mot · G402833 · 1981-01-23 00:00:00 — 1980/81 833-840 av m. fl. om översyn av regionalpolitiken Regionalpolitiken har varit föremål för kritik i anslutning till arbetet i länen med länsplanering 1980. Kritiken har riktats mot länsplaneringssystemet som sådant. Det har hävdats att länsplaneringen är en tidsödande procedur som ger dålig utdelning därför att de förslag som redovisas från länen till den centrala nivån mera sällan leder till konkreta beslut. Den erfarenheten finns också i . Trots regionalpolitiskt arbete, där länsplaneringen har varit ett instrument, är de regionala balansproblemen i länet fortfarande i stort sett olösta. Länsplaneringsmaterialet visar att de problem som kunde observeras i stort sett är kvar. Till dessa problem har kommit nya, främst strukturförändringar i de tunga basnäringarna, som gör att bilden är minst lika problemfylld som den var då regionalpolitiken och länsplaneringen introducerades. Det är knappast troligt att felet ligger i länsplaneringen. Av remissvaren i att döma råder i stort sett enighet i länet om innehållet i de länsplaneringsrapporter som redovisas till regeringen. Problemet är att det på central nivå inte fattas beslut på basis av de förslag som redovisas i länsplanerna. Det tas inte beslut i den utsträckning som erfordras för att lösa de regionala problemen i . Detta innebär att det är regionalpolitiken som sådan som fungerar otillfredsställande. Dessa erfarenheter måste ge anledning till en ordentlig översyn av målen, arbetsformerna och medlen i regionalpolitiken. I länsplanering 1980 för redovisas en grundskiss till en effektivare regionalpolitik. Den är inriktad på förhållandena i men torde vara av allmängiltigt intresse. Den bör därför kunna läggas till grund för en ordentlig översyn av den svenska regionalpolitiken. En regionalpolitik för bör ha följande tre huvudinslag: Den grundläggande frågan för och för Norrlandslänen över huvud taget är utvecklingen av basindustrierna främst inom järn- och stålsamt massa- och pappersindustrin. Även om de mindre och medelstora företagen är viktiga, betyder basnäringarna så mycket för sysselsättningen att de inte kan ersättas av andra verksamheter. 1 1980/81. Den regionalpolitiska huvudfrågan blir då hur man skall kunna bibehålla konkurrenskraftiga basindustrier framöver. Länen har för egen del mycket begränsade möjligheter att påverka basindustriernas utveckling. Det kan i huvudsak ske genom att man framför krav på den centrala politiken i för basindustriernas utveckling viktiga frågor. Det gäller bl. Basindustrierna förbrukar stora mängder energi. Det är därför av största vikt att de får säker tillgång till billig energi, o Råvarufrågorna är speciellt viktiga för skogsindustrin. Skogspolitiken måste leda till hög virkesproduktion, att virket kommer fram ur skogen och att basindustrierna får den del av råvaran som de behöver, o Finansieringen av tunga investeringar i basnäringarna. Mer eller mindre regelmässigt krävs numera ett statligt engagemang för att tunga investeringar inom basnäringarna skall kunna komma till stånd. Mycket talar för att det kommer att gälla även framöver. Det är då viktigt att samhället skapar former som gör det möjligt att få fram de miljardbelopp som erfordras för att hålla basindustrierna konkurrenskraftiga. Ett kollektivt sparande, t. ex. genom löntagarfonder, är ett sätt att lösa det problemet. o Medvetet strukturtänkande. Samhället medverkar numera regelmässigt i strukturförändringen inom basindustrin. Det är särskilt tydligt i nedläggningssituationer. I nyetableringsfallen tenderar samhällsprövningen att bli alltmer komplicerad och utdragen i tiden. För att dessa olägenheter skall kunna undanröjas krävs att statsmakterna har en bättre framförhållning och beredskap och en mer medveten uppfattning om vilken struktur man på lång sikt vill eftersträva. Strukturplaner för järn- och stålindustrin