mot · G4021136 · 1981-01-27 00:00:00 — Det är av största vikt att den ökade efterfrågan som det trafikpolitiska beslutet och energisituationen förväntas innebära möts med tillräckliga investeringar. SJ:s investeringar är av stor betydelse för möjligheterna att förbättra SJ:s ekonomi. Vi anser att åtgärder snabbt måste vidtas för att SJ:s ekonomiska mål skall kunna uppnås. SJ bör ha goda möjligheter att utveckla både sin person- och godstrafik. Investeringar hos SJ innebär dels en förbättrad infrastruktur, som i sig är en förutsättning för en stark industrisektor, dels direkt expansion för den tillverkande industrin. I dagens konjunkturpolitiska läge innebär ökade investeringar i rullande materiel m. m. ett välkommet produktionstillskott för de företag som tillverkar lok, vagnar och säkerhetsanordningar, såsom fjärrblockering och automatiskt tågstopp. Mot den bakgrunden föreslår vi o att lokparken förnyas vad gäller både dieselelektriska lok och ellok, o att person- och godsvagnsparken förnyas, o att den fortsatta utvecklingen av lastbärare påskyndas för att åstadkomma en bättre samordning av transportarbetet och kombinationstransporter, o att införandet av ATC (automatiskt tågstopp) och installation av kommunikationsradio påskyndas. Förnyelsen av person- och godsvagnsparken bör i stor utsträckning kunna ske genom beställningar hos svenska industrier. Därvid bör också en del av den överkapacitet som finns inom varvsindustrin kunna utnyttjas. har t. ex. tidigare varit en av SJ:s vagnleverantörer. Sammantaget föreslår vi en investering på 100 milj. kr. i vagnar, varav huvuddelen bör avse godsvagnar. Totalt innebär våra förslag att 200 milj. kr. utöver regeringens förslag bör anvisas för rullande materiel och säkerhetsinvesteringar hos SJ. har i sitt besparingsalternativ beräknat 30 milj. kr. för byggande av tunnelbanor. I budgetpropositionen har detta belopp helt strukits bort. Konsekvensen av detta blir att utbyggnaden av den spårbundna trafiken i nordostsektor senareläggs eller inte alls kommer till stånd. Den spårbundna trafiken har stora fördelar från miljöoch energisynpunkt. förslag bör därför genomföras. I budgetpropositionen förordas att den av beslutade investeringen i dubbelspår mellan och skall senareläggas. I stället förordas åtgärder inom ramen för befintlig linjekapacitet. Den stabila ökningen av ljärrtrafiken på SJ till och från liksom trafiksituationen inom lokaltrafikområde gör att en förstärkning av kapaciteten måste uppnås. Vi föreslår därför att dubbelspåret påböijas, i första hand på sträckan , och att 20 milj. kr. anvisas för ändamålet. Investeringar i broar och vägar Regeringen aviserade i prop. 1980/81:70 en besparing i den statliga färjeverksamheten på 15 milj. kr. eller av de totala driftkostnaderna för denna verksamhet. fick i uppdrag att redovisa hur en sådan besparing skall kunna ske genom indragning av färjor, minskat öppethållande, avgiftsbeläggning eller överföring till privata vägsamfälligheter. Vi socialdemokrater hävdade att detta för dem som bor i glesbygd skulle innebära försämringar, som vi inte kan godta (motion 1980/81:86). Vi avvisade också en avgiftsbeläggning eller privatisering i enlighet med . Om man vill minska driftskostnaderna utan att försämra servicen för de bygder där färjeförbindelser finns bör man enligt vår mening gå till väga på ett helt annat sätt. Vi förordade därför i stället för indragningar av färjeförbindelser att vissa fäijeleder ersätts med broar. I budgetpropositionen återkommer kommunikationsministern till frågan om indragning av färjor. En utredning redovisas, där besparingen för beräknas till 1213 milj. kr. för de 24 fäijeleder för vilka en indragning bör övervägas. Merkostnaderna för trafikanterna vid ett genomförande av de föreslagna åtgärderna beräknas till mellan 5,5 och 6,5 milj. kr. Kommunikationsministern uttalar sig positivt för byggande av broar i stället för avvecklande av färjeleder, men är inte beredd att anvisa erforderliga investeringsmedel utan anser att beredskapsmedel eller driftsmedel får användas. Vi upprepar därför våra förslag om en offensiv satsning på ett bygga broar. Vi bör i dagens konjunkturpolitiska läge vidta åtgärder för a. stimulera investeringar i infrastruktur. Delvis kan broarna utföras i stål, vilket leder till beställningar inom stål- och varvsindustrin. Vi