mot · G4021864 · 1981-01-27 00:00:00 — av och om det statliga stödet på kulturområdet Kulturskaparnas och kulturförmedlarnas situation är ekonomiskt otrygg i dagens liksom under andra epoker. - men i första hand , då i nuvarande form institutionaliserades - har också statsmakten ansett sig böra ekonomiskt stödja olika former av kultur, och utgår betydande belopp i sådant stöd: över närmare 1 650 milj. kr., via och över landstingens och kommunernas budget ytterligare minst lika mycket. Man kan emellertid konstatera dels att det offentliga stödet till kulturen inte haft de eftersträvade effekterna, dels att stödet i sig medfört ett antal negativa konsekvenser och nya problem som inte i tillräcklig mån uppmärksammats. När det gäller den första invändningen, att stöden inte lett till de önskade resultaten, torde detta vara uppenbart redan vid en ytlig granskning av dagens kultursituation. Det statliga kulturstödets uppgift att främja mångsidighet och kvalitet inom kulturen samt att garantera en levande kulturell utveckling torde om något motverkas av stödens faktiska utformning. Författaren har formulerat problemet så här: Sextiotalets kulturpolitiska utredare gjorde misstaget att behandla 'kultur efter en marknadsmodell. Man talade om 'kulturutbud, 'kulturspridning' och 'kulturkonsumtion, men glömde att diskutera innehållet. Detta ledde i sin tur till att man bortsåg från att kultur inte är en vara som förekommer i kvantitativt mätbara mängder utan någonting som människor faktiskt utför. Att lyssna till en symfoni är något annat än att dricka ett glas mjölk: att 'lyssna' är en återskapande aktivitet. Den utveckling skisserar är-det måste vi konstatera - hos oss redan inledd, inte i första hand därför att staten stöder kulturlivet utan därför att en ofrånkomlig mekanism i det offentliga stödet är att kulturlivet fjärmas från avnämarna. publicerade förlagen de böcker man trodde skulle kunna engagera störst antal enskilda läsare. publiceras de titlar man tror dels kan säljas till en någorlunda stor publik, dels kan tänkas få kulturstöd. spelade teaterensembler de pjäser man trodde skulle locka störst publik. spelas de pjäser man fått projektstöd för att sätta upp. satsade man på att få så många läsare som möjligt till nystartade tidskrifter. startar man i liten skala utan att ta större hänsyn till kostnaderna, eftersom högre kostnader ger högre kulturtidskriftsstöd. Det som håller på att ske är att den direkta kopplingen mellan skilda former av kulturell och medial verksamhet och allmänheten håller på att I en tänkbar och långt ifrån otrolig förlängning hotar den långt värre situation då man direkt kommer att inrikta sig på att i form och idéinnehåll tillfredsställa den lilla grupp yrkesmässigt bidragskontrollerande personer som har att besluta över skilda offentliga bidragsanslag. Ytterst riskerar vi att få en situation där skribenter, konstnärer, mediaföretag och andra berörda utövar en långtgående självcensur i syfte att producera enbart sådant material som kan tänkas leva upp till de smakriktningar, åsikter och fördomar som företräds av de anslagsbeviljande myndigheternas tjänstemän och politiker. Och den utvecklingen är så gott som ofrånkomlig: inga helt opartiska regler för enskild bidragsgivning är ens tänkbara, såvitt vi inte är villiga att tänka oss praktiskt taget obegränsade anslag till kulturstöden. Det är också i detta sammanhang ett faktum att den offentliga kulturpolitiken har en mycket starkt konserverande effekt inte bara när det gäller vilka media, företag, tidskrifter och personer som får stöd utan också när det gäller den utformning de ges alternativt ger sina verk. Har man väl en gång lyckats få del av stödpengarna, blir det primära målet för den fortsatta verksamheten att stanna kvar på denna gynnade plats, och eftersom varje mer genomgripande förändring av verksamheten kan leda till en omprövning av stödet konserveras verksamheten i stället till fromma för fortsatta subventioner. Resultatet av detta blir helt givet att förändringarna inom det stödmottagande kulturområdet blir så få och så obetydliga som möjligt. Eventuell konkurrens från icke stödmottagande tidskrifter, konstnärer osv. blir i praktiken obetydlig, eftersom stöden har en självklar och starkt konkurrenshämmande effekt - en konstnär som tvingas förtjäna sitt uppehälle genom annan yrkesutövning och skapa har svårt att både i kvantitet och på andra sätt konkurrera med den som lever på statlig konstnärslön och följaktligen kan skapa på heltid. finns en fara för att vikan komma att få en offentligt finansierad, en gång för alla till omfattning och innehåll definierad kultur- och mediasfär, oåtkomlig för konkurrens och likgiltig för konsumenternas eventuella synpunkter och önskemål. Det är givet att den här utvecklingen inte har varit önskad eller - kan man förmoda - ens förutsedd när de nuvarande offentliga kulturstödjande institutionerna skapades. F. n. har vi försatt oss i en situation där ett avskaffande av det offentliga stödet till kulturen naturligtvis inte på kort sikt är möjligt, eftersom konsekvenserna då skulle bli synnerligen dramatiska - vårt kulturliv är redan