mot · G4021136 · 1981-01-27 00:00:00 — De nuvarande marginalskatterna verkar därför inflationsdrivande. har de en dämpande inverkan på utbudet av arbetskraft. Den obegränsade och mycket generösa rätten till ränte- och underskottsavdrag skapar en rad problem i samhällsekonomin. Stat och kommun går miste om stora skatteinkomster. Underskottsavdragen har ökat i snabb takt och torde medföra ett skattebortfall om . Avdragsrätten medför att hushållens räntekänslighet blir mycket låg och att de i praktiken kan betala avsevärt högre räntesatser än de företag som efterfrågar krediter för att finansiera produktiva investeringar. Den obegränsade avdragsrätten uppmuntrar direkt en inflationistisk utveckling av byggkostnader och fastighetspriser genom att samhället automatiskt subventionerar bort en stor del av inträffade kostnadsökningar. Det är nödvändigt att genomföra en avsevärd och generell sänkning av marginalskatterna. Härigenom blir det möjligt att skapa ett brett skikt med en proportionell inkomstskatt, ett skikt som omfattar en stor del av de heltidsarbetande inkomsttagarna. Den minskning av avdragens värde som härigenom uppkommer torde likväl inte var tillräcklig. Härutöver krävs ytterligare begränsningar av avdragsrätten, främst för privata ränteutgifter. Det gäller både att stävja vissa missbruk av avdragsrätten som förekommer och att generellt begränsa den skattereduktion som avdragen ger upphov till. Givetvis måste skatteskalorna även efter de förändringar som här föreslagits vara progressiva. Genom att avväga en marginalskattesänkning mot en avdragsbegränsning kan en skattereform göras fördelningspolitiskt rättvis. Den skatteskala som framkommer efter en sådan reform bör inte indexregleras. En fortsatt inflationistisk pris- och löneutveckling skall inte automatiskt medföra årliga anpassningar av skatteskalorna för att skydda skattebetalarna och därigenom försvaga deras intresse av att inflationsutvecklingen bryts. Att indexregleringen avskaffas innebär dock inte att inflationen automatiskt skall få höja det reala skattetrycket. I stället har statsmakterna möjlighet att göra de ingrepp i skatteskalorna som av olika skäl - pris- och löneutvecklingen, fördelningspolitiska skäl, stabiliseringspolitiska och fiskala skäl m. m. - kan vara motiverade. /76 uppgick budgetunderskottet till . För /82 beräknas det enligt budgetpropositionen stiga till . Den totala offentliga sektorns finanser uppvisade 1976 ett positivt sparande om . förutses ett negativt sparande om . De beräknade underskotten för torde av flera skäl vara underskattade. Det gigantiska och okontrollerat växande budgetunderskottet har i flera avseenden mycket allvarliga konsekvenser för den svenska ekonomin. a. verkar det direkt inflationsdrivande. Budgetunderskottet ökar penningmängden i ekonomin, vilket i sin tur leder till prisstegringar. Härtill kommer att nödvändigheten att finansiera budgetunderskottet med lån pressar upp räntesatserna, vilket i sin tur medför prishöjningar. Socialdemokraterna vidhåller sin ständigt framförda uppfattning att budgetunderskottet måste minskas. En antiinflationspolitik kan inte föras med framgång, om inte budgetunderskottet successivt tas ned. Ett mål bör vara att eliminera underskottet i den totala offentliga sektorns sparande. Budgetunderskottet kan minskas på två sätt: o genom att öka statsinkomsterna o genom att minska statsutgifterna. Med tanke på problemets omfattning måste båda dessa metoder användas. Vissa skattehöjningar måste genomföras. Främst bland dessa är den s. k. produktionsskatten (promsen), som bör kunna ge samhället betydande skatteinkomster. Även andra skattekällor måste kunna utnyttjas. Hit hör bl. a. olika konsumtionsskatter, skärpt skatt på förmögenheter och realisationsvinster och en effektivare beskattning av företagare och jordbrukare. Rätten till olika typer av avdrag inom inkomstbeskattningen bör begränsas. Det gäller bl. a. ränte- och underskottsavdrag och avdrag för frivilligt periodiskt understöd. Kampen