mot · G402436 · 1981-01-21 00:00:00 — av m. fl. om insatser för de handikappade Regeringspolitiken leder till direkta försämringar för svaga och utsatta grupper. Socialdemokratin kan inte acceptera att människor som har stora svårigheter skall drabbas av åtstramningspolitiken. Det måste kunna skapas utrymme för insatser för bl. a. handikappade även i tider av ekonomisk stagnation. Det är nu stor risk att vi hamnar i en solidaritetskris: att människor isolerar sig eller slåss för egna intressen, att viljan till solidaritet försvagas. Vi socialdemokrater kan inte acceptera att handikappade skall drabbas extra hårt. Regeringspolitiken har lagt dubbla bördor på handikappade - dels genom de allmänna försämringar som tar sig uttryck i prisstegringar, skatteoch hyreshöjningar, dels genom urholkningen av särskilda handikappinsatser. Bland de försämringar och nedskärningar som särskilt drabbar handikappade kan nämnas: o urholkningen av basbeloppet o höjda patientavgifter och egenavgifter vid läkemedelsinköp o ändrade statsbidragsregler för färdtjänsten o nedskärning av folkbildningen o sänkta statsbidrag till skolan o halverad speciallärarutbildning o indragning av statsbidrag till elevassistenter i grund- och gymnasieskolan o avveckling av den s. k. stimulanstian i samband med utbildningsbidrag vid arbetsmarknadsutbildning. - det internationella - får inte bli det år då handikappades läge på olika områden försämrades. Vi socialdemokrater vill - även i en besvärlig ekonomisk situation - värna om de svaga och utsatta. Vi måste vara beredda att satsa på olika gemensamma insatser för att solidariskt hjälpa varandra. I en rad särskilda motioner föreslår vi att det skapas utrymme för åtgärder för handikappade, dels genom att vi avvisar regeringsförslag som försämrar handikappades situation, dels genom att vi föreslår fortsatta insatser inom handikappområdet. Handikappfrågorna handlar om grundläggande rättigheter. Verksamheter och service i samhället utestänger i många fall handikappade genom brister i utformning och anpassning. Ett samhälle som utgår från människornas verkliga förutsättningar och förmåga blir lättare att leva i för alla. Grundsynen att hela samhället och dess aktiviteter skall vara tillgängliga för alla innebär att säranordningar för handikappade bör begränsas. Denna grundinställning, som har utvecklats under den socialdemokratiska regeringstiden i samarbete med handikapprörelsen, måste prägla insatserna under och allt framgent. Det handlar bl. a. om allas rätt till arbete, om rätten till information, om rätten till likvärdig utbildning och om rätten att påverka sin egen situation. Handikappfrågorna har också en viktig demokratiaspekt. Brister i informationsutbudets utformning i vid mening och brister i samhällets miljöer, i service och utrustning i samhället medför att handikappade ofta blir isolerade och ensamma, utestängda från gemenskap i samhället. Därav följer en begränsning av möjligheterna att få del av demokratiska rättigheter och att påverka sin situation. Viktiga insatser - som också förespråkas i motionen - för att tillförsäkra handikappade demokratiska rättigheter är exempelvis taltidningar till synskadade, tolkservice för döva, dövblinda och talskadade liksom telefonservice för döva och svårt hörselskadade. I särskilda motioner till innevarande lägger vi fram förslag till insatser på bl. a. följande områden: o värdesäkring av pensioner och andra sociala förmåner o arbetsmarknadspolitiken o insatser inom utbildningsområdet o insatser inom kulturområdet. Dessa insatser redogör vi för under avsnitten IIVII. I denna motion föreslås sammanlagt 10 milj. kr. för ett särskilt statligt presstöd för överföring av dagstidningar till kassett för synskadade (avsnitt V), för förstärkt stöd till handikapporganisationerna (avsnitt VII), och för projektstöd för flerhandikappade (avsnitt VIII). Värdesäkring av pensioner och andra sociala förmåner Genom beslut av , i anledning av prop. 1980/81:20, fastställdes