mot · G4021106 · 1981-01-26 00:00:00 — av m. fl. om en ny regionalpolitik Ett lands ekonomiska problem är givetvis också dess regioners. Är landet i kris, speglas detta i skärpt form av regionala kriser. De regionala kriserna är ett försvårande inslag i den allmänna krisen. I är de regionala problemen värre än . De har både fördjupats och utbretts. De gamla krisområdena har i flera fall upplevt en drastisk försämring. Nya regionala kriser har uppstått i en rad områden. Genom att hela den nationella situationen försämrats, kompenseras läget i sämre ställda regioner inte längre av läget i de bättre ställda. Detta nödvändiggör en helt ny regionpolitik. Den gamla politiken har gjort bankrutt. När det i region efter region blivit ett kroniskt och fortlöpande tillstånd att av dem som efterfrågar arbete är ställda utanför den normala arbetsmarknaden, då är det hög tid för en radikal omläggning av politiken. Utgångspunkten för en sådan ny regionpolitik måste vara en klar förståelse av vad som i grunden orsakar regionala kriser. Regionkriserna framgår ur det kapitalistiska produktionssättets lagbundenheter. Dess är det rumsliga, geografiska uttrycket för kapitalismens sätt att fungera. Den ständiga koncentrationen av kapitalet ger t. ex. direkta verkningar på alla bygder som levat på mindre enheter. All tillväxt är under kapitalismen ojämn och lämnar därmed alltid vissa regioner på efterkälken. Omvänt slår kriser och nedgångar alltid starkare i en del regioner. Den spontana strävan efter vinst gör att varje mekanism saknas som skulle framkalla ekonomisk balans i en regions näringsliv. Följden är då ensidighet, och den gör att varje strukturkris slår särskilt hårt i ensidiga regioner. Tillväxt drar till sig mer tillväxt, tillbakagång däremot avskräcker. Slutsatsen härav är entydig. En realistisk och effektiv regionpolitik kan aldrig byggas upp med hjälp av stimulanser åt kapitalet. Sådana stimulanser överflyglas lätt av systemets egna inneboende tendenser. Regionpolitiken måste innefatta verkliga strukturreformer, dvs. åtgärder som ingriper i själva systemets sätt att fungera. Problemet med de regionala kriserna uppmärksammades i betydligt senare än i flertalet andra industriländer. Norrlandsfrågan och emigrationen stimulerade i viss mån till tänkande kring de regional- och bygdepolitiska problemen under slutet av 1800- och början av 1900-talen. Men dessa ansatser dog i stort sett ut. Den nuvarande regionpolitiken föddes ur den omvandling kapitalismen i undergick efter 1950. Snabb koncentration av kapital, utglesning, folkomflyttning och storstadstillväxt nödvändiggjorde en politisk attityd från statsmaktens sida. Den dåvarande socialdemokratiska regeringen, liksom LO-ledningen, vägrade emellertid att angripa de regionala krisernas verkliga problem. De hävdade i stället att koncentration och folkomflyttning var nödvändiga och gynnsamma. Deras regionpolitik innebar en förstärkning av de rådande tendenserna. Denna anpassning utgick från en filosofi som menade att koncentration och omflyttning var fördelaktiga för de lönearbetande. Koncentration skulle leda till ökad effektivitet. Folkomflyttning skulle lätta trycket i krisregionerna och ge folk arbete i tillväxtregionerna. Denna filosofi visade sig helt felaktig. Den ökade i verkligheten klyftan mellan växande och tillbakagående regioner. Den minskade krisregionernas möjligheter till rehabilitering. Den ökade utslagningen och ledde till stora samhälleliga kostnader. Verkningarna på arbetsmarknad och löner blev inte gynnsamma, tvärtom: arbetslösheten och människoreserverna i krisregionerna hade en allmänt tryckande verkan på arbetsmarknad och förhandlingsvillkor. Hela filosofin byggde på att det skulle finnas regioner med överefterfrågan på arbetskraft. Den allmänna krisen gjorde slut också på denna förutsättning. Därmed hade SAP- LO-filosofin slutgiltigt lidit skeppsbrott. Att SAP:s och LO:s ledningar på detta sätt understödde storkapitalets strävanden och sökte försona lönarbetarna därmed var ett allvarligt och tragiskt politiskt misstag. Insikten härom sprider sig dock numera alltmer i arbetarrörelsen. Detta skapar förutsättningar för en ny politisk inriktning. Den regionpolitik som lades fast har i stort förblivit densamma. Den har visat sig kunna tillämpas på ungefär samma vis av treparti- och folkpartiregeringarna som tidigare av den socialdemokratiska regeringen. Dess verkningar har varit marginella och har inte kunnat hindra skärpningarna i de regionala kriserna. I den mån politiken innehållit åtgärder som stridit mot det ekonomiska systemets tendenser, har dessa åtgärder varit långt svagare än tendenserna. Dessa har alltså slagit igenom. Däremot har den regionala krisens problem delvis ändrats. skedde en förändring i den svenska kapitalismens utveckling. Den gick in i en fas av svag tillväxt, ökad