mot · G5022 · 1981-10-07 00:00:00 — med anledning av proposition 1981/82:8 om lag om vård av missbrukare i vissa fall, m. m. I proposition 1981/82:8 föreslår regeringen att antar en lag om vård av missbrukare i vissa fall (LVM). Lagen är avsedd att komplettera socialtjänstlagen på samma sätt som den särskilda lagstiftningen om vård utan samtycke av unga, LVU. Både missbrukare av alkohol och av narkotika föreslås kunna beredas vård oberoende av samtycke om vissa förutsättningar är uppfyllda. Propositionen innehåller också förslag till vissa följdändringar i andra berörda lagar. Nämnda lagändringar avses träda i kraft med socialtjänstlagen och LVU, nämligen . Den dåvarande regeringen tillsatte 1967 en beredning med uppgift att se över sociallagarna. Denna beredning, kallad socialutredningen (SU), avgav tre delbetänkanden: ett principbetänkande och en sammanställning innan man arbete lade fram slutbetänkandet Socialtjänst och socialförsäkringstillägg (SOU 1977:40, 41). Efter ett omfattande remissarbete resulterade betänkandet i proposition 1979/80:1 om . I propositionen framlades förslag till en ny socialvårdslagstiftning som skulle ersätta bl. a. barnavårdslagen, nykterhetsvårdslagen, socialhjälpslagen och barnomsorgslagen. Ett grunddrag i reformförslaget var att all vård och behandling inom skulle ske helt i frivilliga former. Någon möjlighet att ingripa med tvångsåtgärder gavs sålunda inte. Socialtjänstlagen (SotjL) kompletterades därför av Lag (1980:621) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU), som ger rätt till tvångsingripanden upp till , i vissa fall . När det gällde vård av vuxna missbrukare ansågs det dock inte motiverat att behålla några möjligheter till tvångsingripanden inom ram. , som uppenbarligen blivit påverkad av den dåvarande ultraliberala vårdideologin, hade också redovisat förslag som skulle ge en ny intagningsgrund för att bereda missbrukare av alkohol och narkotika nödvändig vård - även om det inte gick att få deras samtycke till vården lagen om psykiatrisk vård i vissa fall (LPV). har i proposition 1981/82:8 Lag om vård av missbrukare i vissa fall (LVM) gjorts ytterligare ett försök att få till stånd en lagstiftning på detta område. 1* 1981/82. LVM-förs laget Jämfört med LPV innebär LVM: att missbrukarna inte längre skall klassas som jämställda med sinnessjuka, att enskilda läkare inte kan begära polishandräckning och förpassa missbrukarna till mentalsjukhus, att tvångsomhändertagande i stället beslutas av länsrätt med förstärkt lekmannainflytande, att omhändertagandet inte omfattar maximalt utan , att detta vid synnerliga skäl skall kunna förlängas ytterligare . nykterhetsvårdslag (NvL) upphör att gälla . LVM är avsedd att komplettera socialtjänstlagen i de fall missbrukare av alkohol eller narkotika inte kan beredas nödvändig vård i frivilliga former. Detta innebär en stor tillnyktring i fråga om realism och rättssäkerhet jämfört med tankegångarna i LPV. Förslaget är dock inte i första hand en fråga om att skapa en handfast och framgångsrik lagstiftning. Syftet är att i stället uppnå en politisk kompromiss och som sådan kan förslaget möjligen vara en fullträff. Som vårdlagstiftning är det näst intill odugligt. Regeringen har visserligen insett att man i vissa fall måste tillgripa tvångsåtgärder. Men regeringen sätter sådana tidsgränser att åtgärderna i de flesta fallen blir meningslösa. Missbrukarens rehabilitering uteblir. LVMförslaget innebär, jämfört med gällande lag, en dramatisk liberalisering i samhällets syn på avancerat alkoholmissbruk. Detta kan inte vara en realistisk och fruktbar politik när missbruksproblemet väller över alla bräddar och blivit värre än någonsin under detta århundrade. LVM är i