mot · G4021503 · 1981-01-27 00:00:00 — Motion 1980/81:1503 av m. fl. om den ekonomiska politiken och budgetpolitiken De ekonomiska problem som präglar är inte unika. Massarbetslöshet, stark inflation, stora statsskulder och underskott i statsbudgetarna, besvärligheter med den utrikes balansen är företeelser som, med något olika tonvikt och styrka, präglar närmast samtliga utvecklade kapitalistiska länder. De svårigheter som den kapitalistiska världen har är inga tillfälligheter. De följer ur historiska förändringar i hela världens hushållning, förändringar i vad vi kan kalla kapitalismens livsbetingelser och förändringar inom det kapitalistiska systemet. Den epok då de imperialistiska makterna ensamma hade makten över världens folk och ensamma kontrollerade dess rikedomar är förbi. Det imperialistiska kolonialsystemet har slagits sönder. Många före detta koloniala områden bygger upp sina länder i strävan efter oberoende av imperialismen. I många stater byggs socialistiska system. Denna inskränkning av utrymmet för det imperialistiska systemets politiska och ekonomiska dominans har fortgått med en tilltagande koncentration av makt och produktion till stora, högeffektiva, transnationella koncerner. Dessa jättelika koncerner behärskar större delen av den kapitalistiska världens utrikeshandel. Många av dem omsätter större ekonomiska tillgångar än stora nationalstater. De har stor makt över råvaror och marknader, över den teknologiska utvecklingen, över lokaliseringen i världsmåttstock av produktion, över arbetets villkor och folkens levnadsförhållanden. De har makt att kringgå lagar, att undslippa beskattning, att störa hela länders ekonomi och valutasystem. De har makt över prisutveckling och sysselsättning. De blandar sig i många staters politiska liv, ger omfattande stöd till reaktionära krafter och bidrar aktivt till att förhindra en demokratisk utveckling i många länder, genom att underblåsa och t. o. m. aktivt medverka till reaktionära militärkupper. Dessa storkoncerner har i stor utsträckning förändrat villkoren för det internationella systemet. Deras jakt efter profiter har underlättats av en kraftig teknologisk utveckling, men försvårats av det krympande utrymmet för imperialismens dominans. Den teknologiska utvecklingen, uppspaltningen av arbetsprocessen i okomplicerade delmoment, datoriseringen och de effektivare kommunikationerna har gjort det möjligt för de transnationella koncernerna att dela upp produktionen på olika enheter, ofta belägna i skilda länder, och med utnyttjande av billig, ofta dåligt utbildad, fackligt och politiskt rättslös arbetskraft. Detta håller nu på att 1 1980181. påverka och försvaga villkoren för produktion, sysselsättning och de arbetande också i de utvecklade kapitalistiska staterna. Men det handlar inte om en utjämning mellan de utvecklade och de ekonomiskt underutvecklade länderna. De transnationella koncernernas förändringar i den internationella arbetsdelningen befäster de förhållanden som håller så stora delar av världens folk nere i utarmning, rättslöshet, undernäring och svält. De öar av industri de skapar i vissa förstärker underutvecklingen i andra delar av dessa. Och att dessa förändringar försämrar villkoren för de arbetande i de utvecklade kapitalistländema utgör bara en utjämning för cyniker. Det leder ju till ökad maktfullkomlighet för storkoncernerna, vilket är raka motsatsen till utjämning. De transnationella storkoncernerna har sitt utsprung i nationella storföretag och monopol. Koncentrationen av makt och kapital försiggår också i nationell skala. Och även de mer nationellt begränsade storkoncernerna och monopolen som kan vara på väg att bli transnationella eller som verkar inom branscher där transnationell verksamhet ännu inte utvecklats påverkar ekonomiernas funktionssätt i samma riktning som de transnationella. De kan inom sina områden styra teknologi, produktionsutveckling, sysselsättning, lokalisering, prisbildning osv., allt i syfte att göra så stora