nya regler för värdesäkring av folk- och tilläggspensioner m. m. Socialdemokratin, stödd på en bred opinion, bl. a. från handikappades egna organisationer, kritiserade med skärpa denna urholkning av de sociala förmånerna. En utförlig redovisning av vårt partis ståndpunkt gavs i vår reservation till socialförsäkringsutskottets betänkande 1980/81:14. Vi tar nu åter upp frågan i en särskild motion (mot. 1980/81:297). Den beskriver räckvidden av förändringen på följande sätt: Det finns ca 40 författningar där basbeloppet har betydelse vid fastställande eller beräkning av förmåner som administreras av försäkringskassorna och . Av de 1 378 000 ålderspensionärerna och 290 000 förtidspensionärerna som uppbar folkpension fick 786 000 resp. 209 000 också pension från ATP. Pensionstillskott utgick till 940 000 pensionärer. Barnpension från folkpensioneringen utgick till 41 000 och från ATP till ungefär lika många. Handikappersättning utgick till 9 000 personer, barntillägg till 32 000 och vårdbidrag till 12 000, totalt 53 000 personer. Handikappersättning, som utgår jämsides med annan förmån, uppbars av ca 30 000 personer. Antal barn för vilka bidragsförskott utgår beräknas vid utgången av 1981 till 225 av samtliga barn. Antalet studiemedelstagare uppgår till ca 130 000. Den ändrade basbeloppsberäkningen leder till att förmånerna inom socialförsäkringssystemet inte blir värdesäkrade fullt ut. Löpande förmåner blir successivt mindre värda som ingångsvärdena blir förändrade. Exempelvis får en nybeviljad ålderspension från folkpensioneringen, som f. n. uppgår till av basbeloppet för ensamstående, allt lägre köpkraft allteftersom åren går. Detta gäller alla basbeloppsanknutna förmåner. När det gäller handikappersättningen ges följande redovisning i vår motion 1980/81:297. För t. ex. handikappersättningen innebar beslutet också att den nedre gränsen för rätt till ersättning kommer att sjunka. Detta kan leda till en betydande vidgning av personkretsen, som värdet av varje utgående förmån blir allt lägre. Det reella värdet av handikappersättningen kommer, om de senaste årens utveckling fortsätter, att utveckla sig på följande sätt: Reella värden med nytt basbelopp 20 år utgör handikappersättningens maximibelopp, vid basbeloppet , . Med tillämpning av beslut om nytt basbelopp kommer den som har högsta handikappersättning att ha förlorat ca . Regeringen föreslår nu i budgetpropositionen en kompensation till vissa grupper i anledning av det urholkade basbeloppet. Handikappersättningen, barnpensionen och barntillägget från folkpensioneringen samt bidragsförskottet höjs med en procentenhet enligt förslaget. har i vissa beräkningar utgått från att den nya indexen utvecklas långsammare än konsumentprisindex. I flera fall har den genomsnittliga skillnaden förutsatts till . Regeringens förslag innebär i praktiken endast en temporär kompensation för högst , varvid bör beaktas att en viss urholkning av förmånerna äger rum . Enligt vår mening bör en återgång ske till tidigare gällande regler för basbeloppsberäkningen. Därmed kommer en permanent garanti mot prisstegringar också på energiområdet att ges. Den nu föreslagna uppräkningen av ovan nämnda förmåner kan då undvikas. Förslaget, som beräknas leda till en budgeteffekt på netto ca 260 milj. kr., redovisas i vår motion 1980/81:297 om värdesäkring av pensioner och andra sociala förmåner. Färdtjänsten bidrar till att människor i alla åldrar med handikapp kan leva ett normalt och självständigt liv i vårt samhälle. Reglerna för statens bidrag till den kommunala färdtjänsten har ändrats fr. o. m. i syfte att begränsa ökningstakten för statsbidraget. De nya beräkningsgrunderna för färdtjänsten innebär att framför allt kommuner med väl utbyggd färdtjänst i fortsättningen får ett lägre statsbidrag. De ändrade statsbidragsreglerna medför också att personkretsen minskas. Statsbidrag utgår i fortsättningen endast till kostnader för färdtjänst åt personer som på grund av handikapp får väsentliga