i hög grad så beroende av stödmedlen att ett undandragande skulle få oöverskådliga konsekvenser i form av nedläggningar, inskränkningar och konkurser. Emellertid bör syftet vara att i så hög grad som möjligt på nytt frikoppla kulturen från statlig och annan offentlig finansiering och därigenom också från det beroende som är på väg att allvarligt hota det fria kulturlivet och den fria kulturdebatten i vårt land. Till den änden är ett antal åtgärder redan nu möjliga att vidta. Vi har skattebefrielse för stiftelser vilkas verksamhet och syfte är av humanitärt slag. I ett stort antal andra länder råder samma förhållande vad beträffar kulturellt inriktade stiftelser, och också hos oss förekommer ett sådant exempel: är genom en särlag befriad från skatt. En generell skattebefrielse för kulturella stiftelser skulle på ett positivt sätt skapa förutsättningar för en alternativ finansieringskälla inom kulturfältet. De offentliga stödinstanserna skulle inte längre ensamma kunna avgöra huruvida en viss kulturutövare var stödberättigad; den mångfald det offentliga kulturstödet sägs vara avsett att gynna och stärka skulle långt bättre värnas om konstnärerna visste att de kunde förlita sig till inte en utan flera olika tänkbara stödgivare med skilda värderingar, smakriktningar och bedömningsgrunder. Vad det nuvarande kulturstödet - sådant det fördelas över - beträffar, föreligger betydande problem i synnerhet genom att alla nu förekommande stöd är selektiva. Ett första steg på vägen mot ett återställande av balansen inom kultursektorn måste därför vara att såvitt möjligt göra stödet generellt. Detta är inom vissa sektorer enkelt. Litteraturstödet, som f. n. tillfaller utgivarna, skulle liksom tidskriftsstödet och distributionsstödet med fördel kunna ersättas av en generell momsbefrielse för tidskrifter och böcker, där den vid försäljningen uttagna mervärdeskatten i stället tillföll utgivare och försäljare. Stöden belöper sig f. n. till omkring 100 milj. kr., ett belopp som mer än väl skulle kompenseras av en befrielse från momsuttag. Fördelen med detta system är, frånsett dess generella natur, naturligtvis också att de offentliga myndigheternas möjligheter att påverka utgivningens allmänna inriktning skulle försvinna, och vi avser nu inte några former av snäv åsikts- eller forminriktning utan något betydligt mer subtilt: det faktum att vissa slags utgivning f. n. helt oberoende av allmänhetens preferenser eller värderingar gynnas på andras bekostnad. Ett bokförlag kan med begränsade ekonomiska och personella resurser bara publicera ett givet antal titlar . Vet förlaget att möjligheterna att erhålla stöd ökar om man inriktar utgivningen på exempelvis lyrik, politiska debattskrifter och fotoböcker snarare än på översatt skönlitteratur, kåserier och handarbetsböcker, är det självklart att man väljer sina titlar i första hand inom de tidigare områdena. Det är inte minst den sortens selektivitet som bör motverkas, och det skulle också ske genom ett generellt stöd. Andra av statens kulturråds stödåtgärder är svårare att omforma till generella stöd. Det är exempelvis uppenbart omöjligt att helt generellt ge pengar till alla som säger sig utgöra teatergrupper eller orkestrar. Det är visserligen ett inte ointressant faktum att kulturen inte i något land eller vid något historiskt tillfälle försvunnit på grund av uteblivna statsbidrag, men förvisso garanterar de statliga bidragen den fortsatta existensen av vissa enskilda ensembler, teatrar och uttryckssätt. Man bör emellertid också ställa frågan om inte de statliga bidragen försvårar eller hindrar utvecklingen av alternativa uttryckssätt, distributionsformer och media. När man talar om kostnaderna för exempelvis en teateruppsättning talar man i alltför hög grad om de faktiska nuvarande kostnaderna, som förvisso är sådana att få teatrar skulle kunna överleva utan kulturstöd. Men kanske borde man i högre grad tala om vilka kostnader som verkligen är absolut ofrånkomliga, sedan man tagit modern teknik, nya distributionskanaler och andra möjligheter till hjälp. Det är långt ifrån säkert att resultatet skulle bli detsamma. Ett första steg måste emellertid här bli en noggrann utvärdering och omprövning av statens kulturråds verksamhet under de gångna sex åren. En sådan granskning bör ha till uppgift att inte bara studera positiva och negativa effekter av verksamheten utan också att föreslå alternativa och mer generellt verkande former för offentligt stöd åt kulturlivet än de nuvarande. bör syftet inte bara med denna granskning utan också med andra offentliga åtgärder inom kulturlivet vara att i realiteten söka värna kulturens fristående och oberoende ställning gentemot statsmakten. Med hänvisning till det anförda hemställs* 1. att hos regeringen begär förslag om att det nuvarande litteratur- och tidskriftsstödet omvandlas till en nedsättning av mervärdeskatten för böcker och tidskrifter, 2. att som sin mening ger regeringen till känna att en granskning av de statliga stödinsatserna på kulturområdet bör vidtas och att denna granskning ges direktiv i enlighet med vad som i motionen framförts. () () * Se även motion 1980/81:1865.