mot · G4021381 · 1981-01-27 00:00:00 — av och om avfallshanteringen Under en följd av år har intresset för återvinning och modern avfallshantering varit stort. har också betonat att avfall är en resurs som i största möjliga utsträckning skall användas. Det har också framhållits (se t. ex. JoU 1978/79:12) att återanvändning måste vara en ledande princip vid omhändertagande och behandling av avfall. Ett antal framsteg har också gjorts på återanvändningsområdet. Sannolikt har återvinning av råvaror i det tysta börjat på olika håll i näringslivet. Att energi tillvaratas ur olika former av avfall har också börjat bli vanligare. Men huvudintrycket är att trots ett stort intresse och trots ökade ekonomiska förutsättningar genom högre oljepriser så har genombrottet för återvinningsprincipen uteblivit i de flesta sammanhang. Vilka är då motiven för återvinning och bättre avfallsbehandling? Det kan handla om att på ett ekonomiskt sätt ta till vara råvaror ur hushålls- och industriavfall. Återvinning kan också vara en metod att reducera svåra oljeberoende. En del avfall från hushåll och företag kan användas som bränsle i fjärrvärmeanläggningar. Naturvårdshänsyn är också ett viktigt skäl för återanvändning, inte minst när det gäller att förhindra nedskräpning. Men det finns också en rad andra miljöskäl för förnuftig avfallsbehandling. Från många industrier kommer miljöfarligt avfall som, om det inte återsamlas på olika vägar, kan hamna i naturen eller förvaras på olämpliga sätt på människors arbetsplatser. Ett annat skäl att satsa på återvinning av just miljöfarligt avfall är att det kan underlätta andra former av återvinning. Om miljögifter omhändertas på samma plats där produktionsprocessen finns, så slipper man att ha dessa gifter med i reningsverk och återvinningsanläggning. Insamling av miljöfarligt avfall kan ge bättre förutsättningar för andra delar av avfallshanteringen, såsom t. ex. användning av rötslam i jordbruket. Likaså kan t. ex. tungmetallutsläppen vid användning av avfall som bränsle minskas genom att miljöfarliga produkter återsamlas och ibland återvinns. Av dessa exempel på vilka syftena med återvinning kan vara framgår åtminstone två saker: o En bättre avfallshantering är en viktig del av natur- och miljövården. o Återvinning och förbättrad avfallsbehandling är också till stor del en fråga Samhället kan utfärda föreskrifter om hur avfall skall hanteras. Detta är ofta viktigt just när det gäller hantering av avfall som är hälsovådligt eller på annat sätt farligt för omgivningen. Men om det gäller att få någon fart på återanvändningen av förbrukade varor kan det antas att man sällan kommer särskilt långt med enbart föreskrifter. Det gäller också att hitta lösningar som har förutsättningar att fungera i praktiken och till rimliga ekonomiska kostnader. Det kan därför antas att strävandena att förbättra återvinningen av avfall i mångt och mycket måste gå ut på att undanröja hinder som kan finnas i vägen för verksamheten. Två viktiga hinder för en bättre fungerande återvinning borde nu kunna försvinna. För det första har energipolitiken tidigare varit ett hinder, därigenom att den inte givit tillräckligt starka motiv för att snabbt ersätta oljan. Återvinning kan vara energisparande på två olika sätt, dels genom att avfall används som bränsle, dels genom att återvinning kan spara in energi i produktionsprocessen. Det drar mindre energi att använda returpapper, plåtskrot och returglas än att behöva koka cellulosa, smälta malm och göra nya flaskor. För det andra tycks den centrala anläggningen för omhändertagande av miljöfarligt avfall komma till stånd. Där kan en del avfallsåtervinning äga rum i anslutning till själva anläggningen. Anläggningen bör också kunna möjliggöra att olika miljöfarliga ämnen försvinner ur annat avfall. Men det kan misstänkas att andra ganska onödiga hinder finns kvar. Det skulle därför behövas en genomgång av olika sådana hinder som finns mot att återvinning av råvaror kan ske på ett ekonomiskt tillfredsställande sätt. Det som här behövs är inte en stor offentlig utredning om principerna kring återanvändningen. Dessa har slagit fast . De frågor som skall lösas är av rent praktisk natur när det gäller, ekonomi, juridik och teknik. Det är naturligtvis inte så lätt att veta vilka upptäckter en sådan utredning kommer att göra angående de hinder som finns för insatser från enskilda företags och kommuners sida när det gäller återvinning. Några misstankar kan man dock ha: Återvinning som är ekonomiskt omöjlig kan bli lönsam om bara volymen blir större. Det är naturligt att intresset särskilt knyts till sådana produkter som har ett förhållandevis högt värde, betraktat i relation till de resurser som krävs för återvinningen. Någon litet mer