formuleringar anar man tydligt strävan att lösa den svenska ekonomins kris genom arbetslöshet och ökade inkomstklyftor. Mot bakgrund av de ovan refererade socialdemokratiska förslagen till stabilisering av den svenska ekonomin kan man därför konstatera att inget görs åt inflationen, att produktions- och sysselsättningsläget tillåts att försämras ytterligare, samt att inkomst- och förmögenhetsklyftorna fortsätter att vidgas. Som en direkt följd av det finanspolitiska misslyckande som det statliga budgetunderskottet är ett uttryck för läggs orimliga bördor på kreditpoliti Tvånget att finansiera det statliga budgetunderskottet tillsammans med ett strukturellt bytesbalansunderskott innebär att kreditpolitikens manöverutrymme i stort sett är eliminerat. Ett tecken härpå är att mitt i lågkonjunkturen tvingas att hålla ett rekordhögt diskonto för att motverka ett eventuellt kapitalutflöde och för att finansiera det statliga budgetunderskottet. Trots alla strävanden att finansiera underskottet utanför banksektorn eller genom olika regleringar sterilisera likviditeten i banksektorn för att därmed motverka en ytterligare likvidisering av den svenska ekonomin, ökade penningmängden enligt reviderad nationalbudget med 1980 och den väntas öka med . Det starka tryck som läggs på kreditpolitiken har bl. a. lett till att kapitalmarknaden segmenteras i olika zoner. Den officiella kapitalmarknaden och i första hand bankerna tvingas att ta emot allt större volymer statspapper och dess utlåningsexpansion regleras. expanderar en okontrollerad grå zon, som i första hand baseras på de icke-finansiella företagens likviditetsöverskott. Följden av detta blir en segmentering av kapitalmarknaden och ett ineffektivt resursutnyttjande.