profiter som möjligt. Med koncentrationen av kapital, och till stor del som en direkt följd av denna, har statens roll vuxit i de kapitalistiska länderna. Vi har fått en statsunderstödd och delvis statsreglerad monopolkapitalism. Statens roll för det ekonomiska livet har vuxit starkt bl. a. för att dämpa de kapitalistiska kriserna. Under efterkrigstidens första årtionden fanns ett gott utrymme för industriell expansion i den kapitalistiska världen, trots avkolonisering, trots att vissa kolonier befriade sig också från neokoloniala band, trots att många länder började bygga sina ekonomier på socialistisk grund. De kristendenser av främst konjunkturell art som kapitalismen förorsakade kunde modifieras genom statliga ekonomiska insatser. Kristendenserna kunde dock inte upphävas. Allmänt taget kan man säga att det kostade allt större statsingripanden i det ekonomiska systemet för att understödja och stimulera det kapitalistiska näringslivet och för att dölja arbetslöshet eller minska de sociala och ekonomiska följderna av den. Koncentrationen av kapital, de stora transnationella eller nationella koncernernas och monopolens makt ledde till skärpta motsättningar i det kapitalistiska systemet. Kampen mellan monopolen om större profiter tillspetsas som kapitalismens fysiska område förminskas. Den tillspetsas bl. a. som följd av att produktivkrafterna utvecklas så, att en ökande mängd mervärde och profit för att produceras kräver en än snabbare växande insats av produktionsmedel. Följden av detta är att tendensen till fall i profitkvoterna slår igenom. Mot detta söker storkoncernerna gardera sig genom att driva upp sina priser - de har makt över prisbildningen och genom att skynda på sina rationaliseringar. Produktionen växer, men tillväxttakten tenderar att avta. Utvecklingen frammanar också ökad arbetslöshet och en inflation som gröper ur de arbetandes köpkraft, vilket får till följd att marknaderna inte växer tillräckligt. Storkoncernerna ökar då sina försäljningsansträngningar, satsar alltmer på reklam och andra improduktiva kostnader. De försöker lägga under sig allt fler områden av det samhälleliga livet för profiternas skull. För att motverka att marknaderna relativt sett krymper, växer kredithandeln i omfattning. Lån (mot ränta) till konsumtion har blivit ett geschäft som aldrig . a. härigenom öppnas portarna än vidare för det rent spekulativa kapitalet. Och inflationen förstärks. Den växande och allt kostsammare statsverksamheten kommer i konflikt med sin uppgift att kunna motverka kristendenserna, så länge statsverksamheten inte används för att åstadkomma strukturella förändringar som ett tillbakaträngande av profithushållningen och monopolens makt. Staterna understödjer profiterna, men alltmer av kapitalet söker sig till spekulation. Staterna understödjer investeringar, men alltmer används dessa för att slå ut arbetskraft. Statens utgifter växer, men den kan inte, då befolkningens realinkomster inte ökar tillräckligt fort, öka sina skatteinkomster. Det skulle inskränka marknaden för till privat konsumtion riktade varor. Staterna måste i ökad omfattning finansiera sin verksamhet med lån och ökad statsskuld. Detta skulle i och för sig inte behöva utgöra något problem om de kapitalistiska statsapparaterna bara hade att behandla rent cykliska problem. Kapitalismens nuvarande kristendenser består emellertid också som visats till stor del av långsiktigt verkande faktorer. Och så länge staterna inte angriper dessa hamnar de i det läget att när de angriper ett krisproblem så förvärrar de ett annat. En stor statsskuld blir under dessa förutsättningar ett problem för de kapitalistiska ekonomierna. Dessa omständigheter har skapat en kris också i det ekonomiska, politiska tänkandet. Keynesianismen, den aktivt anticykliska statsinterventionens politik, får stryka på foten för Friedmanin, illusionen att (kapitalism uppträder som 1800-talets och att problemen beror på den offentliga sektorn. Ur Friedmanin kommer en