mot skattefusk och skatteflykt måste skärpas, vilket bl. a. bör leda till ökade skatteinkomster för samhället. Utgiftsutvecklingen inom stat och kommun måste bromsas upp. Det är inte fråga om att minska den totala utgiftsnivån. Men ökningstakten för den offentliga sektorns utgifter måste begränsas jämfört med den som registrerats och bringas i bättre överensstämmelse med den totala ekonomins tillväxt. Självfallet måste härvid stor hänsyn tas både till sysselsättningsutvecklingen och till behoven av en väl fungerande offentlig service. Utrymmet för kostnadskrävande reformer kommer dock att vara praktiskt taget obefintligt. Redan gjorda åtaganden i fråga om offentliga utgifter måste i vissa fall omprövas. Detta gäller bl. a. försvarskostnaderna. Möjligheter till besparingar och bättre hushållning med resurserna måste tas till vara. Den automatik som vidlåder en betydande del av statsutgifterna, bl. a. i form av indexanknytningar, bör som nämnts så långt som möjligt brytas. I ett något längre perspektiv kan budgetunderskottet även tas ned genom att den ekonomiska tillväxten stimuleras. Med en förbättrad ekonomisk tillväxt stiger skatteunderlaget snabbare, och den offentliga sektorns inkomster kan ökas även vid oförändrade skattesatser. Härtill kommer att behovet av kostnadskrävande insatser inom främst arbetsmarknads- och näringspolitiken minskar om ekonomin utvecklas positivt. Härigenom kan utgiftsökningen för den offentliga sektorn lättare hållas tillbaka utan att några allvarliga sociala konsekvenser behöver uppstå. 4 Skärp skatten på realisationsvinster Skatten på realisationsvinster är låg i vårt land. Visserligen har en skärpning beslutats av i fråga om skatten på realisationsvinster vid avyttring av fast egendom. Denna skärpning är dock relativt måttlig. Den berör inte redan inträffade värdestegringar; det kommer att dröja innan de nya bestämmelserna fått fullt genomslag, och t2 1980/81. beskattningen vid långvariga innehav kommer även att vara låg. Härtill kommer mycket generösa uppskovsregler. För lösöre - hit hör bl. a. bostadsrättslägenheter, konst, antikviteter och diamanter - är realisationsvinstbeskattningen mycket lindrig. innehav råder full skattefrihet. Den lindriga realisationsvinstbeskattningen gör det förmånligt att placera pengar i fastigheter och andra s. k. realvärden. Detta sker ofta med lånade pengar, som gör det möjligt att utnyttja ränteavdrag för att därigenom minska inkomstskatten. Framtida värdestegringar beskattas mycket måttligt. Genom dessa regler uppmuntras spekulativa penningplaceringar. Härigenom tenderar priserna för fastigheter o. d. att öka. ofta i snabbare takt än den genomsnittliga prisökningen i ekonomin. Den lindriga realisationsvinstbeskattningen har därför en inflationistisk effekt. Realisationsvinstskatten bör skärpas. Socialdemokraterna vidhåller sitt tidigare framförda förslag till skärpt skatt på realisationsvinster vid avyttring av fast egendom. Det är jämfört med den genomförda förändringen av beskattningen administrativt mycket enklare att tillämpa, ger rättvisare resultat och leder framför allt vid långvariga innehav till en rimligare beskattning av värdestegringen. Även realisationsvinstskatten för lösöre bör skärpas. Detta gäller särskilt för bostadsrättslägenheter men även - i den mån kontrollproblemen går att lösa - för andra typer av lösöre som ofta är föremål för spekulativa penningplaceringar. bör också möjligheten prövas att utforma realisationsvinstbeskattningen så att den blir lindrigare vid låga pris- och värdestegringar men skärps vid högre pris- och värdestegringar. Tanken bakom en sådan ordning är densamma som har framförts i denna motion, nämligen att göra en antiinflationistisk utveckling förmånligare än en utveckling som kännetecknas av fortsatt höga prisstegringar. 