mot · G4022190 · 1981-05-14 00:00:00 — Exempel på dylika antaganden är tillväxten i den internationella ekonomin, där LU:s antaganden synes väl optimistiska i ljuset av vad vi (efter LU:s publicering) vet om dels utfallet , dels den sannolika tillväxttakten under 1982-1985, något som för övrigt medges i propositionen. Arbetskraftsutbudet är en annan viktig faktor där LU 80: s antaganden synes diskutabla. De antaganden om sjunkande medelarbetstid och successivt ökad frånvaro som utredningen gör kan likaså ifrågasättas med hänsyn till att ökningen i sjukfrånvaron synes ha brutits, att villkoren för deitidspensionering försämrats samt att sjunkande reallöner kan öka arbetskraftsutbudet för att motverka nedgången i levnadsstandard. av dessa antaganden är att risken för arbetslöshet undervärderas i alternativ 1. Ytterligare ett område där en förändring av antagandena får betydande konsekvenser för kalkylresultaten är produktivitetstillväxten i industrin. En högre eller lägre produktivitetstillväxt slår kraftfullt mot sysselsättningsutvecklingen. Slutligen är det svårt att se hur en konsumtionsökning /år går att förena med en årlig ökning av den kommunala sysselsättningen med 30000 personer. I vissa avseenden kan man t. o. m. ifrågasätta att kalkylerna är konsistenta. Granskar man alternativ 1 så innebär det fullt kapacitetsutnyttjande i med full sysselsättning, som även det i och för sig optimistiska antagandet om tillväxttakten i omvärlden som LU baseras på innebär fortsatt lågt kapacitetsutnyttjande och stigande arbetslöshet. Vid detta fulla kapacitetsutnyttjande tänks reallöneutvecklingen bli negativ som näringslivet tillgodogör sig en i och för sig nödvändig men mycket snabb ökning av lönsamheten. Hur denna uppgång i vinstnivå resp. den ökade vinstspridningen skall accepteras av löntagarna lämnas därhän av utredarna. Utredningen diskuterar inte fördelningspolitiska åtgärder exempelvis i enlighet med SAP/ LO-förslaget till löntagarfonder - för att uppnå denna vinstacceptans- och vinstspridning. Ekonomiministerns ställningstagande till LU 80 präglas av samma vaghet och kraftlöshet som den ekonomiska politiken i övrigt. som utvecklingen sedan LU publicerades allt tydligare följer utredningens katastrofaltemativ 2 uttalar ekonomiministern att en utveckling enligt alternativ 1 är rimlig, vilket får tolkas som att regeringen ställer sig bakom den i och för sig otillräckliga ambitionen att nå balans i utrikeshandeln först . Och även detta balansmål omgärdas med betydande farhågor beträffande möjligheterna att uppnå det. Fram till dess - och sannolikt betydligt längre än så - skulle alltså samla på sig utlandsskulder för att finansiera konsumtion som man överlämnar till kommande generationer att betala av. De enda åtgärder som ekonomiministern kan peka på när det gäller att föra bort landet från den nuvarande katastrofkursen är den ekonomisk-politiska strategi regeringen redovisade i årets budgetproposition och det presenterade handlingsprogrammet. Budgetpropositionen fick till omedelbar effekt en valutakris, vars avvärjande via den påtvingade diskontohöjningen bidrog till att ytterligare fördjupa de ekonomiska obalanserna: budgetsaldot försämrades och industriinvesteringarna försvårades. Februariprogrammet i sin tur innebär fortsatta ensidiga sparåtgärder som inte får någon verkan och som då sannolikt får samma effekter som övriga stagflationsinriktade åtgärder från regeringens sida haft. När det gäller andra centrala delmål i LU som att höja industriproduktionen, industriinvesteringarna och produktiviteten nöjer sig regeringen med fromma förhoppningar. På ekonomins utbudssida uttalas bl. a. förhoppningar om en ökad rörlighet på arbetsmarknaden och en höjd lönsamhet i näringslivet, trots att det långvariga låga kapacitetsutnyttjandet i ekonomin med visshet kommer att verka starkt negativt i bägge dessa avseenden. Man kan alltså sammanfattningsvis konstatera att regeringen i sitt ställningstagande till de balansbrister LU 80 koncentrerar sin analys på inte förmår beskriva, än mindre konkret genomföra, en trovärdig ekonomisk politik. En logisk slutsats härav är att man inte i sak tar ställning till när balans skall återvinnas i den svenska ekonomin. Den ekonomiska utvecklingen bekräftar att trepartiregeringens ekonomisk-politiska strategi har havererat. Tvärtemot att föra ekonomin i riktning mot inre och yttre balans fördjupas underskottet i statsbudgeten, och vårt strukturella underskott mot utlandet försämras. Särskilt allvarligt är att statens och landets ökade skuldsättning inte används till produktiva investeringar. Det klaraste och mest oacceptabla uttrycket för detta ekonomisk-politiska misslyckande är att arbetslösheten kommer att stiga kraftigt under loppet av året. Inflationstakten fortsätter på en orimligt hög nivå. Reallönerna sjunker kraftigt utan att denna uppoffring ger något märkbart positivt resultat i utbyte. Trepartiregeringens strategi, som byggde på en ensidig inriktning på sparåtgärder inom den offentliga sektorn, har misslyckats med att få till stånd den expansion av vår industriella bas som är nödvändig för att inom överskådlig framtid återvinna balans gentemot utlandet. Till följd av bl. a. dess effekter på kapacitetsutnyttjandet i ekonomin har denna strategi också misslyckats med sitt omedelbara mål nämligen att minska underskotten i statsbudgeten. Den ansvarslösa stabiliseringspolitiken har lett till att regeringens konjunkturpolitiska manöverutrymme blivit utomordentligt begränsat. För att dölja detta lanseras nykonservativa doktriner om stabiliseringspolitikens ineffektivitet som ekonomisk-politiskt medel. Mot denna passiva politik ställer socialdemokraterna upp sitt alternativ, som innebär en aktiv politik för att stabilisera ekonomin och föra ut ur krisen. Vi har angivit längs vilka riktlinjer en sådan politik bör utformas nämligen o att kraftfulla åtgärder sätts in för att bryta den nuvarande från fördelnings- och tillväxtsynpunkt förödande inflationstakten, o att en expansion av produktion och sysselsättning sker. Denna expansion måste baseras på en ekonomisk politik där en ansvarsfull finansoch penningpolitik kombineras med insatser på bl. a. sysselsättningspolitikens, industripolitikens och energipolitikens områden, o att den nödvändiga återhållsamheten med de offentliga utgifterna liksom övriga ekonomisk-politiska åtgärder bygger på en rättvis fördelningspolitik. Socialdemokraterna vill samla nationens krafter kring de huvudlinjer för politiken vi här redovisat. Vi måste återge landet självtillit och ekonomisk styrka. Mot bakgrund av vad som redovisats i det föregående hemställer vi 1. att godkänner de allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken som förordas i motionen, 2. att godkänner de allmänna riktlinjer för budgetregleringen som redovisas i motionen, 3. att godkänner vad som i motionen anförts om riktlinjer för den kommunala ekonomin. () ()