mot · G402422 · 1981-01-21 00:00:00 — av m. fl. om narkotikaproblemet inom kriminalvården Narkotikaproblemet blir alltmer omfattande inom kriminalvården. Det har beräknats att av de intagna på kriminalvårdsanstalterna är missbrukare. Ett allt större antal intagna är dömda för grova narkotikabrott och avtjänar långa fängelsestraff. Personalen har mycket svårt att klara av missbrukar- och langarproblemen. Arbetsförhållandena är svåra och personalen slits mycket hårt fysiskt och psykiskt. På de stora anstalterna omöjliggörs praktiskt taget all form av vård. Ett särskilt otäckt inslag i narkotikahanteringen är de fall av tvångsnarkomanisering under våld eller hot om våld som förekommer på anstalterna. De interner som känner detta hot har oftast inget annat sätt att skydda sig än att begära frivillig isolering under kanske hela anstaltsvistelsen. På kriminalvårdsanstalten , en riksanstalt med 230-240 interner, är ständigt ett 30-tal interner i frivillig isolering. De vågar alltså inte gå omkring på avdelningarna av fruktan för att tvingas in i ett missbruk och för våld och skuldsättningar. För dessa intagna försvåras anpassningen till ett liv utanför anstalten och till umgänge och samarbete med andra människor. Möjligheterna att klara frigivningen minskar. För de interner som känner sig tvingade till denna isolering innebär anstaltstiden en hårdare bestraffning än för de andra. En lång rad åtgärder är nödvändiga för att få bort narkotikan från anstalterna. Den främsta åtgärden måste vara att skilja narkotikamissbrukare, langare och övriga intagna åt. Detta är en förutsättning för att kunna ge verkningsfull vård åt missbrukarna, minska spridningen av missbruket, skapa en human kriminalvård för dem som inte hanterar eller brukar narkotika och bättre arbetsförhållanden för personalen inom kriminalvården. Att som endast ha vissa narkotikafria avdelningar på vissa anstalter är ej tillräckligt. Det krävs en klar differentiering av de olika kategorierna interner på olika avdelningar och olika anstalter i kombination med inrättande av mindre avdelningar. En differentiering kräver ett ökat antal platser, och i avvaktan på detta bör en speciallagstiftning för riksanstalterna övervägas för att möjliggöra placering i ensamcell under hela eller större delen av anstaltstiden av den som ertappas med att sälja narkotika på anstalt. Narkotikans farlighet är så stor liksom hänsynslösheten hos dem som vill föra in andra i missbruket att skärpta åtgärder måste vidtas för att skydda egen och annans säkerhet till liv 1 1980/81. Det måste vara mer rättvist att de 40 ensamceller som exempelvis finns på Kumlaanstalten används för att isolera langare än att intagna skall sitta där i frivillig isolering på grund av rädsla. När det gäller personer dömda för narkotikalangning måste full kontroll utövas över deras besök och kontakter inom och utom förhindra att de fortsätter sin verksamhet. Enligt lagen om kriminalvård i anstalt kan en intagen föreläggas att lämna urinprov för kontroll huruvida han är påverkad av narkotika. Detta gör det möjligt att kontrollera om missbruk förekommer. Men om urinprovskontrollen skall ha effekt måste missbruk få kännbara påföljder. Detta kan ske genom rätt placering inom kriminalvården, genom behandling för missbruket och genom besöks- och permissionsrestriktioner. Insmugglingen av narkotika på anstalterna måste stoppas. Anstaltsledningen måste ha en effektiv möjlighet att stoppa besök om insmuggling av narkotika kan misstänkas. Det räcker ju med att en enda besökande för in narkotika för att de intagna skall förses med narkotika för kanske . Permissionerna är ett led i de intagnas anpassning till samhället. Men när permissioner utnyttjas för att skaffa narkotika eller för att fortsätta ett missbruk, fyller inte permissionerna sin funktion. Skärpta regler för permissioner och permissionsförbud - eventuellt hela anstaltstiden - vid hantering och bruk av narkotika är nödvändiga. Den som missbrukat permissioner bör endast få permission för att förbereda frigivning. En viss tids avhållsamhet från droger bör krävas innan permission beviljas. Beviljade permissioner skall ha ett positivt syfte och vara väl planerade. De ständiga överklagandena av anstaltsledningarnas nej till besök och permissioner måste behandlas restriktivt. Många som arbetar inom kriminalvården kritiserar för släpphänthet och efterfrågar större stöd för sitt arbete. Vid flera anstalter bedrivs verksamhet med narkotikafria program. Dessa program bör utvärderas så att de slutsatser som kan dras kan användas mer allmängiltigt. På riksanstalten Hinseberg, med 84 platser för kvinnor, har exempelvis bedrivits ett försök med narkotikafria avdelningar - en öppen och en sluten om vardera 10 platser. De flesta missbrukare kommer till anstalten via häktet, som förmodligen är det enda ställe där det ej finns tillgång till narkotika. Den intagna kommer till introduktionsavdelningen och där görs behandlingsplanen upp. Efter den narkotikafria häktningstiden är en intagen ofta mycket rädd att åter hamna i missbruk, eftersom det finns tillgång till narkotika på anstalterna. Målsättningen med det narkotikafria programmet på Hinseberg var att erbjuda en drogfri boendemiljö och därvidlag slog verksamheten väl ut. Dessutom visar en utredning bland 22 intagna som frigivits från programmet att de f. d. intagna som lever bland drogfria kontakter själva hållit sig borta från narkotika. De som lever bland missbrukare har fortsatt sitt missbruk. Man har fått belägg för att kontakterna styr missbruket. Det räcker alltså inte med stora behandlingsinsatser . De intagna som lyckats bli drogfria måste ha intensiv hjälp den utanför fängelset för att kunna avvisa forna drogkontakter. Det är av avgörande betydelse att forna missbrukare skrivs ut till drogfria miljöer och att de ej har drogkontakter kvar. Detta måste vara en av målsättningarna för vård av missbrukare på anstalt. trädde vissa lagändringar i kraft, bl. a. lag om ändring i lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt samt lag om ändring i lagen (1976:371) om behandling av häktade och anhållna m. fl. Enligt beslut vid regeringssammanträde har en utredning tillsatts angående vissa frågor rörande permissioner från kriminalvårdsanstalter m. m. Även på andra sätt arbetar regeringen aktivt med narkotikaproblemen inom kriminalvården och i stort. Detta är mycket tillfredsställande. Avsikten med denna motion är att tillföra synpunkter på åtgärder som är nödvändiga för att råda bot på de mycket svåra förhållanden som råder på kriminalvårdsanstalterna. Med hänvisning till ovanstående hemställs 1. att hos regeringen begär en utvärdering av verksamheten med narkotikafria avdelningar på vissa anstalter, 2. att hos regeringen begär att motionen överlämnas till utredningen rörande permissioner från kriminalvårdsanstalter m. m. () () () ()