mot · G4021071 · 1981-01-23 00:00:00 — av Per m. fl. Med utgångspunkt i tre för bostadsförsörjningen övergripande parlamentariska utredningar - boende- och bostadsfinansieringsutredningama samt bostadsskattekommitté - framlade den dåvarande socialdemokratiska regeringen ett förslag till - proposition 1974:100 om en vidareutveckling av den sociala bostadspolitiken. Det framlagda förslaget utgjorde det första steget i ett planerat framtida reformarbete i syfte att ompröva vissa av de bostadspolitiska medlen, som ursprungligen skapats för att avskaffa nöden, bristen och otryggheten i boendet. Då dessa grundläggande målsättningar hade, genom bl. a. satsningarna inom ramen för miljonprogrammet, i stort sett uppnåtts utgör förslag inledningen till ett framtida reformarbete för att skapa ekonomisk, demokratisk, social och miljömässig rättvisa mellan boende oavsett var bostaden är belägen, när den är byggd och hur den är upplåten. Så sent som i samband med bostadspolitiska reform kunde i uppnås stor politisk enighet mellan socialdemokraterna samt centerparti och kring denna utgångspunkt. I propositionen slås nämligen bl. a. fast att bostaden är en social trygghetsfaktor av grundläggande betydelse och att samhället har ansvaret för att säkerställa tryggheten på bostadsområdet. Moderata samlingspartiet däremot stod utanför denna breda bostadssociala värdegemenskap. I stället pläderade partiet för en politik där solidaritet och rättvisa skall underordnas den fria marknadsekonomin. Rätten att bo skall bestämmas av tillgång till pengar på en marknad där mark- och producentintressen fått ersätta samhällsansvaret i bostadsförsörjningen. Reformarbetet med att i brett politiskt samförstånd vidareutveckla den sociala bostadspolitiken avbröts dock i och med att de borgerliga partierna övertog regeringsansvaret hösten 1976.1 stället för att slå vakt om solidaritet och rättvisa i boendet har den bostadspolitiska utvecklingen kommit att styras av den fria marknadsfilosofin. Att denna omorientering varit möjlig sammanhänger i hög grad med högerkrafternas allt starkare ställning i regeringen. De lösningar som kunnat förhandlas fram i regeringen har nämligen ständigt kommit att vrida den bostadspolitiska utvecklingen bort ifrån den tidigare sociala inriktningen mot en fri marknadsekonomi där rätten att bo alltmer skall bestämmas av tillgång till kapital. Resultatet av denna utveckling har blivit att spekulationen i människornas rätt att bo håller på att ta över bostadsförsörjningen, att bostadslösheten bland de betalningssvaga tilltar som valfriheten för de kapitalstarka att efterfråga lägenheter med bostads- och äganderätt ökar - rätten till en god bostad börjar alltmer att bestämmas av tillgång till kapital, att segregation och utslagning inom boendet håller på att omdana samhället bort från solidaritet och rättvisa, att nyproduktionen har marknadsanpassats och i huvudsak riktas mot de betalningsstarkas efterfrågan på småhus och lägenheter i flerfamiljshus, att spekulationsvinster, i första hand i större tätorter, vid nyproduktion och vid befintliga bostäder upplåtna med ägande- och bostadsrätt betalas av skattebetalarna genom de alltmer ökande ränteavdragen samt att boendekostnaderna för många människor, oavsett om de hyr sin bostad eller besitter den med ägande- eller bostadsrätt, stiger på ett från social synpunkt helt oacceptabelt sätt; detta drabbar särskilt hårt vanliga löntagare med måttliga inkomster, som under en följd av år dessutom fått vidkännas reallönesänkningar. I denna för den sociala bostadspolitiken utomordentligt allvarliga situation håller sig regeringen helt passiv. Om man bortser ifrån vissa korrigeringar inom ramen för bostadsbidragssystemet - till detta ämnar vi återkomma kan den av regeringen i budgetpropositionen presenterade bostadspolitiken karakteriseras av ett ständigt hänvisande till pågående utredningar. I denna krissituation finns förvisso behov av en samlad belysning av bostadspolitiken. Men om man