jämförelse med NvL en kraftig social försämring som bl. a. innebär: att åtgärd enligt LVM endast kan ske i slutstadiet av en missbrukskarriär, då den enskilde är i trängande behov av vård till följd av sitt missbruk, att åtgärd mot missbrukarens vilja enbart kan omfatta frihetsberövande och institutionsvård och inte som i NvL tvångsåtgärder i öppen vård såsom övervakning, olika slag av åläggande, varning och vilande omhändertagandebeslut, att vård enligt LVM skall övergå i frivilliga former och enligt huvudregeln vara avslutad , att hela utrednings- och beslutsprocessen måste göras om när missbrukaren lyckas hålla sig undan och vara oanträffbar , att vårdbehovet vid akut polisomhändertagande och därmed följande avrusning i arrest kan anses trängande enligt LVM då den juridiska handläggningen i länsrätten blir aktuell, att lagen således kan medföra ständiga vilopauser i polisarrester och häkten och därefter återgång till missbruksmiljöerna, att LVM stadgar att om missbrukaren samtycker till att lägga in sig på sjukhus eller annan vårdinstitution finns det således oftast inte tillräckliga skäl för omhändertagande, att man därmed får utvidgad, lagstadgad men meningslös s. k. pingpongvård av missbrukare inom sjukvården, att missbrukaren inte som i NvL (§ 58) har möjlighet att frivilligt underkasta sig lagens tvångsmöjligheter, oaktat att fem gånger fler alkoholister f. n. vårdas enligt sådant kontrakt än enligt tvångsresolution, att möjligheten till villkorlig utskrivning uttryckligen omöjliggöres, att den som är misstänkt för brott, för vilket inte är stadgat strängare straff än fängelse och brottet begåtts innan vård enligt denna lag påbörjats eller , skall åklagaren pröva om åtalet lämpligen bör ske, dvs. den kriminella missbrukaren skall få byta fängelse mot två månaders missbruksvård, att denna premiering av missbruk medför att det i kriminella kretsar blir oklokt att inte göra sig känd som etablerad missbrukare med lagstadgad rabatt på straffansvar, att aktiva missbrukare i fortsättningen fritt skall få förfoga över sina pengar från även om dessa uppenbarligen främst går till fortsatt missbruk. Sammanfattningsvis kan hävdas att LVM inte utgår från de faktiska behoven i den komplicerade processen att rehabilitera missbrukare. En tvärpolitisk arbetsgrupp - - har lagt fram ett eget alldeles utmärkt förslag: Lag om behandling av missbrukare (LBM). skrev : Paradoxalt nog gör det här förslaget ett mänskligare och positivare intryck än socialtjänstlagen. Det är inte utan kostnader och besvär får ett färdigt och klart lagförslag därtill alldeles utmärkt. Svälj förtreten, tacka och ta emot. Även uttrycker samma sympatier för förslag när tidningen kommenterar den nu aktuella regeringspropositionen. På ledande plats skriver SvD : bör allvarligt pröva att förverkliga den s. k. alternativutredningens enkla och egentligen tämligen självklara förslag: en anpassning av nykterhetsvårdslagen till dagens missbrukssituation. 200 000 alkoholister och 15 000 missbrukare av tung narkotika är en bakgrund som borde stimulera till eftertanke. är en partipolitiskt och religiöst obunden förening som bildades i avsikt att förbereda överläggningarna om den framtida lagstiftningen om frivillighet och tvång vid behandling av vuxna missbrukare. Medlemmar i föreningen är enskilda människor som i sin yrkesverksamhet eller på annat sätt intresserar sig för missbruksproblem. Många av medlemmarna deltog som starkt kritiska bedömare i diskussionerna kring LPV-förslaget. huvudförslag, som lades fram , går ut på att nykterhetsvårdslagen skall behållas till sin struktur under namnet Lag om behandling av missbrukare (LBM). Tillämpningsområdet skall vidgas till att omfatta rusmedel som