mot · G4021234 · 1981-01-27 00:00:00 — av m. fl. om etableringsreglerna för privattandläkare m. m. Allt större resurser satsas på den svenska sjukvården. går av vår bruttonationalprodukt till det ändamålet. Sjukvården tar i anspråk omkring en fjärdedel av all offentlig konsumtion. Vi konsumerar alltså alltmer sjukvård. kan man konstatera att möjligheterna för de enskilda att själva bestämma över denna del av sin konsumtion kraftigt beskurits. Mer än någonsin är människor hänvisade till en vårdgivare - landstingen. Alla undersökningar som företagits pekar på att människor vill kunna välja t. ex. vilken läkare de skall gå till. Människor värdesätter också kontinuitet i vården att kunna träffa samma läkare vid varje vårdtillfälle. Detta kan ibland vara svårt att åstadkomma inom den offentliga vården. Här kommer den privata vården in som ett bra och uppskattat komplement. På vissa håll inom den offentliga sektorn finns en skepsis mot privat vård. Man ser den som ett hot mot den egna, offentliga verksamheten. Tydligast kom detta till uttryck , då landstingen fick yttra sig över ett förslag från regeringen att ge ett litet antal privatläkare rätt att etablera sig i olika delar av landet med förhöjd ersättning. De flesta landsting ställde sig avvisande till förslaget. I många fall hänvisade man till utbyggnaden av den egna primärvården, trots att denna i många fall ännu inte ägt rum. Man betraktade således privatläkarna som ett hot mot framtida satsningar. Att det vore en ren besparing för landstingen att avstå från viss primärvårdsutbyggnad tog man alltså ingen hänsyn till. Resonemanget ter sig märkligt. Folkvalda politikers uppgift måste ju vara att se till att människor får den vård de behöver, inte att det nödvändigtvis måste ske i samhällets regi. Tvärtom är det så att en privat sektor på vårdområdet skulle utgöra en stimulans för den offentliga vården. Ofta kan man inom den privata sektorn med dess mindre byråkratiska stelhet finna nya vägar och metoder. Detta gäller naturligtvis även inom sjukvården. Som exempel kan nämnas att de gruppläkarmottagningar som startades av privatläkare nu har bildat modell för de vårdcentraler som landstingen satsar på. Ett annat exempel är den unge privatläkaren i som tröttnade på det tröga maskineriet i och startade en egen privatpraktik, som specialiserade sig på hemsjukvård till de gamla i bygden. Inte minst inom den psykiatriska vården och missbrukarvården, som ju kännetecknas av olika vårdideologier, har alternativa vårdformer och vårdgivare visat sig värdefulla. Över huvud taget är det värdefullt med många vårdgivare, som alla får en möjlighet att pröva sina idéer. Inför framtidens svåra problem måste alla kreativa krafter tas till vara. Det handlar i väldigt stor utsträckning också om patienternas trygghet. En patient måste känna förtroende för den som ger vården, i annat fall blir inte vårdresultatet lika bra. Det förtroendet uppstår nog lättare om patienten vet att han eller hon själv valt vårdgivaren. Patienten måste också ha den trygghet som det innebär att alltid kunna finna en annan vårdgivare, om han inte känner förtroende för den han sökt först. Det finns tyvärr många exempel på människor som har mist förtroendet för hela sjukvården, därför att de först fått vård hos en läkare som misslyckats och sedan inte kunnat välja någon annan. Detta kan skapa psykiska problem alldeles bortsett från de uppenbara medicinska riskerna av att de kanske inte alls söker vård vid nästa tillfälle. Det är i sådana fall en trygghet för patienten, om han vet att han kan söka sig till en annan läkare. Alla vårdformer passar inte alla människor. Dessutom måste det ju betraktas som en självklar mänsklig rättighet att själv få välja vårdgivare på samma sätt som det borde vara självklart att även vårdgivare borde få etablera egna företag. Även för personalen kunde det vara positivt med ett utbud av alternativ vård. Att det innebär en stimulans för människor att kunna arbeta självständigt är väl känt. Även för andra personalkategorier än läkare borde det vara positivt att kunna välja arbetsgivare, att kunna välja att arbeta inom den vårdform eller med den vårdideologi som de själva tror på. Man kan t. ex. bilda olika typer av kooperativa företag inom vårdsektorn. Detta skulle leda till ett större ansvarstagande och en större arbetstillfredsställelse hos de anställda. Slutligen bör man påpeka att ett större utbud av konkurrerande vårdformer förmodligen kommer att få kostnadsdämpande effekter. Inte