föreslår att 50 milj. kr. anvisas för broprojekten. Vårt förslag innebär att ca 25 milj. kr. av driftsmedel frigörs för traditionella underhållsåtgärder. Härutöver föreslår vi att 20 milj. kr. anvisas för att klara de mest påtagliga negativa konsekvenserna av urholkningen av anslagen till vägunderhållet. Vi kan inte acceptera det kortsiktiga anslagstänkande som leder till att det nuvarande vägnätet slits ner i en allt snabbare takt med kraftigt försämrad trafiksäkerhet som följd, minskade arbetstillfällen för vägpersonal i glesbygd och påtagligt ökade transportkostnader för vår industri. Jämn och rättvis fördelning av levnadsstandarden En av arbetarrörelsens stora insatser i svensk samhällsutveckling har varit att fördela tillväxtens resultat mellan olika medborgargrupper på ett sätt som har inneburit en fortgående utjämning av levnadsstandarden och en standardförbättring och ökad social trygghet särskilt för stora grupper av människor som varit socialt och ekonomiskt eftersatta. Det har varit en mycket framgångsrik politik. Människor har fått trygghet vid sjukdom, arbetslöshet och på ålderdomen. Stora insatser har gjorts för att förbättra barnens uppväxtförhållanden. En internationellt högtstående sjukvård har byggts upp. Bostadsstandarden har förbättrats på ett genomgripande sätt. Skolan och det övriga utbildningsväsendet har byggts ut och har bidragit till en avsevärd höjning av den allmänna utbildningsstandarden. Genom en politik för full sysselsättning har arbetslösheten kunnat hållas på en mycket låg nivå. En betydande utjämning har skett mellan olika grupper i samhället. Det gäller bl. a. inkomstfördelningen, bostadsstandarden, utbildningen, rätten till arbete och den sociala tryggheten i vid bemärkelse. Likväl kvarstår avsevärda orättvisor på en rad områden. I fråga om förmögenhetsfördelningen har knappast någon utjämning skett. På vissa områden - det gäller bl. a. boendet och sysselsättningen - pekar den nuvarande utvecklingen hän mot ökade klyftor. Under det långvariga socialdemokratiska regeringsinnehavet fanns en fast politisk vilja att utjämna skillnaderna i människornas levnadsvillkor. Ofta genomfördes reformer i utjämnande riktning efter en hård politisk strid. Likväl underlättades utjämningspolitiken av att det fanns en växande kaka att fördela. Reformer som innebar att eftersatta grupper fick det bättre innebar inte nödvändigtvis att andra grupper fick det sämre. Utjämningen kunde komma till stånd parallellt med en allmän standardförbättring. Den ekonomiska kris som vårt land har hamnat i gör att det inte blir möjligt att föra en fördelningspolitik på samma Politiken måste givetvis inriktas på att åstadkomma en fortsatt ekonomisk tillväxt. Men denna riskerar att bli klart lägre än vad som var fallet under exempelvis . Dessutom måste den tillväxt som kommer till stånd i huvudsak användas för andra ändamål än att öka konsumtionen. Det gäller att kraftigt öka investeringarna, särskilt inom industrin. Det är också nödvändigt att avdela reala resurser för att minska det stora underskottet i bytesbalansen. Vi vill i detta sammanhang citera vad som anfördes i motion 1980/81:71 med anledning av regeringens s. k. sparplan: Det är nödvändigt att vända den negativa utvecklingen. Detta arbete måste börja . Ytterligare dröjsmål kommer blott att förvärra krisen och avlägsna oss från målet om en stark ekonomi. Det kommer att krävas av hårt och målmedvetet arbete för att vi skall ta oss ur krisen. kommer endast i begränsad utsträckning att erbjuda standardförbättringar eller reformer som ställer krav på ökade ekonomiska resurser. I många avseenden kommer det att vara en framgång, om det går att slå vakt om de landvinningar som har gjorts, ekonomiskt och socialt. Ökningen av den privata konsumtionen måste hållas tillbaka och förmodligen i sin helhet reserveras för eftersatta grupper. Den offentliga konsumtionen, dvs. statens och kommunernas verksamhet, kommer att expandera i väsentligt lägre takt . Utrymmet för nya kostnadskrävande reformer eller för resurstillskott till befintliga verksamheter kommer att vara ytterst litet. Fördelningspolitiken kommer att sättas på hårda prov. Detta innebär emellertid inte att arbetarrörelsen skulle vara beredd att slå till reträtt på detta område. Tvärtom skärps kraven på rättvisa i ekonomiska kristider. Det kommer