5 Uppmuntra sparande och motverka konsumtion på kredit Den höga inflationstakten i kombination med skattereglerna missgynnar sparande och gynnar konsumtion för lånade pengar. I landets nuvarande ekonomiska situation är detta djupt olyckligt, eftersom det inhemska sparandet - trots den låga investeringsnivån är för litet och framtvingar en omfattande upplåning i utlandet. Sparandet i landet måste öka och investeringarna expandera som såväl den privata som den offentliga konsumtionen hålls tillbaka. I ett tidigare avsnitt har beskrivits hur den offentliga sektorn skall kunna öka sitt sparande. Även inom företagen bör ett ökat sparande, dvs. förbättrade vinster, komma till stånd, för att åstadkomma ökade investeringar. Vi återkommer till detta i ett senare avsnitt. Hushållens sparande bör uppmuntras, som det bör bli mindre förmånligt än att låna pengar för att finansiera privat konsumtion. Genomförs lämpliga åtgärder. kommer en viss dämpning av lånefinansierad privat konsumtion att ske, vilket bör ha en återhållande effekt på prisökningarna. Innebörden av detta är att den nödvändiga investeringsökningen kan komma till stånd utan att i alltför hög grad driva upp den totala efterfrågan i ekonomin. Socialdemokraterna har tidigare framfört förslag om att införa en allmän sparskattereduktion som skall ersätta det nuvarande sparavdraget vid inkomstbeskattningen. Den föreslagna sparskattereduktionen skall ha en större omfattning än sparavdraget och vara lika mycket värd för alla sparare, oberoende av inkomstens storlek. Till skillnad från de av den borgerliga riksdagsmajoriteten beslutade skattelättnaderna för enbart aktieägarna, skall sparskattereduktionen gälla alla former av produktivt sparande bl. a. på bank och i form av aktier och obligationer. Härtill kommer att socialdemokraterna har föreslagit att förmögenheter i form av bankmedel o. d. inte som skall diskrimineras vid förmögenhetsbeskattningen i jämförelse med andra förmögenhetsinnehav bl. a. i form av fastigheter och företag. F. n. förs en mycket hård kreditpolitik i vårt land. Detta beror i hög grad på de stora underskotten i bytesbalansen och statsbudgeten. En sådan kreditpolitik för med sig en rad negativa konsekvenser. De höga räntesatserna driver upp prisnivån och fördyrar näringslivets investeringar. Kreditpolitiken blir särskilt hård därför att anpassningsbördan i praktiken endast läggs på en del av den totala kreditgivningen i samhället. Hushåll med höga inkomster och marginalskatter är, som nämnts, på grund av de förmånliga avdragsbestämmelserna föga räntekänsliga. Härtill kommer att den stora och växande s. k. grå lånemarknaden, bl. a. i form av finansbolagens kreditgivning, i stort sett inte berörts av kreditåtstramningarna. Vi har tidigare pekat på det angelägna i att begränsa avdragsrätten för privata ränteutgifter. Härutöver bör samhället använda sig av de möjligheter som föreligger att tillämpa den kreditpolitiska lagstiftningen för finansbolagen genom att reglera deras utlåning. Vi förordar också att vissa avgifter höjs i samband med uppbörden av skatt. Det gäller höjda kvarskatteavgifter, höjda restavgifter samt skärpta regler för fyllnadsbetalningar. Syftet med dessa åtgärder är att motverka att skattskyldiga utnyttjar uppbördssystemet för att erhålla räntefria eller billiga skattekrediter som kan uppgå till 1 å . Våra förslag förs fram i en särskild motion. 6 Lägg en god grund för avtalsrörelserna Det bör vara statsmakternas uppgift att utforma den ekonomiska politiken så att en god grund läggs för avtalsrörelserna och så att det svenska näringslivets internationella konkurrenskraft kan förbättras. Strävan bör vara att löntagarna skall kunna uppnå en åsyftad reallöneutveckling vid låga nominella kostnads- och löneökningar. För att detta skall vara möjligt bör följande krav ställas på den ekonomiska politiken: o En regering måste kunna etablera ett förtroendefullt förhållande till arbetsmarknadens parter. Regeringen måste vara beredd att lyssna på parternas synpunkter och ta rimliga hänsyn till deras önskemål. Gjorda utfästelser måste hållas. o En regering måste på ett övertygande sätt demonstrera att den för sin del har viljan och förmågan