definieras som alkohol, narkotika, läkemedel och organiska lösningsmedel använda i berusningssyfte. Som generalindikation skall användas hemfallenhet som preciseras som visad oförmåga att varaktigt bryta missbruk av rusmedel. Frivillighet bör vara förstahandsalternativet vid behandling, och tvångsingripande skall utgöra undantag. Ingripande och behandling bör ske på tre nivåer: 1. frivilliga åtgärder inom ramen för socialtjänstlagens bestämmelser, 2. övervakning och andra föreskrifter som socialnämnden ålägger missbrukare och, i sista hand, 3. frihetsberövanden. Missbrukaren skall ha rätt att påfordra den behandling som erfarenhetsmässigt visat sig vara gagnelig (behandlingsrättighet) liksom man skall kunna åläggas skyldighet att medverka vid behandling när särskilda villkor är uppfyllda (behandlingsskyldighet). Så kallad vilande resolution bör vara möjlig att ge, och verkställighetstiden för beslut skall vara . Behandlingen skall vara individuellt anpassad. Vårdtiden skall vara normalt högst men skall kunna förlängas om det är nödvändigt för att erhålla ett bestående resultat. Frihetsberövande skall beslutas av länsrätten efter ansökan av sociala centralnämnden. Övriga åtgärder beslutas av sociala centralnämnden. Lagförslaget är således en vidareutveckling av NvL. föreslår att samhällets missbruksvård skall ligga på sociala centralnämnder och behandlingskliniker såsom allmänna och enskilda behandlingshem. Därför föreslås att specialindikationen 1 § a) i LSP skall utgå då den givit upphov till onödiga missförstånd. Vård utan samtycke av narkotikamissbrukare skall enbart regleras i LBM. Att tillämpa en psykiatrisk vårdlag på missbrukare som inte är psykiskt sjuka strider dessutom mot god rättstradition och mot psykiatrernas etiska deklaration, den s. k. Hawaiideklarationen, 1977. föreslår vidare att i Lagen om allmän försäkring () skall införas bestämmelser om att som särskild förutsättning för erhållande av sjukpenning, sjukbidrag eller pension må föreskrivas att missbrukaren fullgör viss behandling. Avbrott bör kunna leda till att missbrukaren förlorar förmånen eller att denna utbetalas till annan, t. ex. anhörig. Drogmissbruket - vår tids största sociala problem Orsaken till att narkotikamissbruket fått en så snabb och förödande stor utbredning är den liberala narkotikapolitik som förts i landet. kan aldrig tvingas tillbaka utan restriktioner och sanktioner. Ju liberalare politik - desto större utbredning. Individuella behandlingsmetoder ger inte tillräcklig effekt utan det erfordras generella politiska åtgärder som gäller alla. uppskattar polisen att det finns 20 000 tunga missbrukare. Beträffande haschmissbruket rör det sig om 100 000 missbrukare i landet. Alkoholmissbruket är naturligtvis kvantitativt sett det i särklass största problemet, mänskligt, socialt och särskilt samhällsekonomiskt. Narkotikan, däremot, är mera elakartad så till vida att den bygger upp en hel asocial subkultur och en organiserad brottslighet av helt ny typ. Narkotikan binder (förslavar) människan fortare än alkoholen, men det är i princip inte lättare eller svårare att rehabilitera en missbrukare beroende på vilken kemisk substans som missbrukats, utan detta sammanhänger med en rad sociala förhållanden. Man kan inte behandla narkomani och andra former av missbruk som enbart ett symtom på något annat, t. ex. dålig uppväxtmiljö. Fenomenet representerar ett inlärt tillstånd. Det är det inlärda beteendet som skall förändras: då får också människan en annan inställning till droger och kan bli fri från beroendet. Hasselakollektivet, ett behandlingshem, har framgångsrikt arbetat efter denna modell. På behandlas ungdomar som omhändertagits enligt BvL och som har ett klart