mot · G4021636 · 1981-01-26 00:00:00 — av m. fl. om föreskrifterna i socialtjänstlagen avseende hem för vård eller boende Under vårriksdagen 1980 antogs den s. k. socialtjänstlagen (prop. 1979/80:1). I denna lag stadgas ett för institutioner gemensamt begrepp, nämligen hem för vård eller boende. Lagens 69 § lyder: Vill enskild person eller sammanslutning inrätta ett hem för vård eller boende, skall tillstånd sökas hos . Ett sådant hem står under tillsyn av socialnämnden i den kommun där hemmet är beläget. Nämnden har rätt att inspektera verksamheten vid hemmet. Vad sägs i första stycket gäller även hem som inrättats för vård under en begränsad del av dygnet. Om enskilda vårdhem finns särskilda bestämmelser. Det görs alltså en distinktion mellan hem för vård eller boende och enskilda vårdhem, i socialtjänstlagen. Vidare sägs i 67 § socialtjänstlagen att har tillsyn över i riket och att till ledning för tillämpningen av denna lag utfärdar allmänna råd. I anvisningarna för stadgan om enskilda vårdhem m. m. (1977:88) ges detaljerade råd för dessas inrättande och drift, allt i syfte att den vårdade skall kunna meddelas god vård (5 §). Stadgan talar om vårdrum, jourrum, sysselsättningslokaler, gymnastiksalar, rullstolstoaletter, personallokaler, rumshöjder, korridorbredder, patientanrop, separata hårvårds- och fotvårdsrum, föreståndare med socionomexamen, etc., etc., vilket ovillkorligen för tanken på ett hem, inrättat för patienter med relativt stort behov av vård eller personlig omvårdnad (stadgans terminologi). Emellertid drivs under relativt enkla förhållanden, på narkoman- och alkoholistrehabiliteringsområdet, enheter som är anpassade efter dessa människors verkliga behov och önskemål. Denna form av rehabilitering drivs ofta i form av länkrörelser, och fungerar uppenbarligen mycket bra, antagligen beroende på den kunskap om och närhet med missbrukarna som deras kamrater inom länkrörelsen visar. Det faktum att många missbrukare rehabiliterats under dessa enklare förhållanden borde tillfredsställa begreppet god vård. Lokalernas utformning eller personalens brist på akademisk eller motsvarande utbildning saknar i de flesta fall helt betydelse för denna form av rehabilitering. Dock måste elementära hälsovårds- och brandskyddskrav givetvis tillgodoses, men dessa bjuder å andra sidan i allmänhet inga problem 1 1980/81. 1980/81 1636-1640 för dessa länkrörelser att uppfylla. Av resursskäl råder ett motsatt förhållande när det gäller uppfyllandet av vårdhemsstadgans motsvarande anvisningar. Det har förekommit att tillsynsmyndigheten, , anmodat länkrörelser med ovan beskrivna verksamheter att inordna sig under stadgan för enskilda vårdhem m. m. trots det tveksamma i att tillämpa den på dessa rörelser. Detta förhållande kan möjligtvis förklaras av bristen på lagstiftning för icke statsbidragsunderstödd rehabiliteringsverksamhet, vilket alltså fått att så drastiskt tillämpa den enda tillgängliga liknande lagstiftningen. Under alla förhållanden rättar socialtjänstlagen till detta missförhållande, genom införandet och definitionen av begreppet hem för vård eller boende. I specialmotiveringarna för lagen (s. 574 i prop. 1979/80:1) erinras om att åtskilliga behandlingsinstitutioner inom exempelvis missbruksvården har strävat efter att undvika vårdbegreppet och föredragit att ge verksamheten andra benämningar, som t. ex. utbildning. Vidare sägs i specialmotiveringarna: Även om någon helt entydig gränsdragning här inte är möjlig att göra, bör det understrykas att det naturligtvis är verksamhetens faktiska innehåll och inte dess yttre benämning som bör vara avgörande för ställningstagandet till frågan om institutionen är att hänföra till den kategori som avses i 69 §. En enskild institution som kan anses tillgodose vårdbehov som faller inom verksamhetsområde måste sålunda betraktas som eller boende, även om dess verksamhet av huvudmannen beskrivs som exempelvis kursverksamhet. Det