mot · G4022045 · 1981-03-24 00:00:00 — av med anledning av proposition 1980/81:132 med förslag till lag om vissa avgifter i allmän hamn m. m. Lydelsen av 16 § lagen (1977:180) om införande av kommunallagen (1977:179), vilken paragraf nu föreslås upphöra, är följande: Kommunalfullmäktiges beslut om nya eller förhöjda hamnavgifter, grundpenningar eller sluss-, kanal- eller andra farledsavgifter skall för att vinna bindande kraft prövas och fastställas av regeringen. Fastställelse av beslut, som avses i första stycket, får meddelas även av myndighet som regeringen bestämmer. Regeringen får även föreskriva att i rörelse, för vilken avgifter enligt första stycket har blivit fastställda, avgifterna och övriga intäkter får användas endast för rörelsens direkta behov, om ej myndighet som regeringen bestämmer medger att medlen användes för annat ändamål. Bestämmelsen i paragrafens andra styckes senare del ligger till grund för giltigheten av bestämmelserna i 25 § kungörelse (nr 152) om fastställelse av hamn- och grundpenningtaxor samt taxor å sluss-, kanal- och andra farledsavgifter (hamntaxekungörelsen). Enligt denna skall innehavare av hamn, för vilken hamntaxa blivit fastställd, föra räkenskaper så uppställda att sammanblandning inte sker med annan av hamninnehavaren bedriven rörelse. En kompletterande bestämmelse stadgar att i hamnens räkenskaper inte får redovisas andra utgifter än sådana som är att hänföra till hamnens direkta behov, om inte den taxeprövande myndigheten har medgivit annat. Vidare sägs bl. a. att hamnintäkter i form av räntor och annan avkastning av hamnens kapital m. m. skall redovisas särskilt i hamnräkenskaperna. Regeringens förslag att hamnavgifter inte längre skall prövas och fastställas av statlig myndighet är att hälsa med stor tillfredsställelse. Den femårsperiod som kungörelsen i princip förutsätter för hamntaxornas giltighet har som följd av kostnadsutvecklingen m. m. inte på länge gått att hålla. Hamnarna har blivit tvungna att ompröva sina hamntaxor nästan vartenda år. Det statliga prövningsförfarandet har därigenom kommit att föra med sig en omfattande byråkrati och genom den långdragna proceduren också bidragit till eftersläpning av hamnarnas intäkter. Detta har visat sig speciellt allvarligt , som för de flesta svenska hamnar har präglats av en vikande godsomsättning, som kostnaderna, främst löner men också räntor m. m., ökat starkt. Nästan alla hamnar har en otillfredsställande ekonomi. Att som föreslås i propositionen underställningsskyldigheten nu upphävs är sålunda i hög grad önskvärt sett från hamnarnas synpunkt. förhåller det sig med paragrafens bestämmelse om att hamnarnas intäkter skall användas enbart för hamnens direkta behov. Denna bestämmelse är angelägen att slå vakt om som ett uttryck för att hamnrörelse skiljer sig från annan verksamhet. Åtminstone de större hamnarna betjänar huvudsakligen andra än kommunens egna innevånare. Detta är en utveckling som genom storleksfördelar och specialisering inom sjöfarten blir alltmer accentuerad. De vid modern transportteknik geografiskt välbelägna hamnarna får ökad betydelse och blir alltmer att se som en gemensam tillgång för landet. De största syd- och västkusthamnarna har sålunda för linjegodset hela som omland och därtill en betydande transitotrafik av annat nordiskt export- och importgods. Med den allmänna resursknappheten ökar kraven på hamnväsendets effektivitet. Olika åtgärder måste vidtas för att hålla nere kostnaderna för hamnarnas trafikanter men också för hamnarna själva. Ekonomisk bärighet måste vara rättesnöret för verksamheten, bl. a. för att undvika felinvesteringar. Föredraganden har i andra sammanhang understrukit vikten av att hamnarna är ekonomiskt självbäriga. Utöver kostnadsbesparingar kräver detta med den utveckling av godsvolymen som är att förvänta olika avgiftsökningar. I annat fall belastas den hamnägande kommunen och därmed skattebetalarna i denna. Inkomstminskningen för det nu dominerande varuslaget mineraloljorna med det väsentliga bidrag som dessa ger också till hamnverksamhetens gemensamma kostnader måste kompenseras genom omfördelning av avgifterna. Detta förutsätter ingående förhandlingar med hamnarnas kunder, redare och varuägare. För att hamnarna skall kunna agera trovärdigt i detta sammanhang krävs att hamnkunderna liksom f. n. har garantier för att hamnmedlen reserveras för hamnändamål, vilket bidrar till angelägenheten av att ifrågavarande bestämmelser förs över till den nya lagstiftningen. Under hänvisning till vad ovan anförts hemställs att måtte besluta att till den i propositionen föreslagna Lag om vissa avgifter i allmän hamn foga en andra paragraf med lydelse: Intäkterna av hamnrörelse i allmän hamn får användas enbart för att tillgodose hamnens direkta behov.