ekonomisk politik som till sina konsekvenser bara kan betecknas som ett struptag på de arbetande klasserna och de sämts ställda. De problem för de kapitalistiska ekonomierna som kommit är således av såväl långsiktig som av cyklisk karaktär och kommer ur själva det ekonomiska systemets sätt att utvecklas. Härtill har den internationella ekonomiska utvecklingen påverkats av vissa viktiga konkreta företeelser, som hänger samman med de utvecklingsförlopp som här skildrats. Det internationella valutasystemet kom i gungning. De transnationella koncernernas växande betydelse, imperialismens desperata försök att stoppa folkens frihetskamp i forna koloniala områden - t. ex. i , allmänt kostsamma militära åtaganden att hålla stora truppkon11 1980181. tingenter i många andra länder, och detta i samband med berörda krissymtom i den kapitalistiska ekonomin, som också påverkat , vars dollar efter kriget fått en ställning liknande guldets, allt detta sammantaget har orsakat svåra störningar i kapitalismens internationella betalningssystem. Denna valutakris har som en följd främjat det spekulativa kapitalets ökning. Här tillkommer också oljeprisernas ökning. Dessa är orsakade dels av att de oljeproducerande länderna organiserat sig för att få ett slut på att de rika industriländerna i väst tömmer deras ofta nästan enda naturresurs, oljan, utan att ge rimligt betalt. De oljeproducerande länderna kunde göra detta genom oljans strategiska betydelse. Och de kunde se ett berättigande i att göra så till följd av hur de utvecklade kapitaliststaterna sålde och säljer sina industrivaror - och andra varor till allt högre kostnad för de råvaruproducerande länderna. Detta kan konstateras utan att gå in på vissa oljestaters fördelning och användning av sina ökade oljeinkomster. Dessa frågor är ett problem för den nationella klass- och befrielsekampen i dessa stater. Dels har prisstegringarna på olja kommit ur de transnationella oljekoncerneras försök att utnyttja situationen till sin egen fördel. Deras profiter har vuxit mycket kraftigt . Oljeprishöjningarna har också gjort det lönsamt att utvinna olja inom nya områden som och . Betydelsen av oljeprisstegringarna för krisläget i de kapitalistiska ekonomierna har kraftigt överdrivits i den borgerliga propaganden. Det är en spektakulär faktor att skylla svårigheter på. Men kristendenserna är inte förorsakade av enskilda faktorer. De kommer ur det totala sammanhang av historiska och ekonomiska förhållanden som här sammanfattats; koncentrationen av kapital med transnationella koncerner som den kapitalistiska världsekonomins dominanter; kapitalismens minskade utrymme; den skärpta profitjakten för att övervinna tendensen till fall i profitkvoten; den växande statsapparaten, som för att övervinna kapitalismens motsättningar och cykliska kriser vuxit på sådant sätt att den inte längre förmår motverka kriserna utan att själv förstora vissa krisers yttringar; den tilltagande spekulationen. Oljeprisstegringarna är bara ett av de konkreta problem som skapats ur denna situation - krisfenomenen skulle ha funnits här även om oljepriserna inte stigit. De ekonomiska problemen i måste förstås mot den allmänna bakgrund som här sammanfattats, om de skall kunna angripas på ett riktigt sätt. Den borgerliga regeringens politik vilar emellertid inte på en sådan insikt. Den förlägger orsakerna till balansbristerna i den svenska ekonomin utanför de kapitalistiska krafternas ansvar. Dessa brister beror enligt regeringen på oljenotan, de arbetandes lönekrav och den offentliga sektorn. Dess förklaring till ekonomiska läge är inte bara fragmentarisk utan direkt felaktig. Den kris kapitalismen i världen förorsakat förklaras såsom framgått varken av oljeprisstegringar, de svenska avtalsrörelserna eller de svenska kommunernas expansion. Den ekonomiska krisen i är en del av den internationella kapitalismens kris. De företeelser som ovan beskrivits som allmänna för kapitalismen av gäller i full utsträckning också . Dessa