värdefull råvara kan utgöra en stabil grund för mer omfattande återvinning. Klarar denna råvara av att bära de fasta kostnaderna, så kan återvinningen även fungera för de övriga råvarorna. En metod att utveckla en marknad för återvinning kan exemplifieras med en utvidgning av bilskrotningslagstiftningen till exempelvis elektriska hushållsmaskiner. Denna tanke har ursprungligen väckts av i samband med att verket studerade genomförandet av bilskrotningssystemet. har under förra (JoU 1979/80:40, avsnittet med yttrande över motion 1979/80:1762 (fp), yrkande 2) ansett det angeläget att det här nämnda förslaget tillsammans med vissa andra förslag om skrothanteringen skulle bli föremål för en grundlig prövning från vederbörande myndigheters sida. Tekniken brukar ju ofta komma bara lönsamheten finns där, men när det gäller något så reglerat som sophantering kan risken vara stor att den tekniska utvecklingen går långsammare än nödvändigt. Statsbidrag till ny teknik för avfallsbehandling förekommer, och dessutom finns ju det statliga stödet till uppfinningar genom styrelsen för teknisk utveckling. Det kanske finns anledning att staten, kommunerna och en del berörda delar av näringslivet utvidgar samarbetet när det gäller forskning och teknikutveckling. Avfallshantering, och särskilt hantering av miljöfarligt avfall, kräver oundvikligen en rad föreskrifter och förbud. Men därmed är inte sagt att de regler som finns är rätt utformade. Det kan inte uteslutas att någon i gott syfte införd bestämmelse kan ha råkat bli utformad så att den framför allt är ett hinder för att kommuner eller enskilda företag skall kunna effektivisera avfallsåtervinningen. Den som på en industri, på ett kontor eller hemma i hushållet hanterar varor och förpackningar som är miljöfarliga eller kan återvinnas vet ofta inte om detta. Varor som är arbetsmiljörisker förses med varningstexter på förpackningarna och med hanteringsföreskrifter. Motsvarande märkning av varor som är ofarliga att hantera på arbetsplatsen, men som däremot utgör miljörisker eller nedskräpningsproblem, är Om varor som är farliga för miljön mer allmänt försågs med påskrift som utvisade detta skulle det ha tre viktiga fördelar. a) Det skulle underlätta hanteringen på arbetsplatserna och bidra till att förebygga onödiga utsläpp och annan ovarsam hantering. b) Kommunernas tillsyn av miljöfarlig verksamhet skulle underlättas och kostnaderna kunna sänkas. Informationen är nu ofta så dålig att det går åt ett betydande arbete bara för att tillsammans med ett företag klarlägga vilka miljöfarliga varor som över huvud taget hanteras på företaget. c) Företag, konsumenter och andra skulle i en del fall kunna stimuleras att välja mer miljövänliga alternativa produkter. På ett liknande sätt skulle det i många fall kunna vara värdefullt om förpackningar eller varor som kan återvinnas eller som av andra skäl bör samlas in separat försågs med påskrift om varans eller förpackningens lämpliga slutbehandling. I 5 § lagen om hälso- och miljöfarliga varor (1973:329) finns redan bestämmelser om märkning av miljöfarliga produkter. Problemet tycks vara att dessa lagbestämmelser fått för liten praktisk betydelse i produktkontroll- och miljöskyddsarbetet. Som exempel på märkningens betydelse kan tas batterier med miljöfarligt innehåll. Den tekniska utvecklingen när det gäller små batterier har varit snabb. Det finns nu flera typer av batterier som innehåller kvicksilver eller kadmium. Det har utvecklats andra batterier som har fördelen att inte innehålla skadliga tungmetaller. Vissa av de miljöfarliga batterierna lämpar sig för återvinning, och det gäller också en form av icke miljöskadliga batterier, nämligen silveroxidbatterier, vars värde är så pass högt att de bidrar till att ge ekonomi åt batteriinsamling. Skall denna insamling kunna fungera tillfredsställande behövs faktiskt två olika slags märkning. En märkning i skrift bör upplysa konsumenten om att batteriet är miljöfarligt och måste insamlas sedan det använts. Finns inte denna märkning riskerar man vid batteriinsamlingen att stora mängder helt ofarliga batterier lämnas in och försvårar både insamling och åtföljande sortering. Märkning med olika färg fyller däremot funktionen att möjliggöra en snabb och rationell sortering för att bland de insamlade batterierna skilja ut dem som är användbara för återvinning av metaller. Återvinningsprocesserna störs nämligen om det kommer med batterier av fel sort. Med hänvisning till vad som ovan anförts hemställs 1. att hos regeringen anhåller om utredning angående undanröjande av hinder för ekonomiskt fungerande återvinning, 2. att som sin mening ger regeringen till känna vad sorni motionen anförts angående märkning av vissa batterier och andra miljöfarliga varor.