mot · G4021068 · 1981-01-26 00:00:00 — 1980/81 1068-1071 av m. fl. om ett aktionsprogram mot utslagning och social utstötning Utslagning och social utstötning är det allvarligaste samhällsproblemet i dagens . I takt med kapitalismens kris ökar problemen. När kraven på lönsamhet och profit hårdnar uppstår två effekter. Antalet jobb minskar och utslagningen blir hårdare ju högre effektiviteten och produktiviteten stiger. Fler orosmoln hopar sig. SAF, , har i sin offensiv främst attackerat den offentliga sektorn. Det skulle närmast bli en katastrof för alla utslagna om den offentliga sektorn krymper. Var skall de få jobb? Vem skall utbilda och rehabilitera dem? Vem skall tillförsäkra de utslagna en ekonomisk trygghet? Därför är kampen för att förhindra utslagning och möjligheterna att återföra dessa människor till arbetslivet intimt förknippade med de åtgärder som kan åstadkommas inom det som kallas offentlig sektor. Utslagning är en process som börjar på arbetsmarknaden, men vars effekter berör hela samhället. Utslagningen sammanhänger med att människor slits ut på sina arbeten och att kraven på arbetstakt och utbildning är så stora att människor sorteras bort från arbetsmarknaden eller aldrig släpps in. Grundproblemet är att det finns för få lämpliga jobb. Utslagningen är en form av arbetslöshet som för det mesta döljs bakom andra statistiska rubriker. Det som är utmärkande är att den som drabbas har små eller obefintliga möjligheter att komma tillbaka i arbetslivet. Utslagningen berör direkt ca en halv miljon människor i arbetsföra åldrar som i praktiken är utestängda från arbetslivet. En majoritet av dagens ca 300 000 förtidspensionärer och en mycket stor del av de långtidssjukskrivna är utslagna från arbetsmarknaden. Utslagningen berör indirekt betydligt mer än en halv miljon människor. Också anhöriga drabbas av den passivitet och det missmod som blir följden av att berövas rätten till arbete. Åtskilliga befinner sig i riskzonen för att slås ut. Datoriseringen på storkapitalets villkor hotar både jobb och arbetsmiljö för hundratusentals arbetare och tjänstemän. I första hand har utslagningsprocessen drabbat äldre och medelålders arbetare inom industri, gruvdrift, skogsbruk och byggnadsverksamhet. 1 1980/81. dessa grupper har sysselsättningen minskat dramatiskt . har utslagningsprocessen i allt högre grad kommit att drabba ungdomar, vilka slås ut redan i skolan och i sina uppväxtmiljöer och över huvud taget inte släpps in i arbetslivet. Denna form av utslagning får särskilt svåra konsekvenser. Varje gång en industri läggs ner, arbetstempot höjs eller nya utbildningskrav införs tillförs armén av utslagna nya rekryter. Vid en genomsnittlig industrinedläggning kan man räkna med att en tredjedel av den drabbade arbetsstyrkan aldrig kommer tillbaka i jobb. De mänskliga och ekonomiska skadorna av sådana förändringar i arbetslivet är oerhörda, men de finns i allmänhet inte upptagna i de kortsiktiga kalkyler, utgående från lönsamhet, vilka ligger till grund för industripolitiska beslut. Under finns det belägg för en försämring av hälsotillståndet inom stora befolkningsgrupper. Det gäller i första hand den manliga befolkningen i yrkesverksamma åldrar där man kan konstatera en ökning av både sjuklighet och dödlighet. Det förefaller finnas ett klart samband mellan denna utveckling och förhållandena på arbetsmarknaden, vilket också bestyrks av aktuell miljöforskning. Den som har ett tungt, ensidigt tempoarbete löper betydligt större risk för sjukdom och död än den som har möjlighet att variera sitt arbetstempo och bestämma över sina arbetsförhållanden. Det höga arbetstempot, de upprepade arbetsmomenten i högt tempo som blir allt svårare att klara av med stigande ålder, tvångsstyrningen av jobben dessa framstår alltmer sorn de viktigaste arbetsmiljöriskerna. Kombineras dessa risker med de klassiska arbetsmiljöriskerna som buller, giftiga gaser, damm m. m. blir effekten än värre. Inte heller fritiden skonas av en dålig arbetsmiljö. Ett tungt och ensidigt jobb ger ofta en innehållslös fritid. Att svikta under arbetsmiljön och slås ut ur arbetslivet innebär svåra konsekvenser för den som drabbas. Att utestängas ur arbetslivet innebär också att avstängas från de sociala kontakter som är förbundna med jobbet. Att berövas möjligheten att deltaga i produktionen, att inte få göra en samhällsnyttig insats och inte behövas, lägger grunden till nedsatt självkänsla och depression. Särskilt allvarligt drabbas de ungdomar som inte släpps in i arbetslivet. Bland dessa grupper sås fröet till drogmissbruk, passivitet och svåra, kanske obotliga sociala skador. Många utslagna blir passi viserade. Svåra kroppsliga och psykiska skador uppträder, vilket ytterligare försvårar en återkomst till arbetslivet. Avsaknaden av meningsfulla jobb medför i sin tur att behandlings- och rehabiliteringsarbetet i många fall går på tomgång. De som jobbar inom vårdapparaten grips av missmod när tio nya slås ut för envar som rehabiliteras. Dagens arbetsliv orsaken - inte den enskilda människan Det har alltid funnits en tendens att mystifiera arbetslöshet och utslagning, att hölja dess verkliga orsaker i dunkel. sågs lättja och gudlöshet som viktiga orsaker till arbetslöshet. Med ökade högervindar i politiken återkommer liknande förklaringar. I modern tid har det varit vanligare att se långvarig arbetslöshet som ett symtom på