finns knappast någon anledning att ytterligare polemisera om hur många av dessa åtskilliga behandlingsinstitutioner som strävat efter att undvika vårdbegreppet. Det torde vara uppenbart att just denna brist på lagstiftning, samt verksamhetens faktiska innehåll vilken, inom parentes sagt, mycket väl kan vara renodlad kursverksamhet och därmed inte uppfylla den enskilda vårdhemsstadgans nomenklatur vård eller personlig omvårdnad, men likväl uppfylla begreppet rehabilitering, kan ha orsakat att många behandlingsinstitutioner hårdnackat, men inte desto mindre rättsenligt, hävdat att deras verksamheter inte faller under vårdhemsstadgan. Vad är då ett hem för vård eller boende och vari består distinktionen mellan ett sådant och ett enskilt vårdhem? I en följdproposition (1980/81:46) antyds en riktlinje för gränsdragningen (s. 8-10). a. säger föredragande departementschefen att de nuvarande privata ålderdomshemmen även i fortsättningen skall regleras genom stadgan om enskilda vårdhem m. m. Som motivering anförs bl. a. att med hänsyn till att risken för hastigt tillstötande ohälsa alltid är särskilt stor för äldre människor finner jag det inte onaturligt att de privata ålderdomshemmen även regleras genom stadgan om enskilda vårdhem m. m.. Detta stärker ytterligare antagandet att ett enskilt vårdhem i huvudsak är avsett för personer med ett uttalat vårdbehov, till skillnad från den ovan beskrivna rehabiliteringsverksamheten som bedrivs av vissa länkrörelser där klienterna snarare genom personlig kontakt och samtal i kombination med studier och andra aktiviteter blir rehabiliterade. Det innebär således ingen vinst att i en kommande stadga avseende hem för vård eller boende inbegripa byråkratiska och svåruppnåeliga krav, enär dessa endast skulle hindra verksamheten och omöjliggöra rehabiliteringen av missbrukarna. Det finns knappast någon av de behandlingsinstitutioner, som drivs på sätt som ovan beskrivits, som haft för avsikt att undandra sig insyn och kontroll från samhällets olika instanser, och detta bör prägla utformningen av den kommande stadgan avseende hem för vård eller boende. Detta synsätt kommer också till uttryck i övervägandena i socialtjänstpropositionen (s. 135) där det bl. a. sägs att "reformarbetet har följt den huvudlinje i svensk socialpolitik som innebär att där så kan ske skall anordningarna vara generella. De skall inte innehålla onödiga bestämmelser och spärrar för människor som behöver de olika tjänsterna. Det talas vidare i övervägandena i propositionen om flexibilitet (s. 214) att idén om flexibilitet innebär i princip ett uppbrott från en sådan stel vård- och behandlingsfilosofi. Med detta i åtanke, samt principen om demokrati som skall prägla i stort, måste det te sig naturligt att de föreskrifter eller allmänna råd avseende hem för vård eller boende utformas med ett icke byråkratiskt synsätt som grund, för att missbrukarnas reella krav och behov i största möjliga utsträckning skall kunna tillgodoses. Vikten av att föreskrifter eller allmänna råd utarbetas i samarbete med de berörda organisationerna kan inte nog understrykas, och ett remissförfarande bör kunna komma till stånd innan den slutgiltiga formen fastställs. Detta kommer att leda till att dessa föreskrifter eller allmänna råd inte bara kommer att underlätta rehabiliteringen, utan dessutom kan kostnaderna för upprättandet av institutionerna och driften av dem nedbringas markant genom anpassningen till lägre krav, varvid svåruppnåeliga överkrav och byråkratiska tvister kan undvikas. Dessa riktlinjer bör beaktas då och utarbetar förordningen för resp. föreskrifter eller allmänna råd avseende hem för vård eller boende. Med hänvisning till vad i motionen sagts hemställs att hos regeringen anhåller att de i motionen anförda riktlinjerna kommer till uttryck i den kommande socialtjänstförordningen och i föreskrifter eller allmänna råd avseende hem för vård eller boende. () () 1* 1980181.