arbetslöshet och utslagning samt parallellt härmed en skärpt koncentration av kapital. Alla regioner i är arbetslöshetsregioner. De relativt bättre ställda regionerna kan inte lätta trycket för de sämre ställda. Resultatet är att regionkriserna inte längre på samma sätt tar sig uttryck i stora folkomflyttningar. En del politiker tror att detta är ett tecken på en förbättring och regional balans. I verkligheten är det tecken på motsatsen. Regionkriserna fördjupas som resultat av den allmänna krisen. Också tidigare expansionsområden har hamnat i kris. Dessutom visar tillgängliga data klart att klyftan mellan olika landsdelar, då det gäller ekonomisk utveckling, inte har utjämnats; den har ökat. Den nuvarande och kommande regionala situationen präglas av följande problem: I de gamla problemregionerna (de s. k. skogslänen) försvåras arbetslösheten och utslagningen genom att krisen är allmän. Omfattande branschkriser har inletts eller kan väntas i den råvaru- och halvfabrikatsproduktion som vägt så tungt i och Bergslagens näringsliv. Nya regionala kriser utvecklas i Bergslagen och samt i tekooch varvsregionerna. 1960-talets regionala kriser hade ofta som bakgrund en nedgång i jordoch skogsbruk. är regionkriserna betingade av industriella kriser. Antalet lokaliseringsbara privatföretag minskar genom den lägre tillväxten. Resurser för allmänna arbetsmarknadspolitiska åtgärder riskerar att bli snävare på grund av det statsfinansiella läget. En förbättring av den korta konjunkturen riskerar att framkalla en ny flyttningsväg. Detsamma kan bli följden av sådana förnyade strukturförskjutningar som inte medvetet styrs till problemregionerna. En ytterligare utglesning skulle medföra att underlaget för viktiga samhällsfunktioner i många bygder slutgiltigt sviktar. Storstadsregionernas problem fördjupas. Den industriella krisen drabbar också dem, speciellt i och . Arbetslösheten och utslagningen förvärras. Social segregering och miljöproblem - fysiska som sociala - kvarstår och tenderar att fördjupas. Folkminskning i innerområden och försvagning av de kommunala ekonomierna hindrar effektiva åtgärder. Man kan nu också konstatera en annan sak: det regionalpolitiska stöd i form av lån och bidrag som inrättades 1964/65 har varit i det närmaste verkningslöst. Det beror dels på den fullständigt osystematiska utdelningen, dels på att det helt är knutet till privata initiativ och inte inkopplat i några medvetna åtgärdsprogram. De mer specialdestinerade stödformerna transportstöd, glesbygdsstöd etc. - försvarar i princip sin plats. Men det allmänna lokaliseringsstödet är moget att avskaffas. De medel som här kan sparas kan användas långt effektivare. Även systemet för ortsklassificering saknar berättigande. Det låser fast allt regionalpolitisk! tänkande i konventionella och passiva former. Det har till nöds haft betydelse som ett politiskt slagträ i den interna dragkampen ute i länen mellan residensstäderna och omlanden. I en mer medveten och långsiktig regionpolitik behövs det inte. Där krävs i stället mer fria prövningar efter en behovsprincip. Exakt samma resonemang är giltigt för stödområdesindelningen. Den är en stel, byråkratisk formation som, genom senaste beslut om ytterligare nivåer i gruppindelningen, urartat till ett administrativt kineseri. Med ett långsiktigt tänkande, byggt på en kvalitativ analys av regioners utvecklingsproblem, är det fullständigt likgiltigt om en viss kommun ligger i grupp 4, 5 eller 6. Man måste tvärtom bort från denna fragmentisering för att kunna göra stora, samlade och planerade insatser för ett län eller en större landsända. Stödområdespedanteriet måste ersättas med en fri och skapande prövning och ett tänkande i större termer. För den skull både kan och bör man ha den allmänna principen i botten att de av krisen värst ansatta delarna av landet har prioritet. Detta är emellertid så pass självklart att det bara behöver uttryckas i ett kort allmänt hållet riksdagsuttalande. Läget och problemen kräver alltså en helt ny regionpolitik. Denna måste bygga på en styrande planering. En sådan innebär att politiska insatser görs för att sätta upp självständiga mål, ägnade att förändra inriktningen i stort av regionernas utveckling. Denna styrande regionpolitik måste anknyta till de folkliga opinioner som utvecklas i opposition mot de regionala krisernas verkningar. Den nya regionpolitikens bas måste som sin huvudkraft ha arbetarrörelsen. Men också breda skikt utanför denna har ett klart intresse av att bryta det nuvarande läget. Dit hör majoriteten av jordbruks- och glesbygdsbefolkningen, miljömedvetna människor ur olika sociala skikt samt småföretagsamhet med lokal och regional anknytning. Två grundsatser är viktiga för en ny, styrande regionpolitik. Den första grundsatsen är att regionpolitiken måste kunna betydligt vidga det totala