att föra en kraftfull antiinflationspolitik. o En regering måste föra en rättvis fördelningspolitik. Det är viktigt att skattepolitiken utformas så att den inte ökar klyftorna. Särskilt med tanke avtalsrörelse innebär härvidlag indexregleringen av skatteskalorna ett oöverstigligt hinder för att bibehålla en rättvis fördelning, om de nominella löneökningarna skall hållas på en låg nivå. o Återhållsamhet i lönekraven från löntagarnas sida reser bestämda krav på företagen. Dessa måste visa en motsvarande återhållsamhet i fråga om prissättningen. Endast härigenom kan företagen öka sina marknadsandelar, såväl på hemmamarknaden som på exportmarknaderna. En generell förbättring av företagens lönsamhet kan bara motiveras om den leder till en påtaglig uppgång i investeringarna. o Ett system med löntagarfonder kan lösa upp den traditionella konflikten mellan kraven på lönsamhet och rättvis fördelning. Om löntagarna avstår från att ta ut stora nominella löneökningar, måste de ha rimliga garantier för att de på så sätt frigjorda pengarna används för produktiva och sysselsättningsskapande investeringar. 7 Använd prisreglering för att bryta inflationsförväntningarna Prisreglering kan, rätt utformad, vara ett verksamt instrument i en antiinflationspolitik. Som isolerade åtgärder kan prisstopp, prisövervakning o. d. inte annat än på kort sikt dämpa prisstegringarna. För att varaktigt bryta inflationen måste man med andra medel direkt angripa de underliggande inflationsmekanismerna. Men prisregleringen kan, tillsammans med andra åtgärder, bidra till att bryta inflationen och förväntningarna om fortsatt inflation. Prisregleringen skulle då kunna användas särskilt i ett inledningsskede av en samlad attack mot inflationen, innefattande en lång rad samordnade insatser. Prisregleringen skulle då ha till främsta syfte att bryta inflationsförväntningarna och skulle sedan successivt kunna avvecklas när de övriga åtgärderna, som angriper de grundläggande orsakerna till inflationen, börjar få effekt. Härutöver kan prisregleringen även användas inom vissa klart avgränsade sektorer där prishöjningar sker genom s.k. administrativ prissättning, till följd av monopol och andra konkurrensbegränsningar m. m. För att prisreglering skall kunna vara ett verksamt hjälpmedel i en kommande antiinflationspolitik, kan vi inte acceptera att samhällets resurser på detta område rustas ned. måste även i fortsättningen ha regeringens stöd för att framgångsrikt kunna hålla tillbaka omotiverade prishöjningar i företagen. Vi motsätter oss därför bestämt de nedskärningar som regeringen vill genomföra av nämndens resurser. Det är angeläget att nämndens kapacitet bibehålls. Härtill kommer att SPK bör ges möjlighet till en förbättrad prisövervakning på boendeområdet, särskilt vad gäller byggmaterialindustri och byggmaterialhandel samt bostadsbyggande och därtill hörande entreprenadverksamhet. Vi föreslår därför att ytterligare 2 milj. kr. anvisas till nämnden för /82. 8 Använd växelkurspolitik för att utestänga internationella prisstegringar Med en framgångsrik antiinflationspolitik går det att bekämpa de prisstegringar som orsakas av faktorer i den svenska ekonomin. Däremot kan göra ytterst litet för att påverka den internationellt bestämda inflationen. På grund av vårt lands stora utrikeshandelsberoende och övriga ekonomiska förbindelser med omvärlden drabbas även den svenska ekonomin av dessa internationella prisstegringar. Om vårt land inte skall avskärma sig från allt internationellt ekonomiskt samarbete vilket är helt otänkbart finns det bara en metod att utestänga inflationsimpulser från omvärlden, nämligen genom att successivt skriva upp kronans värde, dvs. En framgångsrik revalveringspolitik kan emellertid inte föras oberoende av den ekonomiska politiken i övrigt. Det är en nödvändig förutsättning att den inhemska kostnads- och prisökningen är lägre än i omvärlden för att en revalveringspolitik skall lyckas. Det är vidare föga troligt att revalveringar möts av