svårigheter att förflytta sig. Enligt beslut (SoU 1979/80:29) skulle de nya reglerna för färdtjänsten utformas så att de kommuner som har en mindre utvecklad färdtjänstservice även fortsättningsvis får betydande utrymme för att utveckla verksamheten. En annan utgångspunkt skulle enligt riksdagsbeslutet vara att färdtjänst skall tillhandahållas de personer som har väsentliga svårigheter att förflytta sig på egen hand eller med allmänna kommunikationer. förutsatte att statsbidragsreglerna skulle få ett sådant innehåll att färdtjänsten kommer att utvecklas så att den når en rimlig minimistandard i alla kommuner. Enligt vår mening är det angeläget att reglerna för färdtjänsten utformas så att människor med svåra handikapp i första hand tillgodoses. Möjligheterna att nu bedöma hur de nya statsbidragsreglerna - som fått en ytterst komplicerad utformning - kommer att falla ut är begränsade. Regeringen bör noga följa vilken effekt de nya reglerna får på färdtjänstens utveckling och återkomma till i budgetpropositionen 1982 med en redogörelse för detta. Vad vi nu anfört om uppföljning av de nya färdtjänstreglerna bör av ges regeringen till känna. Vi vill redan nu ta upp frågan om utformningen av färdtjänsten för de svårt handikappade. Färdtjänsten är en nödvändig service för svårt förflyttningshandikappade. Den är en av de avgörande förutsättningarna för att de skall kunna leva självständigt och delta i samhällets gemenskap. är en effektiv färdtjänst för de svårast handikappade praktiskt mera komplicerad och ekonomiskt mera betungande att organisera än färdtjänsten för dem som inte har fullt så stora men ändå väsentliga svårigheter att förflytta sig. Svårt förflyttningshandikappade, som inte kan färdas i vanliga bilar, är beroende av specialfordon för sina resor. Färdtjänsten för specialfordonsberoende trafikanter är mindre utbyggd än servicen för dem som kan anlita t. ex. vanliga taxibilar. För färdtjänstens huvudmän är det svårt att finna en effektiv organisation för den specialfordonsbaserade trafikservicen. Vi menar att man redan nu kan konstatera att färdtjänstbehovet för dem som behöver den allra bäst inte har beaktats i de nya statsbidragsreglerna. Det måste också vara en strävan att få så enhetliga villkor och likvärdig standard som möjligt i kommunernas färdtjänst. För detta talar också den inrättade riksfärdtjänsten. Utan att i detalj styra den kommunala färdtjänsten bör övervägas att ställa några grundläggande krav för erhållande av det statliga färdtjänstbidraget. Det handlar - utöver tillgången på specialfordon - bl. a. om taxesättning och frågan om antalet resor. Vi vill därför föreslå att bilstödskommittén skall ges i uppdrag att särskilt uppmärksamma frågan om färdtjänsten för de svårast handikappade. Kommittén bör utreda hur man med en förändrad konstruktion av statsbidraget till färdtjänsten kan förbättra servicen för dem som måste resa med specialfordon. Kommittén bör vidare pröva införandet av vissa grundvillkor för mottagande av det statliga bidraget med syfte att uppnå en fastlagd minimistandard för färdtjänsten. Vad vi nu har anfört om en särskild utredning av färdtjänsten för de svårast förflyttningshandikappade bör av ges regeringen till känna. Rätten till arbete är ett grundläggande krav. har i sitt betänkande (SOU 1978:14) Arbete åt handikappade utförligt behandlat utvecklingen av de handikappades möjligheter att få arbete på den reguljära arbetsmarknaden. Två drag är tydliga: utslagning och utestängning. Antalet personer som har haft ett förvärvsarbete och förlorat det tenderar att öka. växer svårigheterna för personer med handikapp att få ett arbete. Vi socialdemokrater kommer i en särskild motion att lägga fram förslag med riktlinjer för sysselsättningspolitiken. Vi menar att det grundläggande för en politik som syftar till arbete efter vars och ens förmåga är att öka det totala antalet arbetstillfällen och att förbättra arbetslivets villkor. Detta innebär dels krav på en övergripande