sjukdom. Den som inte får jobb på den ordinarie arbetsmarknaden betraktas som sjuk eller handikappad och får del av olika vård- och behandlingsåtgärder. Misslyckas dessa blir han förtidspensionerad. Frågan är om inte sjukdomsbegreppet haft sin höjdpunkt. I takt med att kommuner, landsting och stat får allt sämre finanser tenderar man att återgå till ett mer moraliserande synsätt. börjar man åter förklara ungdomsarbetslösheten genom att hävda att de drabbade är för kräsna för att ta de jobb som erbjuds. Genom att hölja utslagningens verkliga orsaker i dunkel förvandlar man den från ett samhällsproblem till ett individuellt problem för dem som drabbas. Detta bidrar till att de samhällsinsatser som görs blir märkligt valhänta. I en del fall motverkar de snarare än främjar rehabilitering. Genom att utslagningen mystifieras är det fortfarande möjligt att föra en närings- och industripolitik där omtanken om storkapitalets vinster får motivera nya strukturrationaliseringar och återupptagande av flyttlasspolitiken trots att man väl borde känna till att de samhällsekonomiska kostnaderna för denna politik skyhögt överstiger de vinster som ett fåtal kan kamma hem. Kampen mot utslagning måste utgå från arbetsplatserna och i första hand syfta till att skapa fler jobb och bättre arbetsmiljöer. Övriga samhällsåtgärder, inkl. dem som görs inom vårdapparaten, måste genomsyras av denna målsättning. Aktionsprogram mot utslagning och social utstötning Med detta som grund lägger kommunisterna fram följande ramar till ett aktionsprogram mot utslagning och arbetslöshet: Målsättningen för alla samhälleliga åtgärder måste vara att garantera alla människors rätt till ett arbete oberoende av ålder, kön, handikapp eller utbildning. Det måste vara ett arbete som är anpassat till vars och ens förutsättningar. Arbetsmiljön måste vara sådan att arbetet inte medför några hälsorisker. Med stöd av denna målsättning måste således alla ålders- och förtidspensionerade garanteras rätten att stå kvar i eller återvända till arbetslivet. Av särskilt stor vikt är det att hindra utslagning av ungdomar. En riksomfattande garanti för alla ungdomars rätt till arbete eller meningsfull utbildning måste skapas. 1* 1980/81. En allmän arbetstidsförkortning måste genomföras. Ingen samtidig höjning av arbetsintensiteten och arbetstakten får ske. Förkortningen av arbetstiden måste kompenseras genom nyanställningar. Detta är en samhällsekonomiskt lönsam reform eftersom den öppnar arbetsmarknaden för grupper som står utanför. Målsättningen att skapa arbete åt alla måste genomsyra hela industrioch näringspolitiken. Strävan skall vara att skapa nya samhällsägda industrier med inriktning på vidareförädling och alternativ produktion. En bred offensiv måste sättas in mot alla typer av arbetsmiljörisker. Av avgörande betydelse är att de fackliga organisationerna får ökade befogenheter, bl. a. när det gäller: - Införande av pauser på betald arbetstid, avbytarsystem, ökad bemanning och reservstyrkor vid löpandebandsarbeten m. m. - Rätt för lokal facklig organisation att förbjuda ackord och andra prestationsnormer vilka är en fara för arbetsmiljön. - Rätt för facklig organisation att avgöra personalstyrkornas storlek. - Rätt för facklig organisation att stoppa prestationsuppdrivande tidmätning eller motsvarande rationaliseringsåtgärder. - Förbud mot skiftarbete som inte är samhällsnödvändigt. Företag med hög personalomsättning och hög sjukfrånvaro bör få betala förhöjd arbetsgivaravgift. Främjandelagen måste göras tvingande också i praktiken. Den yrkesinriktade rehabiliteringen och arbetsvärden måste förstärkas och utformas så att inga grupper på förhand undantas från verksamheten. Ekonomiska hjälpformer vid långvarig arbetslöshet får inte utformas så att återkomst till arbetslivet försvåras. En genomgripande översyn bör därför göras av nuvarande systemet med långtidssjukskrivning och förtidspensionering. Där bör en rehabiliteringsersättning prövas i stället för förtidspension. Stödet vid arbetslöshet måste utformas så att det ger minst samma ekonomiska utbyte och trygghet som andra former av socialförsäkring. En stor del av samhällets vårdapparat arbetar med utslagningens verkningar. Både socialvård och sjukvård måste därför på ett helt annat sätt än nu ha målsättningen att medverka till arbetsrehabilitering. Övrigt behandlingsarbete måste underordnas denna målsättning. Neddrogning, missbruk av alkohol, lugnande mediciner och narkotika är utslagningens följeslagare. Droger försvårar på ett allvarligt sätt utslagningens sociala skadeverkningar. Många människor passiviseras och vägen ut ur arbetslivet påskyndas. En restriktiv alkohol- och narkotikapolitik måste därför föras. Målsättningen måste vara en avsevärd konsumtionsminskning. Det skisserade aktionsprogrammet kräver konkreta åtgärder, förändringar i lagstiftning och tillämpning. Varje samhälle som tillåter arbetslöshet och utslagning är människofientligt. Därför bör regeringen tillsätta en snabbutredning som har till uppgift att föreslå åtgärder så att aktionsprogrammet kan förverkligas. Med hänvisning till det anförda föreslås att hemställer hos regeringen om tillsättandet av en snabbutredning vars uppgift är att framlägga förslag till åtgärder så att det i motionen föreslagna aktionsprogrammet mot utslagning och social utstötning kan genomföras. (vpk) C.-H. (vpk) (vpk) (vpk) (vpk)