mot · G402350 · 1981-01-16 00:00:00 — av m. fl. Skada genom arbete har tidigt varit föremål för lagstiftning. Lagen om ersättning för skada till följd av olycksfall kom 1901 och följdes av lagen om försäkring för olycksfall i arbete 1916, därefter av lagen om försäkring för vissa yrkessjukdomar 1929 och lagen om yrkesskadeförsäkring (YFL) 1954. gäller lagen om arbetsskadeförsäkring (LAF). Lagstiftning för att säkra ekonomisk kompensation för skada i arbete var före ikratträdandet av allmän försäkring (AFL) motiverad. Därefter blev YFL ett komplement till AFL, som förstärktes ytterligare genom trygghetsförsäkring vid yrkesskada enligt kollektivavtal mellan arbetsmarknadens parter. Lagen om arbetsskadeförsäkring omfattar alla förvärvsarbetande, elever som genomgår utbildning med särskild risk för arbetsskada samt egenföretagare och uppdragstagare som ej har undantagande från försäkringen för tilläggspension. Vissa grupper har otillräckligt eller inget skydd vid arbetsskada. Så t. ex. inräknas ej delpension i underlaget till livränta på grund av arbetsskada, vilket innebär reducerad kompensation. För den stora gruppen hemarbetande ges inget arbetsskadeskydd alls trots den statistiskt klarlagda farliga arbetsmiljön. Med arbetsskada enligt LAF menas skada till följd av olycksfall eller annan skadlig inverkan i arbete, färdolycksfall samt skada framkallad av smitta. Vid bedömning om arbetsskada kan anses föreligga skall det kunna konstateras eller sannolika skäl tala för att den påstådda farliga faktorn har sådana skadebringande egenskaper att viss sjukdom kunnat uppstå. efter visandedagen utgår ersättning från den allmänna försäkringen. Fr. o. m. den 91:a dagen ger LAF en 100-procentig kompensation upp till en årsinkomst motsvarande 7,5 basbelopp. Ersättning utgår vid akut sjukdom i form av sjukpenning och vid bestående invaliditet i form av livränta. Livränta kan utgå, då förmågan att skaffa sig inkomst är nedsatt med minst 1/15. Genom en speciallag vid arbetsskada ges alltså vissa sjukdomar och skador, vars orsaker kan antas vara arbetsrelaterade, högre ersättning än andra sjukdomar. Även samma sjukdom hos två individer kan ges olika ersättning beroende på anställningsförhållande eller orsaksbevisning. Detta trots att största delen av socialförsäkringen bygger på inkomstbortfallsprincipen. Olikheter i bedömningar om vad som kan anses vara arbetsskada finns mellan de olika försäkringskassorna. Beroende på bostadsort kan alltså olika ersättningar utgå för samma arbetsoförmåga och grund därför. Sambandet arbete-skada tycks bli allt svårare att klarlägga. Antalet ansökningar med anspråk på ersättning för skada eller sjukdom till följd av arbetet ökar, och i högre instans har man ännu efter lagens ikraftträdande inte hunnit pröva ärenden i erforderlig omfattning. Ärendebalansernas omfattning ökar tvärtom stadigt. De administrativa kostnaderna för kassorna är omfattande. För Stockholmskassans del var fem pensionsdelegationer och 45 tjänstemän på utredningsavdelningar sysselsatta enbart med bedömningar av sambandsfrågorna i arbetsskadeärenden. Rehabiliteringsfrågan ligger på lokalkontoren. Förutom på utredningsavdelningarna är tjänstemän på lokalkontoren sysselsatta med mottagande och kontroll av arbetsskadeanmälningar, infordrande av kompletterande utredningar, utbetalning av ersättningar etc. Tandvårdsgruppen har specialrutiner vid godkända arbetsskador och pensionsavdelningarn? handhar uträkning av livräntorna. Arbetsskadekostnaderna i riket kan beräknas till över 50 milj. kr. enbart i handläggningskostnader. Till detta kommer kostnader för föredraganden, pensionsdelegationer, lokalkontorens rehabiliteringsfunktion, utbildning och vissa kanslifunktioner. Samhällets kostnader i övrigt ligger främst inom sjukvården, där läkarna måste avge speciella arbetsskadeutlåtanden och specialkliniker belastas med utredningar, som är mera försäkringstekniskt än medicinskt motiverade. Från läkarhåll har även framförts den kritiken att den behandlande läkaren ofta inte har erforderlig kunskap om patientens arbete och därför inte kan uttala sig om sambandsfrågan. Till ovan uppräknade handläggningskostnader tillkommer givetvis försäkringskostnaderna. Försäkringskassa fattar f. n. beslut vid anmälda arbetsskador, där ersättningsanspråk föreligger 91:a dagen efter visandedagen, vid dödsfall samt i de fall där sjukdom medfört en kvarstående medicinsk defekt, även om ersättningsanspråk enligt LAF inte föreligger. Vid godkända arbetsskador utgår dessutom ersättning från Trygghetsförsäkringen vid arbetsskada. Arbetsskadeärendena handläggs alltså parallellt dels via lagstiftning/ försäkringskassa, dels via avtal. Med hänsyn till samhällets stora kostnader och svårigheter att administrera en lagstiftning som inte kan uppfylla fordringarna på rättvis behandling av ersättningskrav vid sjukdom/skada till följd av arbete samt det socialt diskutabla i att samma sjukdom/skada ersätts olika beroende på om skadan eller sjukdomen kan antas ha samband med arbetssituationen eller inte, kan man ifrågasätta om över huvud taget olika ersättningsnivåer skall tillämpas vid samma behov eller om ersättning till följd av arbetsskada inte lika gärna kan lösas enbart genom avtal mellan arbetsmarknadens parter och genom enskilda försäkringsavtal. Med hänvisning till vad som ovan anförts hemställs att hos regeringen begär en utredning av huruvida arbetsskadeförsäkringen kan utgå ur den allmänna försäkringen för att helt bli en angelägenhet för avtal mellan arbetsmarknadens parter och för enskilda avtal. () () () () HANS NYHAGE (m)