omvärldens förtroende om bytesbalansen uppvisar så stora underskott som f. n. är fallet i . Ett minimikrav torde därför vara att regeringen på ett övertygande sätt demonstrerar att den mäktar att gradvis ta ned underskottet i bytesbalansen. En antiinflationspolitik kan i sitt inledningsskede inte innefatta successiva uppskrivningar av kronan. Detta gäller särskilt om utgångsläget kännetecknas av mycket stora balansbrister, så som fallet är i den svenska ekonomin. Först måste den inhemska kostnads- och prisutvecklingen dämpas påtagligt och de stora underskotten minskas. Som en följd av detta kan en politik med successiva uppskrivningar av kronan efter hand mogna fram som ett komplement till och en förstärkning av den interna stabiliseringspolitiken. Om detta görs på rätt sätt, kan revalveringspolitiken ge ett verksamt bidrag till att dämpa de utifrån kommande inflationsimpulserna i den svenska ekonomin. 9 Återupprätta normer och disciplin i den ekonomiska politiken Stabiliseringspolitikens mål kan ytterst sägas vara att upprätthålla sam hällsekonomisk balans, varmed bl. a. kan förstås stabilt penningvärde, full sysselsättning och jämvikt i bytesbalansen. Eftersom målet om full sysselsättning i viss mån har haft en överordnad ställning i svensk efterkrigspolitik - inte minst till följd av arbetarrörelsens strävanden - har det funnits en viss risk för att den totala efterfrågan i ekonomin skulle bli för stor och därigenom framkalla inflation och/eller underskott i bytesbalansen. Ett viktigt led i strävandena att förhindra en sådan utveckling har varit att iaktta vissa normer eller kritstreck för den ekonomiska utvecklingen. I den mån statsmakterna har lyckats göra dessa normer allmänt accepterade har detta bidragit till att upprätta en viss stadga och disciplin i den ekonomiska politiken. Sådana normer kan exempelvis vara att upprätthålla en fast växelkurs gentemot omvärlden eller gentemot någon dominerande valuta, att balansera statsbudgeten alternativt den totala offentliga sektorns finanser samt att staten inte skall låna i utlandet. Med sådana normer är det möjligt för statsmakterna att avvisa krav på att öka den totala efterfrågan i ekonomin vilka riskerar att leda till ökad inflationstakt och underskott i utrikesbetalningarna. Om dessa normer ändå överträds har statsmakterna konkret anledning att vidta erforderliga ekonomisk-politiska motåtgärder, även om dessa skulle framstå som smärtsamma. De normer som tidigare tillämpats i vårt land har emellertid successivt övergivits . Strävan efter en fast växelkurs har om inte helt övergivits så i varje fall påtagligt luckrats upp. Strävan att upprätthålla balans i statsbudgeten - åtminstone sett över en hel konjunkturcykel har i praktiken helt övergivits. En avgörande förändring skedde när statsmakterna 1977 övergav att staten inte bör låna i utlandet för att finansiera ett växande budgetunderskott. Normer i den ekonomiska politiken bör vara enkla och robusta. Deras viktigaste funktion är av psykologisk och praktisk-politisk natur. Det är av grundläggande betydelse att normerna omfattas av så många människor som möjligt. Det är därför nödvändigt att normerna är begripliga och framstår som meningsfulla och realistiska, dvs. möjliga att iaktta. En ekonomisk politik som eftersträvar att återskapa och därefter vidmakthålla samhällsekonomisk balans - häri ingår prisstabilitet som ett av de viktigaste målen - underlättas om den innefattar några få, enkla och allmänt accepterade normer som frammanar den önskvärda disciplinen i det ekonomiska beteendet. Om normerna överträds skall det stå klart för alla att statsmakterna kommer att vidta korrigerande åtgärder. De normer som det är mest angeläget att återupprätta gäller en fast växelkursanknytning och omfattningen av statens utlandsupplåning. Denna upplåning bör givetvis helt upphöra. 