att bli nödvändigt för alla människor att göra uppoffringar och bära bördor. Det är då särskilt viktigt att bördorna fördelas efter bärkraft. De bättre ställda måste bära tyngre bördor än andra. De sämre ställda måste skyddas. Den borgerliga regeringspolitik som förs leder till ökade ekonomiska och sociala klyftor. Detta sker på olika sätt, som från socialdemokratisk sida utförligt har dokumenterats såväl i en rad partimotioner till som i andra sammanhang. Stora skattelättnader har beviljats välbeställda minoritetsgrupper, såsom kapitalägare, företagare jordbrukare och skogsägare. Inflationen är nu högre än någonsin, delvis till följd av regeringens egna ekonomisk-politiska åtgärder, delvis därför att den helt saknar vilja och förmåga att ta itu med de inflationsdrivande krafterna. Genom inflationen omfördelas gigantiska belopp mellan olika grupper i samhället. Arbetslösheten har börjat öka påtagligt, och risk finns för att den kommer att fördubblas. En rad försämringar av olika sociala förmåner har genomförts, som drabbar bl. a. pensionärer, barnfamiljer, studerande, handikappade och arbetslösa. Den borgerliga politiken bygger i växande grad på synsättet att det är nödvändigt att öka klyftorna för att stimulera den ekonomiska tillväxten. Enligt denna uppfattning skall man i första hand satsa på de s.k. välståndsskapande krafterna. Det påstås att alla grupper i längden skulle tjäna på en sådan utveckling. Socialdemokraterna har alltid tagit avstånd från denna uppfattning. För oss har jämlikhet och en rättvis fördelning ett värde i sig, vilket är självklart med vår ideologiska grundsyn. Men härtill kommer övertygelsen att det ekonomiska framåtskridandet gynnas bäst av sammanhållning mellan olika grupper i samhället. Detta synsätt präglar socialdemokratins skattepolitik. Det låg bakom tillkomsten av ATP-reformen - en av de största tillväxtbefrämjande reformerna någonsin i vårt land. Det är även ett viktigt motiv för arbetarrörelsens engagemang för löntagarfonder. Den motsatta uppfattningen med en strävan att öka klyftorna medför stigande motsättningar och risker för konfrontation. För att bli framgångsrik förutsätter den att betydande folkgruppers ekonomiska standard och inflytande över samhällsutvecklingen försämras. Ett sådant samhälle skulle bli hårt och omänskligt. Det står i strid med grundläggande värderingar inom den demokratiska socialismen. Vi tror inte att en sådan utveckling över huvud taget är möjlig i . Den skulle i själva verket leda till minskad ekonomisk effektivitet. Vi tror inte att det går att lösa den ekonomiska krisen med en sådan politik. Socialdemokratin kommer för sin del alltid att med all kraft bekämpa en politik som leder till ökade klyftor. Även om våra strävanden efter rättvisa och utjämning kvarstår, så måste de konkret ta sig andra uttryck än vad som var möjligt under tidigare och ekonomiskt mera gynnsamma skeden. Fördelningspolitiken måste anpassas till de ekonomiska realiteterna. Vi ämnar nedan peka på hur fördelningspolitiken enligt vår mening bör utformas . Reformera skattesystemet Det är nödvändigt att genomföra en rad genomgripande förändringar av skattesystemet. Detta kan motiveras av flera skäl: att öka den offentliga sektorns inkomster, att uppmuntra arbete och sparande och motverka spekulation, att öka skattesystemets effektivitet och förbättra skattemoralen genom att bekämpa skattefusk och skatteflykt. Ytterligare ett viktigt skäl är det fördelningspolitiska. Skattesystemet är orättvist i flera avseenden. Härtill kommer att skattepolitiken är det kanske bästa instrumentet för att se till att även de ekonomiskt bättre ställda grupperna bidrar till de uppoffringar som kommer att krävas. Följande åtgärder bör komma i fråga: o Skatten på inkomster bör minskas genom sänkningar av den statliga inkomstskatten. Härigenom kan marginalskatterna tas ned, särskilt för den breda gruppen av löntagare och vanliga inkomsttagare, o Avdragen bör begränsas och göras mera rättvisa. De stora underskottsavdrag som framför allt vissa höginkomsttagare gör bör begränsas. Avdragen bör göras mera likvärdiga, oberoende av nivån på inkomster och marginalskatter. De missbruk av vissa avdrag som förekommer bör förhindras. O En allmän produktionsskatt bör införas. Den kan ge samhället ökade skatteinkomster, som man får en rättvisare fördelning av skattetrycket mellan löne- och kapitalinkomster, o Förmögenhetsskatten bör skärpas, särskilt för större förmögenheter. 