till regeringens splittrade utvecklingsbild lägger det förhållandet att någon gemensam målformulering för en borgerlig bostadspolitik inte kunnat presenteras kommer dessa utredningar, när de väl är färdiga, att behöva göras till föremål för ett förhandlingsförfarande inom regeringen innan utredningsförslagen i borgerligt samförstånd kan presenteras . Med hänsyn till vad som ovan sagts finns därför stor risk att resultatet av dessa förhandlingar blir, precis som fallet varit, ett fortsatt raserande av den tidigare för socialdemokraterna och mittenpartierna i stort sett gemensamma sociala bostadspolitiken. För att motverka denna utveckling och återskapa möjlighet för breda bostadspolitiska lösningar anser vi att regeringen bör tillsätta en övergripande parlamentarisk utredning i enlighet med de riktlinjer som vi framfört i vår motion 1979/80:1833 och som vi sedan upprepade dels i samband med vårt förslag till moratorium i frågan om fastighetstaxeringen, dels i motion 1980/81:131 med anledning av proposition 1980/81:42 om ändrade regler för villabeskattningen m. m. I den av oss förordade utredningen bör en översyn göras av bl. a. de olika metoder som används för att räkna upp kostnaderna, dvs. höjningarna av den garanterade bostadsräntan resp. justeringen av taxeringsvärdena vid beräkning av schablonintäkten. Detta inte minst mot bakgrund av att de ekonomiska och sociala förutsättningarna för bostadsförsörjningen radikalt förändrats i förhållande till den situation för vilken de olika metoderna skapats. En sådan mer övergripande översyn, vid vilken såväl de kort- som långsiktiga förutsättningarna bör beaktas, kan då inte enbart begränsas till småhus med äganderätt eller till de bostäder, byggda , som berörs av det statliga räntebidragssystemet. Översynen måste av rättviseskäl omfatta alla typer av bostäder, oavsett när och var de är byggda. Resultatet av denna översyn måste bli socialt rimliga och samhällsekonomiskt försvarbara boendekostnader. Samhällets stöd måste vara neutralt med avseende på besittningsform och vara utformat på ett fördelningspolitiskt rättvist sätt. Det är av stort värde att få klarlagda de parlamentariska förutsättningarna för enighet om hur den framtida bostadspolitiken skall utformas. Vi föreslår därför att hos regeringen begär att regeringen sammankallar företrädare för samtliga riksdagspartier till en överläggning i syfte att lägga fast riktlinjerna för en omprövning av bostadspolitiken för att skapa ekonomisk och social rättvisa mellan alla boende och mellan olika besittningsformer. har bostadsbyggandet tillåtits sjunka till i medeltal ca 55 000 lägenheter . Detta motsvarar ett byggande som vi hade . Ser man enbart på antalet lägenheter i flerfamiljshus - ca 15 000 - kan man finna jämförbara siffror endast från de värsta depressions- och krigsåren . med denna låga igångsättning har produktionskostnaderna stigit kraftigt. De faktiska genomsnittliga byggnadskostnaderna för statligt belånade flerfamiljshus och gruppbyggda småhus har ökat med . Motsvarande ökning vad beträffar tomt- och grundberedningskostnader uppgår till . Dessa snabbt ökande produktionskostnader har i hög grad bidragit till den alltmer minskade benägenheten hos olika byggherrar att ta på sig ansvaret för att bygga lägenheter i flerfamiljshus. Det låga bostadsbyggandet i kombination med den kraftiga kostnadsutvecklingen har bidragit till att allt fler människor blivit bostadslösa. I fler och fler kommuner växer köerna till hyres- och bostadsrättslägenheter. Vi ser med djup oro på denna utveckling. Vi gör det inte enbart på grund av att det byggs för litet till för höga kostnader utan också därför att det som byggs inte riktar sig till de människor som saknar bostad, att ungdom utan rika föräldrar, ensamstående med barn och de som är otrygga på arbetsmarknaden har fått det svårare att få en bostad , att de som har mest pengar och de bästa bankkontakterna givits ökad valfrihet på bostadsmarknaden. I denna för hela den