ekonomisk politik som bidrar till att skapa en jämn och hög aktivitet i svensk ekonomi, dels en klarare inriktning av de arbetsmarknadspolitiska resurserna på åtgärder som syftar till att bryta ner förvärvshinder och eliminera förhållanden som leder till utslagning och utestängning från arbete. Varje utveckling mot ett samhälle där allt flera för sin försörjning blir beroende av produktionen från allt färre måste brytas. Vi kan inte acceptera en arbetsmarknad som bara erkänner de starkastes rätt till arbete och som hänvisar allt fler till samhällets försörjning. Alla människors förmåga och insatser måste välkomnas i produktionen. Det är under alla förhållanden bättre för såväl den enskilde som samhället. Vi kräver bl. a. att nuvarande system med statligt stöd för anpassning av arbetsplatser samt arbetshjälpsmedel skall ses över. Stödets storlek och form bör utformas med beaktande av samhällets alternativa kostnader för arbetstagare som ställs utanför produktionen. Marknadskrafternas dominerande makt över anställnings- och personalpolitik måste begränsas. a. lagstiftning och olika stödåtgärder vill socialdemokraterna öppna den reguljära arbetsmarknaden för handikappade. Främjandelagstiftningen för nyanställning resp. trygghet i anställningen bör vidareutvecklas. Kravet på arbetsgivarna att ta till vara allas arbetsförmåga skärps. Resurser frigörs för koncentrerade förmedlingsinsatser på lokal och regional nivå. I motionen kommer vi att behandla bl. a. förtidspensioneringsutvecklingen. Vi konstaterar också att ett växande antal människor sysselsätts genom arbetsmarknadspolitiska åtgärder. I motionen utvecklas följande syn på dessa frågor. Den skyddade verksamheten har utvecklats ur en ambitiös politik för allas rätt till arbete. Det ursprungliga målet var att genom en kedja av åtgärder från arbetsprövning över arbetsträning och efter en tids skyddad sysselsättning ge den enskilde fast förankring på den reguljära arbetsmarknaden. I allt väsentligt har denna målsättning ej kunnat uppnås. Övergången från skyddat arbete till reguljära anställningar utanför verkstäderna har varit liten. Genom ett konsekvent genomförande av de föresatser rörande utveckling av en solidarisk personalpolitik som socialdemokratin här uttrycker bör de ursprungliga intentionerna bakom den skyddade verksamheten nu förverkligas. Detta bör konkretiseras genom ett särskilt uttalat mål. Genom systematiska arbetsmarknadspolitiska insatser bör den betydande arbetskraftresurs som engageras i produktion inom kunna tas till vara i den reguljära produktionen. Reformarbetet bör drivas med sådan kraft att behov av sysselsättning i särskilda organisationsformer bör kvarstå endast för gravt handikappade arbetstagare. Deras sysselsättning bör allt framgent kunna tryggas i särskilda former. Det ökade antalet förtidspensionärer skall väsentligen ses som ett mått på den enskildes faktiska behov av ett utbyggt pensionssystem. Drag i utvecklingen oroar dock. Särskilt gäller detta de förhållanden som medverkar till att pensionering måste tillgripas för yngre och medelålders. I den del pensioneringen inom dessa grupper återspeglar en utveckling mot ökad utslagning och utestängning från arbetsmarknaden måste denna brytas. Detta bör i en första etapp uttryckas i målet att bryta nettoökningen av det totala antalet förtidspensionerade. I syfte att förverkliga detta mål bör riktlinjerna för den politik för solidarisk personalpolitik som vi angivit tidigare kompletteras med ändringar i gällande regler för förtidspension. Sålunda borde kunna gälla att yngre och medelålders personer som aktualiseras för förtidspension enligt nuvarande regler i stället för pension/sjukbidrag garanteras särskild rehabiliteringslön. Särskilt viktigt är att detta kan genomföras för personer . Från trygghetssynpunkt är de båda stödformerna likvärdiga, men man skulle genom ett sådant system få bättre garantier för att kraftfulla rehabiliteringsinsatser görs för att tillförsäkra unga