företeelser går att bekämpa och bemöta om deras grund, det kapitalistiska profitsystemet, angrips. Men regeringen för rakt motsatt politik. Den bidrar till makt- och kapitalkoncentrationen inom näringslivet. Det senaste exemplet härpå är dess beviljande av skattelättnader för att underlätta samgående mellan . Den underlåter att vidta några som helst åtgärder som minskar de transnationella koncernernas ökande makt i svensk ekonomi. Den vidtar inga som helst åtgärder för att hindra industriutflyttning ur landet, tvärtom försöker den leda i bevis att denna är till landets fromma. Den har inget program mot inflationen, tvärtom understödjer den och accepterar de krafter och förhållanden som skapar inflation. Regeringen har inget program mot arbetslösheten. Den anser att det skall finnas en reserv av arbetslösa - eller dolt arbetslösa - som lätt skall kunna mobiliseras för den händelse exportindustrins kapitalister vill ha mer arbetskraft. Regeringen bedriver medvetet en politik för sociala försämringar för att åstadkomma ökad privatisering. Det kan skenbart av den nu föreliggande budgetpropositionen se ut som om regeringen inte ville föra någon ekonomisk politik. Ett exempel på detta utgörs av följande passus i finansplanen: Bytesbalansen väntas försämras ytterligare 1981. Till stor del sammanhänger detta med den väntade svaga internationella konjunkturutvecklingen. Den ekonomiska politiken måste anpassas till denna verklighet. Det finns inget utrymme för en upprepning av en överbryggningspolitik av det slag som fördes 1975 och 1976 med stimulans av privat och offentlig konsumtion. Den ekonomisk-politiska strategin måste därför inriktas på att ta till vara de möjligheter som den internationella marknaden erbjuder samt att skapa förutsättningar för den svenska ekonomin att följa med den uppgång av den internationella konjunkturen som bedöms som sannolik eller . Regeringen förordar här ett passivt förlitande på att de internationella konjunkturerna skall växla till det bättre. De förutsättningar som skall skapas vill regeringen få fram genom att avsevärt dämpa svenska folkets privata och offentliga konsumtion. Men härigenom försämras det ekonomiska läget i landet för folkflertalet. Regeringen vill söka åstadkomma en stor inkomstöverföring till främst exportindustrins kapitaliser. Därför är bristen på ekonomisk politik från regeringen blott skenbar. Den för en medveten klasspolitik i storfinansens intressen. Regeringen kommer inte med några egentliga förslag till ekonomisk politik i årets finansplan, och om budgetpolitiken kan man heller inget bestämt säga: en ny s. k. sparproposition förannonseras, och redan innan motionstiden gått ut för finansplanen medverkar regeringen till en rekord höjning av diskontot, vilket ändrar förutsättningarna på viktiga punkter. Denna diskontohöjning avslöjar än en gång klassinnehållet i regeringspolitiken. Höjningen av diskontot är föranledd av spekulation mot den svenska kronan och av en kraftig valutautförsel. Spekulanternas verksamhet skadar ekonomi. Det svenska folkhushållet skall då ställa upp och betala spekulanterna med högre ränteinkomster så att de kan vara snälla att låta bli denna verksamhet. Regeringen har i ett pressmeddelande låtit underrätta om konsekvenserna av den drastiska räntehöjningen. Denna kommer att medföra att konsumentprisindex ökar mera än eljest, den kommer att sänka den tänkta BNP-tillväxten från 0,7 till 0,(en minskning av den samlade produktionen med ), näringslivets bruttoinvesteringar kommer att minska en hel procentenhet mera än eljest i ett läge då produktiva investeringar verkligen skulle behövas. Den öppna arbetslösheten kommer att öka med 70 å 75 000 i stället för med ca 60 000 personer. Detta bara för att bytesbalansens saldo torde komma att förbättras med . Den beslutade räntehöjningen, i ett läge när kapitalismen är på väg in i en cyklisk kris, är konjunkturpolitiskt vanvett. måste rätta till detta genom att uppdra åt att sänka diskontot . Regeringens