samt massa- och pappersindustrin är nödvändiga instrument i det sammanhanget. De ger möjlighet att tidigt möta nedläggningshot och snabbt pröva nyetableringsfrågor. Länsanslag för regional utveckling Den traditionella regionalpolitiken består i huvudsak av statliga stödformer för regional sysselsättningsstimulans i vissa regioner samt metoder att påverka sektorsverksamheter främst på den statliga sidan så att de ligger i linje med målen för regionernas utveckling. Allmänt kan man konstatera att verksamheten präglas av centralstyrning och sektorisering. Det leder i sin tur till att länen saknar tillräckliga motiv för att göra avvägningar av de krav som riktas mot den centrala nivån. En annan konsekvens är en tilltagande byråkrati. De olika samhällssektorerna gör sina bedömningar utifrån vad som är mest rationellt för den egna sektorn. De regionala organen bereds tillfälle att redovisa sina synpunkter på sektorsplaneringen och gör det oftast i form av krav på ytterligare insatser för den egna regionen. Ytterst måste sedan regering och riksdag avgöra hur sektorsintressena och de regionala intressena skall vägas mot varandra i stora såväl som i små frågor. Arbetssättet är tungrott och från regionalpolitisk synpunkt ineffektivt. Det skapar därtill ett ogynnsamt arbetsklimat. En alternativ metod att göra de avvägningar som erfordras mellan sektorsintressen och regionala intressen är att ge regionerna ett visst eget handlingsutrymme. Det skulle göra det möjligt att inom regionen klara små men för regionen ofta viktiga frågor med egna medel. Det går miljardbelopp till länen via olika sektorsanslag. En mindre del av dessa pengar borde kunna ställas till länens förfogande utan speciella begränsningar för användningen. Länen skulle då få möjlighet att klara många mindre frågor av regionalpolitisk betydelse och tvingas till hushållning med de medel som står till förfogande för regionalpolitisk! Den centrala nivån kan då avvisa regionalpolitisk! motiverade detaljfrågor och i stället koncentrera arbetet till frågor av större vikt. Pengarna till ett särskilt länsanslag skulle sannolikt kunna tas fram genom en omfördelning inom de ekonomiska ramar som gäller för länen. Ett särskilt länsanslag är ingen metod att klara mera grundläggande obalanser. Skillnaden mellan norra och kan inte utjämnas på det sättet. Det handlar mera om att effektivisera de insatser som redan görs i länen oavsett om det gäller län med stora eller små problem. Det rör sig om att tillämpa grundläggande regler för hur ansvarsfördelningar på olika nivåer i samhället bör utformas för att man skall få största möjliga effektivitet. För en effektiv regionalpolitik krävs dessutom en kraftfull central fördelningspolitik mellan regionerna. Den bör emellertid inriktas på frågor av större vikt. Om länen får särskilda länsanslag för att klara den stora mängden mindre frågor bör den centrala fördelningspolitiken ha följande huvudinslag: o Den bör ange det utrymme som vart och ett av länen får disponera för regionalpolitisk! Detta utrymme måste givetvis vara beroende av hur stora regionalpolitiska problem som finns i ett län. och Norrlandslänen måste få väsentligt större resurser än framåtgående län i , o Den bör innefatta riktade strukturinsatser till näringslivet så att den regionala utvecklingen främjas. Vid strukturförändringar i basnäringarna måste och Norrlandslänens intressen tillgodoses genom staten. o Den bör ta fram större regionalpolitiska paket för särskilt utsatta områden. De kan innehålla större industrietableringar i den mån sådana 1* 1980/81. aktualiserar utflyttning eller decentralisering av statliga verksamheter, större satsningar på infrastrukturinvesteringar, speciella stödvillkor m. m. Med hänvisning till det anförda hemställs att hos regeringen begär en översyn av regionalpolitikens mål och medel enligt de i motionen angivna riktlinjerna. () AXEL () ()