0 Kampen mot skattefusk och skatteflykt måste skärpas och kraftfulla åtgärder vidtas mot dem som inte betalar in föreskrivna skatter och avgifter. Den höga och ihållande inflationen är en av de viktigaste ojämlikhetsskapande faktorerna. Även om inflationens verkningar är sammansatta och uppträder på många olika områden i ekonomin, är det ingen tvekan om att den leder till ökade ekonomiska klyftor. Av den undersökning som publicerats i TCO-ekonomernas höstrapport framgår entydigt att inflationen gynnar höginkomsttagare framför låginkomsttagare och gynnar företagare och jordbrukare framför löntagare. Hårdast drabbas pensionärerna. De belopp som omfördelas av inflationen TCO-ekonomerna har för sin del uppskattat dessa till bara är så gigantiska att nästan alla andra åtgärder inom fördelningspolitiken förbleknar vid en jämförelse. Som exempel kan nämnas att de totalt utbetalda folkpensionerna uppgick till ca , och barnbidragen uppgick under till ca . Att bryta inflationen är därför vid sidan av en rad andra skäl synnerligen viktigt av fördelningspolitiska skäl. Vi har i ett tidigare avsnitt 1 denna motion presenterat ett program i 10 punkter för att visa hur vi vill bekämpa inflationen. Slå vakt om full sysselsättning Att ge alla rätt till arbete är en av de viktigaste jämlikhetsskapande åtgärderna. Arbetet har stor betydelse för den enskilde individens självkänsla och sociala trygghet. I arbetslöshetens spår följer missbruk, social utslagning, känslor av misslyckande och utestängning. Men även på det ekonomiska planet har arbetet stor betydelse för att utjämna skillnader i levnadsbetingelserna mellan människorna. Allt talar för att arbetslösheten i kommer att öka dramatiskt under loppet av 1981. Om denna utveckling, som är en följd av den borgerliga regeringens ekonomiska politik, kommer till stånd, innebär den kraftigt ökade klyftor i samhället. Ett av de viktigaste inslagen i en fördelningspolitik som eftersträvar rättvisa och utjämning måste därför vara att slå vakt om allas rätt till arbete och att bekämpa den arbetslöshetsskapande politik som förs. Det bör kraftigt understrykas att en politik som eftersträvar full sysselsättning detsamma gäller för en politik med målet att etablera stabila priser inte bara kan motiveras av fördelningspolitiska skäl. Samhällsekonomiskt innebär det inga kostnader, utan tvärtom stora vinster, om alla människor kan sättas i arbete och om inflationen kan brytas. I det ekonomiska krisläge som råder är i själva verket kraven på arbete och stabila priser helt nödvändiga inslag i den saneringspolitik som måste föras. Vi har i produktionsavsnittet gått in på varför det enligt vår mening är nödvändigt att införa ett system med löntagarfonder. Dessa har flera viktiga fördelningspolitiska dimensioner. De kan medverka till alt utjämna de stora olikheterna mellan människor i fråga om makt och inflytande. De kan, genom att de innebär att löntagarna svarar för en omfattande kollektiv kapitalbildning, bidra till att utjämna de stora förmögenhetsskillnaderna i samhället. Denna förmögenhetsutjämning kommer dessutom till stånd på aktiemarknaden, som dels har stor strategisk betydelse ur inflytandesynpunkt, dels kännetecknas av en särskilt ojämn förmögenhetsfördelning. Löntagarfonderna kan också stödja den solidariska lönepolitiken, vilken i sig har en viktig fördelningspolitisk funktion. En stor del av den offentliga sektorns utgifter avser transfereringar till olika grupper i samhället - till hushåll, till företag och från stat till kommuner. Den största och i detta sammanhang intressantaste delen av transfereringarna gäller den som går till hushållen. Dessa transfereringar kan betraktas som en negativ skatt. En del av den offentliga sektorns skatteoch avgiftsinkomster går tillbaka till hushållen i form av en rad inkomstöverföringar. Det gäller bl. a. pensioner, ersättning från sjuk-, arbetslöshets- och föräldraförsäkringarna, barnbidrag, bostadsbidrag, räntebidrag och matsubventioner. Även olika typer av avdrag inom inkomstbeskattningen, främst ränte- och underskottsavdragen, utgör ett slags transfereringar till hushållen, eftersom de innebär att skatten blir lägre än eljest. Transfereringarna kan ha olika syften. De