handikappade tillträde till arbetsmarknaden. Man skulle också vinna ytterligare tidsutrymme för sådana insatser. Man bör även pröva vissa frågor som LO har aktualiserat, t. ex. möjligheten av en mer flexibel utformning av förtidspensioneringen med mönster från delpensioneringen - samt möjligheter till vilande förtidspension för alla förtidspensionärer. Rehabiliteringslönen skulle utgöra den enskildes grundtrygghet vederbörande med stöd av intensifierade uppföljnings- och rehabiliteringsinsatser från arbetsmarknadsmyndigheterna söker sig fram till en fast anknytning till arbetsmarknaden. Förtidspension för grupper i dessa åldrar borde komma i fråga först sedan samtliga vägar för prövning/träning och introduktion i arbetslivet visat sig fruktlösa. V. Information - en grundläggande rättighet Att kunna ta del av dagstidningar, böcker och annan skriven information, höra på radio och se på TV, delta i studier, förenings- och kulturliv är självklarheter för de flesta av oss. Det tillhör våra grundläggande fri- och rättigheter. Denna rättighet förmenas dock många av landets handikappade. Inte därför att deras egen förmåga att förstå och tillgodogöra sig information är bristfällig utan därför att så gott som all information och samhällsdebatt är anpassad efter människor som ser och hör bra och som rör sig obehindrat. Yttrande- och informationsfriheten är starkt rotad i svenskt rättmedvetande och garanterad i grundlagen. I vårt land är dagstidningarna en viktig bärare av dessa rättigheter. De har ett särskilt ansvar när det gäller att informera och engagera i samhällsfrågor, att stimulera till kulturellt engagemang osv. Dagstidningarna kan inte ersättas med något annat medium. Detta är anledningen till att ett särkilt presstöd finns. Den svenska presspolitiken har utformats utifrån utgångspunkten att dagstidningar är viktiga för opinionsbildningen och nödvändiga för att den demokratiska processen i vårt politiska system skall fungera. Den som inte har tillgång till dagliga tidningar hamnar utanför i samhället. Synskadade har inte tillgång till dagstidningar. har () tillsammans med några tidningar och med pengar från allmänna arvsfonden bedrivit en försöksverksamhet med utgivning av dagliga tidningar inlästa på kassett. Försöksverksamheten har utvärderats av SRF. Försöksverksamheten har bedrivits av tre tidningar: Kronobergaren i , i och Norrländska socialdemokraten i . Två distributionsmetoder har prövats: kassettutbärning och radiodistribution. Av försöksverksamheten framgår klart att det går att tekniskt framställa en redigerad version av den tryckta tidningen, som väl motsvarar de krav synskadade ställer på en dagstidning. Båda distributionsmetoderna har fungerat. När det gäller radiodistribution har radiorättskommittén föreslagit att undantag görs i radiolagen så att det blir möjligt att sända tidningen via FM-sändaren, som har större sändningsområde. Den borgerliga regeringen har förhalat frågan och undvikit att fatta beslut i denna för synskadade så viktiga fråga. Vi menar att erfarenheterna av den bedrivna försöksverksamheten är så goda att den kan permanentas och utvidgas. Synskadades tillgång till dagspressen bör vara en reguljär verksamhet och inte finansieras i projektform från allmänna arvsfonden. Vi föreslår att får disponera 7 milj. kr. Därmed kan - utöver den pågående verksamheten - 10 å 12 dagstidningar ges ut på kassett. Att bygga ut tidningsutgivningen för synskadade till rimlig nivå kommer att ta tid. Därför är det väsentligt att nu genom beslut om ett särskilt statsbidrag skapar förutsättningar för att öka synskadades möjligheter att ta del av dagspressen. Handikappade skall få del av gemenskapen på samhällslivets alla områden. Därför måste samhället - både i yttre fysisk mening och genom den verksamhet som bedrivs i samhället - vara tillgängligt för handikappade. En fråga av samma karaktär som dagspressen för synskadade är telefonen för döva. Samhällets telefonnät är ett viktigt kommunikationsmedel. Att