sociala bostadspolitiken allvarliga situation vill vi häri övrigt jämför med vår s. k. storstadsmotion 1980/81:1252 - att särskild uppmärksamhet ägnas åt ungdomens möjligheter att erhålla bostad på hemorten. En av följderna av den låga nyproduktionen av flerfamiljshus har nämligen blivit att ungdomar som söker sig ut på bostadsmarknaden ställs inför stora svårigheter. Det , , har försökt att fästa regeringens uppmärksamhet på dessa förhållanden. Genom enkäter och inventeringar har man kunnat visa skrämmande bilder av de ungas bostadssituation. Genom kontinuerliga uppföljningar är det nödvändigt att skapa kunskap om detta speciella bostadsbehov. Regeringen bör därför ta initiativ till att kartlägga de ungas bostadsbehov och därefter vidta nödvändiga åtgärder. Parallellt med den ovan beskrivna, från bostadssocial synpunkt helt oacceptabla, utvecklingen har det låga bostadsbyggandet successivt medfört en nedrustning av produktionsresurserna med allvarliga näringspolitiska konsekvenser. Bostadsbyggandet utgör nämligen en viktig avsättningsmarknad för, ofta betecknad motorn i, den svenska industrin. Närmare hälften av bostadsinvesteringarnas värde gäller varor från industrin, och mindre än en femtedel härav avser importerade varor. gick av den svenska industrins produkter till bostadsbyggandet. Genom nedgången i bostadsbyggandet har naturligtvis också deras betydelse för industrin avtagit, men fortfarande gick av industrins varor till bostadsbyggandet. De branscher som i första hand är beroende av bostadsbyggandet är förutom byggnadsämnesindustrin även trävaruindustrin samt jord- och stenvaruindustrierna. För dessa branscher har det minskade bostadsbyggandet medfört ett betydande bortfall av arbetstillfällen. Men också i många andra branscher - exempelvis stål-, verkstads- och möbelindustrin - har sysselsättningseffekterna varit påtagliga. Den successiva nedrustningen av produktionsapparaten har dessutom påskyndats av att bostadsbyggandet tillåtits fluktuera med hänsyn till årstiderna. Bristen på övergripande planering från regeringens sida i form av ett näringspolitiskt program för byggsektorn har medfört allvarliga störningar såväl på arbetskraftssidan som inom byggnads- och materialindustrin som helhet. Igångsättningen av nya lägenheter har sjunkit på ett mycket oroande sätt. redovisas nämligen en nedgång i påbörjandet med jämfört med . Det totala påbörjandet för kan på basis av igångsättningen t. o. m. oktober månad uppskattas till ca 49 000 lägenheter, varav ca 15 000 i flerfamiljshus. I förhållande skulle detta innebära en nedgång när det gäller flerfamiljshuslägenheter med i storleksordningen . För att bryta denna utveckling måste omedelbara åtgärder sättas in. I annat fall kommer bostadsbristen att öka som produktionsapparatens nedrustning kommer att fortsätta. Det senare är inte enbart ett hot mot vissa industrigrenar och sysselsättningen där utan innebär också i växande grad risk för en nedrustning av utvecklingskapaciteten på byggmaterialområdet i landet som helhet. Dessutom kommer nedgången i bostadsbyggandet att försvåra den rekrytering av byggnadsarbetare som måste till för att kompensera den kraftiga minskning av byggnadsarbetarkåren som blivit resultatet av underlåtenhet att föra en aktiv och medveten politik på byggområdet. Denna avsaknad av handlingskraft på byggområdet finns på ett utomordentligt sätt illustrerad i årets budgetproposition där regeringen visserligen slår fast att påbörjandet bör vara ca 55 000 lägenheter , men som den enda åtgärd för att uppnå detta hänvisar man till vad en utredningsman kan föreslå. För att stimulera till en ökad igångsättning av hyres- och bostadsrättslägenheter kräver socialdemokraterna att produktionskostnaderna temporärt tas ned genom att momsen slopas för de lägenheter som påbörjas fr. o. m. och till utgången av (motion 1980/81:1565). För att ytterligare stimulera till produktion av lägenheter i flerfamiljshus skall vidare utgå en tvåårig uthyrningsgaranti i