ekonomiska politik och budgetpolitik måste, även när den framställs i så magra dokument som årets finansplan och budgetförslag, tillbakavisas. Dess linje att dra in på viktig samhällsverksamhet genom angrepp på den offentliga sektorn och dess än mer uttalade överlämnande av nationens öden till de kapitalistiska marknadskrafterna står i direkt motsättning till landets möjligheter att vidareutvecklas och invånarnas intressen av ett tryggt och gott socialt och ekonomiskt liv. Politiken måste, om den grundas på insikter om hur sammanhangen bakom de nuvarande kristendenserna ser ut, följa en mot regeringspolitiken rakt motsatt linje. Vi har inte krisen därför att de kapitalistiska storföretagen och den privata spekulationen har för litet att säga till om. Krisen beror på att utvecklingen styrs av de privata profitintressena. Vart dessa intressen driver samhällsekonomin - allas vår angelägenhet - kan aldrig med bestämdhet förutsägas. Det finns ingen samhällelig styrning. Det finns inga samhälleliga mål för ekonomin. Målen är privata för olika kapitalintressen, vilka står i motsättning till de arbetandes intressen och ofta även korsar varandra. Kapitalisterna söker sig till verksamhet, inte för dess nytta för samhället utan för den ekonomiska de själva kan få ut. Summan av kapitalisternas privata vinningslystnad är inte detsamma som bästa möjliga samhällsutveckling - och det är inte ens så att alla de enskilda kapitalisternas vinstföresatser går i uppfyllelse. är det för kapitalister mera pengar att göra i ren spekulation än i produktion. Landets framtid behöver produktiva investeringar. Men profitjakten styr. Vi får mera spekulation. Denna kapitalismens asociala karaktär tilltar med koncentrationen av kapital. Den ekonomiska politiken måste således inriktas på att bryta monopolens maktställning och angripa de transnationella koncernerna. Detta är inte bara förutsättningen för en planerad hushållning på hemmaplan utan också ett bidrag tili ändrade och rättvisare internationella förhållanden. Målsättningen måste vara att åstadkomma en socialistisk planhushållning, där landets tillgångar tillhör hela folket och där de används för ett bättre liv för folket och för att bidra till en rättvisare värld. Den planerade hushållningen kan mobilisera landets tillgångar utan rovdrift, den kan avskaffa kriser och arbetslöshet, den kan minska arbetshets och utslagning och återskänka arbetet dess värdighet. Denna målsättning för samhällets utveckling måste vara riktningsgivande för den ekonomiska politiken . Den innebär avgörande förändringar. Den innebär att storfinansens makt börjar att angripas, att planmässigheten i samhällsutvecklingen blir större, att en medveten politik startas för ekonomisk utjämning och social trygghet. Den innebär att regeringens angrepp på den offentliga sektorns socialt nyttiga verksamhet bestämt tillbakavisas. Borgerligheten vill minska denna verksamhet för att den tror att ökade tillgångar därmed skall komma kapitalägarna till godo. De angriper den också för att åstadkomma en ökad privatisering, vilken har såväl ideologiska syften som syftet att storfinansen skall få nya områden att tjäna pengar inom. Det är i detta perspektiv regeringens åtstramningar måste ses. Det gäller såväl den statliga som den kommunala sidan. I många fall skapar regeringens egen politik behov av ökad offentlig sektor. När regeringen stramar åt och angriper standarden ställs t. ex. större krav på den kommunala verksamheten socialt och kulturellt för att motverka utslagning och ett sämre liv för många invånare. Men regeringen vill ändå angripa den kommunala sektorn. Den gör detta på mycket grumlig grund, i det den odlar föreställningen att det skulle vara den kommunala sektorns expansion som hämmat industrins utveckling. Det är i stället så, att det är tur för sysselsättningsläget i landet att kommuner och övrig offentlig sektor ökat när industriarbetsplatser försvunnit. Den offentliga sektorns utbyggnad leder f. ö. till