telefonera är en vanlig metod för att upprätta sociala kontakter och för att nå myndigheter, affärer, läkare osv. Att inte ha telefon innebär stora olägenheter och isolering. På grund av handikapp saknar emellertid många möjligheter att använda telefon. Hörselskadade, synskadade och rörelsehindrade kan kostnadsfritt genom landstingen få hjälpmedel som underlättar för dem att telefonera. För talskadade finns en förstärkaranordning. Fr. o. m. kan tillhandahålla texttelefon åt döva, gravt hörselskadade och talskadade utan extra engångsavgift för den enskilde. Staten ersätter för denna service. Dövas, gravt hörselskadades, dövblindas och talskadades delaktighet i telefongemenskapen är en fråga inte bara om texttelefoner utan också om förmedling av samtal mellan sådana telefoner och vanliga telefonapparater. Man måste med en texttelefon kunna ringa till alla som har vanlig telefon, och de med vanlig telefon skall kunna ringa till abonnenter med texttelefon. Det f. n. enda realistiska alternativet att ordna en sådan förmedling bygger på personlig assistans. Den s. k. texttelefongruppen har genomfört en försöksverksamhet med förmedling av samtal mellan döva och hörande. Det är beklämmande att försöksverksamheten fick upphöra utan att gå över direkt i permanent verksamhet. Följden är att döva, som kunnat kommunicera med hörande, är avstängda från den möjligheten . Arbetet för att starta förmedlingscentraler måste drivas kraftfullt och med sikte på att få i gång verksamheten . har i budgetpropositionen aviserat en särskild proposition till mars månad med förslag om förmedlingsresurser för texttelefoner. Vi finner det nödvändigt att denna fråga snabbt löses. Vi menar att samtalsförmedling är en förutsättning för att intentionerna i beslut beträffande texttelefonerna skall kunna förverkligas. Den angelägna frågan om dövblindas tillgång till texttelefoner med punktskrift är ännu inte ordnad. beslut innebär att sådana telefoner får tillhandahållas på samma sätt som vanliga texttelefoner, och den enskilde behöver således inte erlägga extra engångsavgift. Punktskriftstelefoner har emellertid ännu inte börjat tillhandahållas. har utarbetat ett projekt för att pröva punktskriftstelefoners driftsäkerhet och dövblindas möjligheter att använda apparaterna. Regeringen bör följa frågan och budgetproposition redovisa dess läge för . Detta bör av ges regeringen till känna. Ytterligare en fråga som gäller rätten till information avser utbildning av tolkar för döva, dövblinda och talskadade. Dövas språk är teckenspråket. Tillsammans med andra döva och teckenspråkskunniga hörande är döva inte handikappade. Men eftersom de flesta inte kan teckenspråk och tillgången på tolkar är minimal, innebär dövhet isolering i förhållande till hörande. Tolkbristen är särskilt kännbar för dövblinda. På regeringens uppdrag utarbetade ett förslag till utbildning av tolkar för döva och dövblinda, taltolkar samt tolkutbildade. Nästan alla döva och hörande behöver tolktjänst för sin kommunikation med varandra. En väl fungerande tolktjänst som kan användas vid uppkommande behov kräver en kraftig ökning av antalet tolkar. Vi socialdemokrater kräver mot denna bakgrund att det av föreslagna tolkutbildningsprogrammet genomförs. Tillräckliga resurser för att genomföra utbildningen måste avsättas. Vi föreslår i en särskild motion om utbildning av tolkar för döva att 1 milj. kr. anvisas för ändamålet. Rätten till likvärdig utbildning Utbildningspolitiken utgör ett av de mest betydelsefulla instrumenten i samhället för att skapa jämlikhet. I en särskild motion om barn och ungdom behandlar vi bl. a. utvecklingen inom skolan. Vi slår fast att har ett särskilt ansvar för elever som, oftast på grund av yttre omständigheter. inte kan tillgodogöra sig skolarbetet på samma villkor som flertalet. Skoltiden är ett kanske aldrig återkommande tillfälle för samhället att ge dessa barn och ungdomar möjligheter till personlig och social utveckling och en god kunskapsgrund.