mot · G402739 · 1981-01-22 00:00:00 — av m. fl. om forskning och forskarutbildning I boken hus belyser författaren . C. , utifrån egen lång läkarerfarenhet, hur väl utbyggd och medicinskt-tekniskt framstående vår sjukvård är. Trots detta upplever patienten brister i vården. Han upplever inte medkänsla och förmåga till inlevelse i sin situation. Hans personlighet värderas inte och beaktas inte. Hans mänskliga resurser utnyttjas inte i vården. upplever personalen sin situation som ohållbar. Påfrestningarna skapar en ond cirkel. Vissa delar av vården, bl. a. långtidssjukvård och åldringsvård, upplever stor personalomsättning och därmed särskilt stor andel outbildad personal. Den tillfredsställelse som ett framgångsrikt arbete ger kräver här särskilda kunskaper, omvårdnadskunskaper, som behövs inom all vård men är särskilt viktiga inom specialiteter, där teknik och medicin inte kan kamouflera bristen på omvårdnadskunskap. En förändring av vårdarbetet är nödvändig. Samtliga personer på en vårdavdelning, såväl personal som patienter, har en rad inneboende resurser, som i dagens sjukvård tas till vara i en mycket begränsad omfattning. Sådana resurser är: - förmåga att ta initiativ och fatta egna beslut - förmåga till oberoende - kunskaper av olika slag - förmåga till inlevelse och engagement - förmåga att ta såväl jämställd som överordnad och underordnad roll - förmåga till inlevelse, till att förstå andra - förmåga att känna samhörighet och solidaritet. Vårdarbetet måste i större utsträckning än nu bygga på inlevelse. Vårdaren måste kunna leva sig in i och förstå den vårdbehövandes situation, och utifrån denna måste arbetsformerna utvecklas mot ett ökat lagarbete inom hela hälso- och sjukvården. En förutsättning för att medlemmarna i ett vårdlag skall kunna dela på arbetsuppgifterna är att samtliga medlemmar har erforderliga kunskaper och erfarenheter. Personalen bör få möjligheter att arbeta med målet för vården, tala om hur man ser på denna och få möjlighet att göra en eventuell utveckling till sin egen. Flera av de utbildningar som tillförts högskolan, däribland vårdutbildningarna, saknar ännu forskning, relaterad till det egna yrkesområdet. För att kunna genomföra intentionerna i Vård-77 krävs tillgång till forskarutbildade lärare till vårdutbildningarna. Dessa högskoleutbildningar måste kvalitetsmässigt tillförsäkras en utbildning som är likvärdig med övrig högskoleutbildning. De nya områdena inom högskolan saknar den traditionella akademiska bakgrunden, och genom att deras plats i forskningsorganisationen inte är klart avgränsningsbar, framstår det som angeläget att resurser speciellt avsättes för forskarstuderande inom dessa områden (förskolan och vården). Det är också av vikt att tjänster för forskarutbildade inom omvårdnadsområdet inrättas på lektorsnivå inom högskolan. Utbildningsinsatserna måste i första hand koncentreras på att ge de grupper som redan arbetar inom sjukvården grundkompetens som motsvarar minst undersköterskans utbildningsnivå inom somatisk vård och skötarens inom psykiatrisk vård. Omvårdnadsforskningen är en viktig förutsättning för att öka kunskaperna om vad olika vårdformer kräver. Inte minst gäller detta åldrings- och långtidssjukvård. Dessa områden byggs ut kraftigt och ställer stora krav på personalen. Ökade kunskaper ger en förstärkt yrkesidentitet, och ett fortlöpande utvecklingsarbete av omvårdnadsarbetet skulle göra dessa områden mer attraktiva i förhållande till andra specialiteter inom den somatiska vården. Ökade kunskaper inom omvårdnadsområdet skulle tillföra hela vårdområdet andra kvaliteter och balansera den kanske i alltför hög grad medicinsk-tekniska inriktningen av vården. För att möjliggöra en forskningsanknuten vårdutbildning krävs en utbyggnad av omvårdnadsforskningen, som dessutom genom ökade kunskaper ger en bättre vård åt patienten och ett mer meningsfullt arbete åt berörd personal. Vi anser att åtgärder är nödvändiga för att stimulera nya forskningsinsatser på vårdområdet. I budgetproposition 1979/80 påpekades av föredraganden att den utökning som föreslogs av antalet utbildningsbidrag för doktorander ökades med 75 och hänvisades till att stora grupper, som inte gått igenom traditionell universitetsutbildning, fick tillträde till forskarutbildning. Som exempel nämndes sjuksköterskor, förskollärare och fritidspedagoger. Av statsliggaren framgår att dessa huvudsakligen tilldelades det matematisk-naturvetenskapliga området (42), det medicinska (32) och det tekniska området (27). En mycket liten del av utbildningsbidrag till doktorander inom det medicinska området gick till ovannämnda grupper. anför utbildningsministern åter att det är angeläget att ökningen av antalet utbildningsbidrag kommer de nya grupperna till del. Vidare framförs att regeringen avser att uppdra åt universitets- och högskoleämbetet att analysera för- och nackdelar med att avdela ett begränsat antal utbildningsbidrag för forskarstuderande med icke-traditionell utbildning. Det är bra att utbildningsministern är medveten om behovet av forskning inom de nya högskoleområdena. Vi menar emellertid att bör uttala en klarare inriktning av fördelningen av utbildningsbidrag för doktorander. Med hänvisning till det anförda hemställs 1. att beslutar uttala att de utökade resurserna för forskarutbildning i första hand bör avdelas för de nya högskoleutbildningsområdena och för forskarstuderande med icketraditionell utbildningsbakgrund, 2. att beslutar att vid fördelning av medel för bl. a. universitetslektorers tjänstledighet för forskning, vid sidan av vetenskaplig kompetens, även behovet av forskning på försummade forskningsområden, s. k. problemområden, bör vägas in vid fördelningen av resurserna till forskararvoderade lektorer. () () () () () ()