beställningar och ökad produktion i den industriella sektorn. För att tala klartext: Det är ett än brutalare klassamhälle kapitalet och borgerligheten vill införa. Det är därför en huvuduppgift att försvara de socialt viktiga delarna av den offentliga sektorn, att försvara de framsteg som gjorts och det utrymme som finns för en progressiv utveckling. Men det gäller inte bara försvar. Vad som krävs är en planmässig utbyggnad av viktiga delar av den offentliga sektorn. Det gäller framför allt barnomsorgen, skolan samt hälso- och sjukvår En stor del av barnen har fortfarande inte tillgång till en god offentlig barntillsyn. Daghem och fritidshem måste snabbt byggas ut och deras kvalitet förbättras. Undervisningsväsendet är fortfarande inte tillfredsställande. Hälso- och sjukvården måste få en planmässig utbyggnad, bl. a. med hänsyn till de ökade krav som befolkningens ålderssammansättning ställer. måste vårdens organisation och innehåll förbättras. Utbyggnaden av den offentliga sektorn måste emellertid ske planmässigt. Det är nödvändigt att utvecklingen inom de olika områdena ställs i ett gemensamt sammanhang och att det ömsesidiga beroendeförhållandet mellan den offentliga sektorn och övriga samhällssektorer uppmärksammas. Eftersom den nuvarande regeringen inte kan tänkas framlägga ett positivt program för den offentliga sektorns utbyggnad bör ett sådant utarbetas av en parlamentariskt sammansatt offentlig utredning. En utbyggnad av den offentliga sektorn, ett ökat bostadsbyggande och andra insatser på för samhället viktiga områden måste sammanföras till ett program för att skapa 100000 nya samhällsnyttiga arbeten under högst . Tyngdpunkten i ett sådant program bör vara ett bostadsbyggande i den takt som vi förordar (se nedan) som kan beräknas ge ca 30000 nya arbeten, en utbyggnad av barnomsorg, äldreomsorg och sjukvård. Nettokostnaden för ett sådant program kan beräknas till , varav ca torde behöva anslås under kommande budgetår. En utbyggnad av den offentliga sektorn måste kompletteras med ett långsiktigt samhälleligt industrialiseringsprogram. Inom områden som kollektiv trafik, inhemsk förnybar och miljövänlig energiproduktion, miljöoch arbetsmiljöförbättringar, områden med anknytning till den offentliga sektorns utbyggnad, får dessa samhällsindustrier en grund för sin marknad. Målsättningen med ett sådant program bör vara att skapa 100000 industriarbeten . I särskilda motioner till detta har vi dragit upp de närmare riktlinjerna för en sådan industripolitik. Vi har också påvisat vilka riktlinjer som bör gälla för en ny regionpolitik, som kan säkra sysselsättning och utveckling i landets samtliga regioner, I flera motioner har vi mera konkret tagit upp förhållandena i vissa områden och branscher och anvisat närmare riktlinjer och förslag om hur dessa problem skall övervinnas. De insatser som krävs för detta industrialiseringsprogram bör finansieras med samhällsägda fonder. Vi har i en särskild motion visat hur en del av dessa fonder kan byggas upp av de övervinster som skapas inom vattenkraftsbolagen för att användas till produktiva investeringar i industrier som baseras på de inhemska råvarorna malm och skog. har beslutat att av företagens vinster skall avsättas på särskilt vinstkonto i . Enligt regeringens beräkning skulle sammanlagt komma att insättas på dessa konton. Vi upprepar vårt förslag från riksdagsbehandlingen av denna fråga att de insatta medlen bör användas för att skapa nya arbetstillfällen även utanför de företag som gjort avsättningarna. Detta kan ske genom att reglerna för vinstfondernas användning ändras. F.n. finns ett stort likviditetsöverskott i de stora företagen. Uppskattningarna av överskottets storlek varierar beroende på värderingar av behovet av likvida medel. Den sammanlagda likviditeten i näringslivet uppgavs till . Företagen var ovilliga att sätta in dessa medel i produktiva investeringar utan använde dem i stället för olika finansiella placeringar som antogs ge större avkastning.