uttalat hot om ungdomsvårdsskola i ryggen. Det rör sig alltså om tvångsvård där man lär ungdomarna ett helt nytt beteende, man ger dem ett nytt liv. Behandlingen pågår på kollektivet och därefter på en folkhögskola. Hasselakollektivet har meddelat i rapporter att man lyckats få 3/4 av eleverna socialt stabila och funktionsdugliga med denna behandlingsmetod. Om regeringens proposition 1981/82:8 antas av skall lagen träda i kraft . Vårdresurser för narkomanerna enligt detta förslag finns inte. Rent teoretiskt kan polisen komma med 600 heroinmissbrukare och begära tvångsvård. finns 400 platser på behandlingshem där narkomaner frivilligt söker hjälp. De narkomaner som vårdas enligt gällande tvångslagar tas om hand inom psykiatriska vården. Det måste i fortsättningen finnas normer i samhället som tillåter att vi gör det så svårt som möjligt för missbrukarna att fortsätta att vara missbrukare. Vi måste kunna använda verkliga påtryckningar, t. ex. ingen sjukskrivning om behandlingsprogrammet inte fullföljs. är det alltför lätt att vandra mellan olika läkare. Får inte missbrukaren vad han önskar hos en doktor går han vidare till nästa. Så länge det finns flera vägar till flykt än till förändring blir varje institution bara en bricka i ett spel utan slut. Institutionsvården är i vissa fall inte alltid bra. Socialarbetare har låtit bli att ställa krav på missbrukarna. Politikerna måste i fortsättningen få ta ställning hur en missbrukare skall omhändertas. beslutsgång för att få bättre vård. Politikerna skall styra utbudet av vård på så sätt att de ser till att det finns valmöjligheter till olika typer av institutioner. Vad som krävs för att bekämpa drogmissbruket är en snabb och effektiv organisation, som har överblick över hela strukturen och snabbt kan ingripa, utreda, lagföra och följa upp effekterna av sina insatser genom hela kedjan: från inledande insatser i skola, socialvård, polis m. m. till kriminal- och missbruksvård samt återanpassning i samhället. Inte minst är en effektivare eftervård nödvändig för att åstadkomma en framgångsrik rehabilitering. Vi har i motion 1980/81:228 närmare utvecklat våra synpunkter härom och hänvisar till vad som där anförts. Narkotikaproblemets nuvarande omfattning kan i någon mån belysas av följande statistiska uppgifter: Tullens totala beslag i utgjorde bl. kokain, heroin, cannabis jämte cannabisolja. Tullen uppskattar att detta är av den totala hanteringen. Antal dödsfall i samband med drogmissbruket i har uppskattats till mer än 1 000 personer . beräknas uppgiften för vara ca 200 personer. Med den bakgrundsbeskrivning och den problemöversikt som vi redovisat i motion 1980/81:228, vilken behandlades av , vill vi framhålla det nödvändiga i att väsentligt öka möjligheterna till tvångsingripanden mot dem som idkar grovt bruk av narkotika, då vederbörande riskerar att skada sig själv eller annan och då möjligheterna till frivilliga insatser har uttömts. Alldeles för många unga människors liv och framtid står på spel för att kompromissa sig fram till ett sådant förslag som regeringen har lagt fram i proposition 1981/82:8. Det kan på goda grunder betecknas som verkningslöst. Jämfört med alternativutredningens konstruktiva förslag är regeringsförslaget klart undermåligt och bör sålunda icke ligga till grund för ett riksdagsbeslut. Med hänvisning till ovanstående och med åberopande av vad vi anfört i motion 1980/81:228 hemställer vi att 1. avslår proposition 1981/82:8, 2. hos regeringen begär ett nytt lagförslag grundat på den s. k. alternativutredningens förslag, 3. beslutar - i avvaktan på beslut enligt p. 2. ovan - att förlänga giltigheten av nuvarande berörd lagstiftning intill dess ny lagstiftning kan träda i kraft.