10 Stimulera produktion och produktivitet Vi lever som nation över våra tillgångar i den meningen att vi konsu merar mera än vi producerar. Enligt vår uppfattning är det därvid bättre att återskapa balans i den svenska ekonomin genom att öka produktionen och förbättra produktiviteten i den svenska ekonomin än att skära ned konsumtionen. Ju mer man lyckas stimulera ekonomins utbudssida, desto mindre behöver man strama åt dess efterfrågesida. Hur detta skall göras presenteras i produktionsavsnittet. Det förtjänar emellertid att påpekas att en framgångsrik produktionshöjande ekonomisk politik även kan bidra till att dämpa inflationen. En snabb produktivitetshöjning skapar utrymme för löneökningar och standardförbättringar som är reella och inte bara inflationistiska. För att en inflationsdämpande produktivitetshöjning skall komma till stånd är det nödvändigt att acceptera en fortgående strukturomvandling i det svenska näringslivet. Krav måste ställas på ökad rörlighet och större benägenhet att acceptera olika typer av förändringar. Genom att eliminera bristsituationer i fråga om utbudet av arbetskraft, kapital och råvaror, utvidga flaskhalsar i produktionen och angripa olika typer av monopol och konkurrensbegränsningar kan man undanröja viktiga orsaker till vissa kostnads- och prisstegringar. En politik som stimulerar produktionen på andra sätt än genom generella efterfrågeökningar kan ha en återhållande effekt på inflationen. Längre serier gör det möjligt att sänka styckkostnaderna i produktionen. Klart är att industrin har en nyckelroll i arbetet för att långsiktigt restaurera ekonomin. Vi måste återskapa jämvikt i bytesbalansen, vilket ställer krav på en kraftig ökning av industriproduktionen. Och utan en förbättring av den svenska industrins konkurrenskraft finns inga förutsättningar för en sådan produktionsökning. Svensk industri måste bli starkare både på hemma- och exportmarknaden. Gapet i vår bytesbalans måste fyllas ut med en kombination av ökad svensk export och ökad avsättning för svensk industri på den inhemska marknaden. Mot kraven på industriell expansion står prognoser som tyder på en fortsatt mycket påtaglig försvagning av den svenska industrin. har räknat på utvecklingen av industrin . Som förutsättning för beräkningarna ligger antagandet att 1970-talets utvecklingstendenser får verka utan att åtgärder sätts in för att leda utvecklingen i andra banor. Kalkylen mynnar ut i vad man sammanfattar som en hotbild för svensk industri. Industriproduktionen beräknas öka med en knapp procent i volym . Sysselsättningen minskar kraftigt. Man räknar med en nedgång på ungefär 100000 personer . Industriinvesteringarna förutses gå tillbaka mycket kraftigt. Man konstaterar att en snabbt ökande upplåning utomlands blir nödvändig, om den beskrivna utvecklingen skulle realiseras. Den slutsats man måste dra av industriverkets analys blir att den pågående utvecklingen på industriområdet leder in i en situation som inte kan accepteras från sociala och ekonomiska utgångspunkter. Basen för vår välfärd hotar att raseras. Balansbristerna i ekonomin tenderar att ytterligare allvarligt förvärras. Om vi vill undvika att hamna i den situationen krävs radikala åtgärder för att vända utvecklingen i industrin i positiv riktning. Vad gäller saneringen av ekonomin är det för det första viktigt att göra klart att den kommer att ta . Den svenska ekonomin har tillfogats skador som det tar att reparera. Vi måste räkna med att saneringsarbetet kommer att prägla den ekonomiska politiken . Det bör för det andra understrykas att det är bråttom att sätta in åtgärder för att vända utvecklingen. Utlandsskulden ökar explosionsartat. Industriell produktionskapacitet går förlorad i snabb takt. För det tredje är det viktigt att slå fast att det ankommer på oss själva att vända utvecklingen. Vi kan inte räkna med draghjälp utifrån. 1 det korta perspektivet präglas den internationella ekonomin av nära nog stagnation. räknar med en BNP-tillväxt i storleksordningen I procent för OECD-området . Inte heller i ett längre perspektiv skymtar någon nämnvärd förbättring i de faktorer som bestämmer våra avsättningsmöjligheter.