på något område är det bevisat att stordriftfördelarna är så stora att monopol är att fördra framför konkurrens. Ingenting tyder på att så skulle vara fallet på sjukvårdsområdet heller. Det mesta i dessa resonemang berör förhållandena inom sjukvården, men i stor utsträckning kan resonemanget föras även när det gäller tandvården. Där är den privata sektorn än så länge betydligt större, men där finns också ett mycket uttalat intresse för att kommunalisera större delen av verksamheten med hjälp av stora satsningar på den landstingskommunal folktandvården och stenhårda etableringsregler för privattandläkare. Både på läkar- och framför allt tandläkarsidan kan vi förutse ett överskott av utbildade . Landstingen kommer knappast att ha möjlighet att anställa alla. Det finns då två möjliga utvecklingar. Antingen får vi en stor grupp läkare och tandläkare som inte kan få anställning i det yrke de är utbildade för och som därför tvingas omskola sig, vilket är ett oerhört slöseri med mänskliga och ekonomiska resurser. Eller också kommer de att söka sig till andra länder. Även i det senare fallet är de resurser som vi i lagt ner på deras utbildning bortkastade. Det behövs, enligt vår mening, ett handlingsprogram för att stärka och utveckla den privata vården som ett komplement till och en stimulans för den offentliga. Nedan redogörs kort för de åtgärder som vi anser nödvändiga på olika vårdområden. Åtgärder måste vidtagas för att förhindra att privatläkarna försvinner. En stor del av privatläkarna är nära eller över pensionsåldern. Stimulans till nyetablering måste tili. En av ingredienserna i ett stimulanspaket bör vara höjd ersättning från , som ersätter större delen av kostnaderna vid privatläkarbesök. Ersättningen till privatläkare bör uppgå till minst samma belopp per besök i genomsnitt som ersättningen till landstingens öppna vård. Man bör överväga extra ersättning till privatläkare som väljer att etablera sig i områden som är underförsörjda med läkare. Man bör överväga att ge ett speciellt nyetableringsstöd till privatläkare. Det är mycket kostsamt att sätta upp en privapraktik, vilket kan vara en bidragande orsak till att många unga läkare drar sig för det. Stödet kan eventuellt utgå i form av förmånliga lån, som betalas tillbaka då praktiken kommit igång. Beträffande privattandläkarena är det enklare. Här behöver i princip bara de nuvarande restriktionerna när det gäller etablering avskaffas. Man kan tänka sig att detta sker i etapper. Först hävs nyetableringsstoppet utanför storstadsområdena och därefter i hela landet. Detta bör kunna ske av högst . När det gäller långvård och sjukhemsvård finns ett omfattande samarbete mellan olika landsting och privata vårdgivare. Detta samarbete bör utvecklas ytterligare. Samhället träder emellan, så att människor kan uppsöka privat öppenvård utan att det blir nämnvärt dyrare än vård vid offentliga vårdcentraler och läkarmottagningar. Annorlunda ställer det sig när det gäller sluten vård. Att t. ex. låta operera sig privat är för det mesta mycket dyrt. Man borde undersöka möjligheterna att skapa ett system för sluten vård som påminner om det som finns när det gäller den öppna, dvs. att träder emellan och står för merparten av kostnaderna. Det kan emellertid vara svårt att göra ali sluten privat vård nära nog kostnadsfri för den enskilde vad gäller patientavgifterna på samma sätt som den offentliga vården, eftersom det skulle kunna bli alltför dyrt med dubbla resurser. Detta borde kunna lösas på så sätt att de som väljer privat sluten vård själva får stå för en del av kostnaden. rimligt att ersättning endast bör ges för behandling som är medicinskt betingad. Med hänvisning till det anförda hemställs 1. hos regeringen begär förslag om åtgärder för att stimulera till nyetablering av privaläkarpraktiker, 2. uttalar att de restriktioner som gäller för nyetablering av nya privatläkarpraktiker successivt avskaffas, 3. uttalar att de inom tandvårdsförsäkringen rådande etableringsrestriktionerna efter successiv avveckling skall vara helt avskaffade , 4. hos regeringen begär förslag om ändringar i sjukförsäkringssystemet i syfte att ge människor möjlighet att söka privat sluten sjukvård i enlighet med vad i motionen anförs, samt 5. i övrigt uttalar vad i motionen anförts om vikten av att satsa på en utbyggnad av den enskilda vårdsektorn, inte minst med hänsyn itll den framtida större vårdefterfrågan och därav följande ekonomiska påfrestningar. () H. () () () () G. () () () () () ()