enlighet med regler som gällde för hyresförlustlån. Denna temporära garanti skall gälla för lägenheter påbörjade som momsbefrielsen. För att motverka eventuella kostnadsökningar förorsakade av de ovan föreslagna stimulansåtgärderna kräver socialdemokraterna slutligen att kostnadskontrollen skärps, inte minst i samband med produktionsanpassad belåning. I den socialdemokratiska partimotionen (1979/80:1833) med anledning av förslagen i förra årets budgetproposition anfördes följande beträffande bostadsbidragen. har boendekostnaderna stigit starkt, som stora grupper löntagare fått reallönesänkningar. De borgerliga regeringarna har inte vidtagit tillräckligt kraftfulla åtgärder för att hindra denna negativa utveckling. Stora grupper av befolkningen har fått uppleva en drastisk standardförsämring. Ett medel att delvis bibehålla levnadsstandarden för barnfamiljer och för låginkomsttagare är bostadsstödet. regeringarnas brist på vilja att förbättra bostadsstödet har inneburit att många barnfamiljer, låginkomsttagare och pensionärer i ökande utsträckning fått ta konsekvenserna av de ökade boendekostnaderna. I socialdemokratiska förslag i har framhållits vikten av att bostadsstödet utformas så att de grupper för vilka detta stöd har stor betydelse verkligen får en reell förbättring. Under det år som gått sedan det ovan angivna skrevs har situationen ytterligare förvärrats. Det är därför i hög grad motiverat att motionsvägen föra fram förslag som innebär bättre bostadsbidrag för stora grupper - inte minst för barnfamiljerna. I anslagsframställning för nästa budgetår lämnas statistik över omfattningen av bostadsbidragsgivningen. Av statistiken framgår bl. a. att antalet barnfamiljer med bidrag minskat med 36 000 1979 då antalet var 412 000. Antalet hushåll utan barn har minskat med 16 000 till 101 000 . Speciella undersökningar har gjorts om hushåll med bidrag för . En jämförelse mellan de två majundersökningarna visar att antalet hushåll fortsätter att minska. Sålunda har antalet hushåll med bostadsbidrag minskat från 502 000 till 468 000 , dvs. en minskning med 34 000. Även om det finns anledning att räkna med vissa variationer av antalet hushåll med bostadsbidrag är det dock en anmärkningsvärt stor minskning som förekommit . Enligt beror förändringen av antalet hushåll dels på hushållsbildningen i stort, dels på att inkomstgränsen inte höjts i samma grad som inkomstnivån. Det finns all anledning att räkna med att antalet hushåll med bostadsbidrag fortsätter att minska även i fortsättningen, bl. a. beroende på att den nedre inkomstgränsen för ensamstående med barn sänkts kraftigt fr. o. m. . Regeringens förslag i budgetpropositionen 1980 om en sänkt nedre inkomstgräns för denna kategori innebar en sänkning av den nedre inkomstgränsen från . till , något som i sin tur innebar ett minskat bostadsbidrag om . I vår motion 1980 (motion 1979/80:1833) och i den efterföljande riksdagsbehandlingen riktade vi en skarp kritik mot regeringens förslag om sänkt inkomstgräns för denna grupp. Tyvärr gick riksdagsmajoriteten (m, c, fp) emot vårt förslag. Vi vidhåller vårt förslag i frågan från och kan alltså inte acceptera att just de grupper i samhället som redan har stor försörjningsbörda i första hand skall vara de som får sin boendestandard sänkt på grund av regeringens oförmåga och ovilja att föra en politik som ökar möjligheten att solidariskt stödja de grupper som inte sällan är i stort behov av samhällets stöd. Även i ett kärvt samhällsekonomiskt läge är det oförsvarligt att så drastiskt som skett minska bostadsstödet för ensamstående med barn. Tillämpade utrymmesnormer innebär även att familjer med lika antal barn bör ha möjlighet att efterfråga lika stora bostäder oberoende av om familjen består av en eller två vuxna. I årets budgetproposition (prop. 1980/81:100, bil. 16, s. 61) anför bostadsministern att vägledande för hennes nu framförda förslag bl. a. är att styra stödet till de hushåll som har störst behov av det och att