antalet arbeten på den reguljära arbetsmarknaden. Utan detta blir det inget underlag för att förbättra de sämst ställda regionernas läge. Man kan inte driva regionpolitik genom att ta från vissa arbetslöshetsområden och ge åt andra, än sämre ställda. Den andra grundsatsen är att insatserna måste göras så stora och samlade att de förmår ändra hela den allmänna situationen i krisområdena. En ny regionpolitik måste slutligen inordnas i den ekonomiska förnyelse av landet som är nödvändig för framtiden. En sådan förnyelse innebär bl. a. en kraftigt höjd förädlingsgrad, mindre rovdrift på råvaror och natur, mer avancerad och sammansatt produktion i stället för de klassiska halvfabrikaten, som kräver stora mängder energi och insatsvaror. Med utgångspunkt i den här angivna allmänna bakgrunden krävs en regionpolitik i enlighet med följande tiopunktsprogram: Regionpolitiken skall ske i form av en styrningsplanering, där ansvariga politiska beslut direkt avgör resursernas fördelning i stort. Ett stort, långsiktigt statligt industriprogram skall läggas upp, inriktat på att starkt höja förädlingsgraden i ekonomin både totalt och i de särskilda branscherna samt med minsta energi- och råvarutillgång skapa maximalt med arbete'. De statliga industrierna skall planmässigt utlokaliseras i skilda regioner. Alla större privata investeringar skall med avseende på sin geografiska fördelning rätta sig efter samhälleliga beslut. Ett planeringsdepartement skall inrättas med uppgift att ta fram underlaget för och från riksnivå fördela statliga och större privata investeringar. Den konkreta uppbyggnaden ute i länen bör skötas av länsorganen, vilka av departement och riksdag bör tilldelas medel härför. Planeringsdepartement och länsorgan skall söka samla investeringar i produktion, infrastruktur och bebyggelse till större samordnade projekt. Detta är nödvändigt för att få tillräckligt stora insatser och för att garantera fungerande och genomtänkta levnadsmiljöer. Ett nationellt program skall läggas upp för att dämpa privatbilismen och bygga ut kollektivtrafik och inrikes sjöfart till högsta tekniska kapacitet. Detta är nödvändigt för att effektivisera transporterna, rädda kollektivtrafiken i glesbygderna samt sanera storstäderna. Ett program skall läggas upp för att systematiskt undanröja de verkningar hittillsvarande utveckling fått i storstadsregionerna - stockningsoch köproblem, förstöring av den fysiska miljön, bostadssegregering och ansamling av sociala problem. Den nuvarande ortsklassificeringen skall avskaffas. Helt nya principer för tätortsutbyggnad bör för framtiden förberedas - t. ex. utvecklande av blandstadsprincipen. Målet skall vara städer planerade för social jämställdhet och ägnade att bryta ned skillnaderna mellan stad och land. Existerande småorter och glesbygder skall vara garanterade fullvärdig försörjning med- elementära nyttigheter - sanitär utrustning, normal bostadsstandard, dagligvaruservice samt rimliga reseavstånd för dagliga funktioner som skola och arbete. Målsättningen för regionpolitiken skall vara full, effektiv och bestående sysselsättning i varje län samt att ingen kommun eller bygd med ett befolkningsunderlag på minst 10 000 skall behöva drabbas av kroniska flyttningsförluster. Utöver detta program krävs vissa mer kortsiktiga åtgärder, avsedda att dämma upp mer akuta problem och tendenser på det regionalpolitiska fältet. Krisföretag bör sålunda inte kunna läggas ner eller försäljas till exempelvis multinationella koncerner, utan att stat och kommun först kan inskrida. Det behövs också en lag om etableringskontroll - det är absurt att riksdag och regering skall stå passiva inför beslut som rör fördelningen av stora investeringsprojekt. Lagen behövs som ett partiellt steg i uppbyggandet av en allmän styrning av alla större investeringar. Inför en generell omprövning av lokaliseringsstödets allmänna berättigande är det även befogat att genom lagstiftning föreskriva styrelserepresentation i företag som får lokaliseringsmedel. Med hänvisning till ovanstående föreslås* 1. att beslutar att uttala att i motionen redovisat tiopunktsprogram skall ligga till grund för regionalpolitiken, 2. att beslutar att hos regeringen hemställa om förslag som innebär programmets förverkligande, 3. att beslutar att uttala sig för att systemet för ortsklassificering avskaffas till förmån för en friare prövning av insatsernas fördelning, 4. att beslutar att uttala sig för att nuvarande allmänna lokaliseringsstöd avskaffas och anslagna medel reserveras för mer samlade insatser, 5. att beslutar att hos regeringen begära förslag till en lag om etableringskontroll, 6. att beslutar att hos regeringen begära förslag till lag om styrelserepresentation i företag som uppbär lokaliseringsmedel. (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) *Se även motion 1980/81:1107.