kan vara ett uttryck för en strävan att, i kombination med beskattningen, omfördela inkomster - från höginkomsttagare till låginkomsttagare. De kan uttrycka samhällets önskan att stimulera en viss typ av konsumtion t. ex. bostadskonsumtion. På motsvarande sätt kan vissa skatter, t. ex. alkohol- och tobaksbeskattningen, vara en följd av samhällets strävan att begränsa viss konsumtion. Det finns också starka försäkringsinslag i en betydande del av transfereringarna till hushållen. I dessa fall är det, i varje fall till en del, fråga om att omfördela inkomster mellan olika skeden i en persons livscykel. och åldringar mottar vi i allmänhet en nettotransferering från samhället. I de aktiva åldrarna betalar vi däremot vanligen betydligt mera i skatt än vad vi får tillbaka från samhället i form av transfereringar. Försäkringssystemet innebär också ett inkomstskydd i händelse av exempelvis sjukdom, yrkesskada och arbetslöshet. Transfereringarna utgör en mycket stor andel av de samlade offentliga utgifterna. Om vi skall komma till rätta med budgetunderskottet kommer därför de totala transfereringarna till hushållen inte att kunna öka i samma snabba takt som . Utgångspunkten för en granskning av transfereringarna måste vara huruvida de effektivt uppfyller sina syften. Om syftet är att försäkra mot inkomstbortfall till följd av exempelvis sjukdom eller arbetslöshet måste vi se till att inkomstöverföringar sker just till dem som faktiskt är sjuka eller arbetslösa och därigenom förlorar inkomster. Om syftet är att stimulera viss typ av konsumtion måste vi försäkra oss om att det stöd som ges faktiskt stimulerar denna konsumtion och inte t. ex. enbart skapar utrymme för större prisstegringar på det aktuella området än som annars skulle inträffa. Om syftet är att omfördela inkomster och förbättra låginkomsttagarnas situation måste vi se till att åtgärderna faktiskt verkar inkomstutjämnande. Oavsett det direkta syftet med olika åtgärder motiveras i princip alla transfereringar av fördelningspolitiska överväganden. I den utsträckning det framöver blir nödvändigt att göra omprioriteringar bland transfereringarna bör de särskilt prövas utifrån sina inkomstutjämnande effekter. Trots det mycket kärva ekonomiska läget har vi ansett det nödvändigt att göra vissa fördelningspolitiskt motiverade insatser som gäller transfereringar till hushållen. Vi föreslår i våra motioner bl. a. att värdesäkringen skall återinföras för folkpensioner, ATP och andra sociala förmåner. För att förhindra en fortsatt urholkning av bostadsstödet föreslår vi förändrade inkomstgränser, vilket är till fördel för ensamstående och familjer med normala inkomstlägen. Vi motsätter oss att studiehjälpen urholkas och beräknar medel bl. a. för höjt inackorderingstillägg. Vi kräver också en återgång till kompensationsnivån inom delpensionsförsäkringen. Budgetpropositionen visar att den borgerliga regeringens ekonomiska politik misslyckats och att den inte kan föra landet ur den ekonomiska krisen. Regeringen medger nu själv att vårt ekonomiska läge kommer att kraftigt försämras . Budgetunderskottet fortsätter att öka dramatiskt, trots skattehöjningar och nedskärningar av utgifter. Våra affärer med utlandet går allt sämre. Därtill kommer hotet om en fortsatt hög inflation och sjunkande reallöner. Vi befinner oss i en utomordentligt allvarlig kris. Likväl redovisar regeringen ingen ekonomisk politik. Den skjuter problemen . Detta är djupt ansvarslöst. Genom sin oförmåga försätter regeringen landet i en farlig situation, där stora ekonomiska värden står på spel avtalsrörelsen, näringslivet och kommunernas planering, vårt förtroende i utlandet. Enligt vår mening bör politiken nu främst inriktas på tre mål: o att bryta inflationen, o att förstärka våra produktionsresurser och värna sysselsättningen, o att uppnå en rättvis fördelning och värna den sociala tryggheten. Vi vill samla nationens krafter kring de huvudlinjer för politiken vi här redovisat. Vi måste återge landet självtillit och ekonomisk styrka. Mot bakgrund av vad som redovisats i det föregående hemställer vi 1. att godkänner de allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken som förordas i motionen, 2. att godkänner de allmänna riktlinjer för budgetregleringen som redovisas i motionen. () () HANS () () () () () () i () () () () () () ()