göra det möjligt för inkomstsvaga hushåll att hålla sig med en modern bostad som är tillräckligt stor för familjens behov. Men i praktisk handling låter inte bostadsministern de formulerade principerna vara vägledande för de förslag som förs fram vad beträffar inkomstgränserna. Som visats ovan innebär sänkta inkomstgränser även sänkta bostadsbidrag. Även otillräckliga höjningar av inkomstgränserna i förhållande till löneutvecklingen leder till samma effekt. I avsikt att inte ytterligare urholka bostadsbidragsgivningen finns det således goda motiv för en ändring av inkomstgränserna. Ovan har diskuterats de mycket tungt vägande skäl som finns för att återigen ha samma nedre inkomstgräns för alla barnfamiljer, oavsett om familjen består av en eller två vuxna. I budgetpropositionen föreslås att de nedre inkomstgränserna höjs med . för ensamstående med barn och till . för makar med barn. Vårt förslag innebär att den nedre inkomstgränsen för ensamstående med barn höjs med ytterligare . Förslaget innebär således att den nedre inkomstgränsen kommer att vara . Förslaget innebär isolerat att bostadsbidraget jämfört med f. n. kommer att öka för ensamstående med barn med /år eller med /månad för bidragstagare som ligger under den föreslagna nedre inkomstgränsen. Regeringens politik har således inneburit att inflationen ökat starkt och att arbetstagarna tvingats kräva kompensation härför. Detta har i sin tur medfört att den nominella lönen stigit - utan motsvarande real köpkraftsförstärkning -för stora grupper inkomsttagare i vanliga inkomstlägen. För att i någon mån ge dessa grupper det bättre bostadsstöd som är nödvändigt för att de skall kunna behålla sin bostadsstandard förordar vi att den övre inkomstgränsen höjs med . utöver regeringens förslag till . Av ovan refererade statistik framgår att antalet hushåll utan barn som har bostadsbidrag 1980 minskat med . Förslagen i budgetpropositionen beträffande den nedre inkomstgränsen för hushåll utan barn innebär att gränsen sänks med . för ensamstående och att den behålls oförändrad vid . För att motverka att bidragsgivningens omfattning fortsätter att minska i allt snabbare takt föreslår vi att inkomstgränsen för hushåll utan barn sätts till . både för ensamstående och för makar. Våra här ovan framlagda förslag beräknas för nästa budgetår öka anslaget med ca 50 milj. kr. utöver vad som föreslagits i budgetpropositionen. Beträffande inkomstgränserna bör i detta sammanhang återigen erinras om att bostadsbidragskommittén har som en av sina huvuduppgifter att analysera hur inkomstprövningsbegreppet skall utformas. lägga fram sitt förslag . Även mot bakgrund av pågående utredningsarbete finns det starka skäl att behålla de tidigare tillämpade principerna om lika nedre inkomstgräns för hushåll, oavsett om det i familjen finns en eller två vuxna. Pågående utredningsarbete bör således avvaktas. Bostadsbidragssystemet bör - som boendeutredningarna tidigare framhållit - bidra till att begränsa de skillnader i bostadsstandard som beror av olika inkomst och betalningsförmåga samt förbättra bostadsstandarden för ekonomiskt svaga grupper (SOU 1975:51 s. 380). I budgetpropositionen föreslår bostadsministern att studiemedel skall räknas som inkomst vid prövning av bostadsbidrag. I samband med behandlingen av proposition 1980/81:20 uttalade vi oss för att en samordning skulle ske, dock så att en studerande kan ha förvärvsarbete av normal omfattning och fortfarande vara berättigad till bostadsbidrag (motion 1980/81:74). Regeringen föreslår nu att för skall hälften av studiemedlen beaktas, hela beloppet. Enligt vår mening kan en sådan samordning som regeringen föreslår för accepteras. Däremot skulle ett system att helt beakta studiemedlen leda till att knappast någon studiemedelstagare får behålla bostadsbidraget. Detta kan inte accepteras. Vid behandlingen av ansökningar från de studerande bör man beakta att man inom studiemedelssystemet och bostadsbidragssystemet arbetar med två helt skilda inkomstbegrepp, inte bara sakligt utan också tidsmässigt. Beträffande de övriga förslagen i budgetpropositionen om förändringar i bostadsbidragen får de i nuvarande samhällsekonomiska läge godtas. Genom bostadspolitiska beslut ställdes 30 milj. kr. till förfogande för att stimulera till åtgärder i syfte att förbättra befintliga boendemiljöer. Efterfrågan på dessa medel har sedan ökat inte minst mot bakgrund av de senaste årens snabbt tilltagande segregation på bostadsområden i första hand i våra storstadsregioner. Områden som miljömässigt tidigare fungerat tillfredsställande har genom den pågående utvecklingen börjat att alltmer drabbas av problem. För att denna utveckling skall kunna motverkas på ett tidigt stadium måste åtgärder kunna sättas in innan områdena drabbats av så svåra sociala och miljömässiga problem att de enligt regeringen fr. o. m. initierade spärreglerna kan bli berättigade till bidrag för miljöförbättrande åtgärder. Vi föreslår i vårs. k. storstadsmotion, motion 1980/81:1252, att ytterligare 25 milj. kr. anslås för miljöförbättrande åtgärder utöver de av regeringen anvisade medlen i budgetpropositionen. Därutöver kräver vi att grunderna för lån och bidrag till förbättring av boendemiljön ändras i enlighet med vad som anförs i storstadsmotionen. Inriktningen av det statliga stödet till allmänna samlingslokaler prövas av en särskild utredning, bl. a. utifrån de anspråk som grundades på att stora lokaler projekterades. Detta får emellertid inte hindra att de löpande anspråken fortlöpande prövas i vanlig ordning utifrån allmänna och tillämpade utgångspunkter. Även med hänsyn till det samhällsekonomiska läget är en vidgning av de nu av regeringen föreslagna ramarna med sammanlagt 15 milj. kr. synnerligen välmotiverad och försvarbar. Vi hävdar nu som tidigare att de statliga lånen till kommunala markförvärv är en mycket viktig del när det gäller att underlätta bostadsbyggnadsprocessen. De prioriteringar som med hänsyn till budgetläget måste göras även beträffande dessa lånemedel har emellertid lett till att medel för ändamålet f. n. inte kan anvisas. Det bör emellertid på något sätt markeras att denna överflyttning av ansvaret för markkrediterna till en annan marknad inte skall uppfattas som att staten ansett lånen som umbärliga. Detta kan ske genom att som sin mening ger regeringen till känna att möjligheten att tillgodose dessa viktiga kreditanspråk bör främjas såväl genom att de beaktas i framtida budgetarbete som genom andra möjliga åtgärder från regeringens sida. Hemställan med anledning av proposition 1980/81:100, bilaga 16, . Med stöd av det ovan anförda hemställs 1. att hos regeringen begär att regeringen sammankallar företrädarna för samtliga riksdagspartier till en överläggning i syfte att lägga fast riktlinjerna för en omprövning av bostadspolitiken för att skapa ekonomisk och social rättvisa mellan alla boende och mellan olika besittningsformer, 2. att begär förslag om en tvåårig uthyrningsgaranti i enlighet med vad som anförs i motionen, 3. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförs om skärpt kostnadskontroll, 4. att som sin mening ger regeringen till känna att de ungas bostadsbehov bör kartläggas och att åtgärder vidtas för att minska bostadslösheten bland ungdomen, 5. att godkänner de ändringar i fråga om inkomstgränserna som förordas i motionen, 6. att inte godkänner vad som i budgetpropositionen förordas om studiemedel vid inkomstprövningen fr. o. m. , 7. att till Bostadsbidrag m. m. för /82 anvisar ett i förhållande till regeringens förslag med . förhöjt förslagsanslag av 1 , 8. att beslutar att medge att beslut om bidrag till förbättring av boendemiljön får meddelas intill ett belopp av . under /82, 9. att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförs om grunderna för lån och bidrag till förbättring av boendemiljön, 10. att beslutar att till Bidrag till förbättring av boendemiljön för /82 anvisa ett reservationsanslag av , 11. att medger att under /82