mot · G50257 · 1981-10-26 00:00:00 — av m. fl. med anledning av proposition 1981/82:30 om vissa ekonomisk-politiska åtgärder m. m. 1 nuvarande läge måste tre huvuduppgifter ställas i förgrunden för den ekonomiska politiken. Arbetslösheten måste nedbringas. Folkflertalets levnadsstandard försvaras. De sociala rättigheterna värnas och social rättvisa befordras. En politik som ställer dessa huvuduppgifter måste för att få framgång innebära förkastande av den nu förda regeringspolitiken, angrepp på storfinansens makt och en ökad planmässighet i landets ekonomiska utveckling. Arbetslösheten ökar nu kraftigt och går mot att bli den högsta . Och till de vid senaste mätningen - nära 130000 öppet arbetslösa kommer andra grupper som ställts utanför den ordinarie produktionsprocessen och arbetsmarknaden. Dit hör de som hänvisas till olika arbetsmarknadspolitiska åtgärder; dit hör de omkring 300000 kvinnor som vill komma ut i förvärvsarbete men som inte får det; dit hör de som förtidspensioneras av arbetsmarknadsskäl; dit hör de som kallas handikappade men som vill och kan göra en insats i arbetslivet om de bereds tillfälle till det. Antalet personer som är beredda att ta sin plats i arbetslivet, men som inte får tillfälle därtill, uppgår sålunda till mellan 800000 och 1000000. Regeringens analyser av arbetslösheten vilar på falska föreställningar. Politiken blir därefter. Regeringen ser som väsentliga orsaker utöver internationella faktorer - till det rådande ekonomiska läget att marginalskatterna och progressionen i skattesystemet är för stora, att arbetsmarknadslagstiftningen förhindrat rörlighet på arbetsmarknaden och att den offentliga sektorn "trängt undan den konkurrensutsatta sektorn. Regeringen vill därför minska progressiviteten i skattesystemet - denna påstås ha motverkat arbetsinsatser, sparande och företagande, den vill luckra upp den arbetsmarknadslagstiftning som syftat till att öka anställningstryggheten, den vill förminska den offentliga sektorn. Problemet för ekonomi är emellertid för stor arbetslöshet, inte bristande arbetsvilja. Ingen har valt arbetslöshet på grund av marginalskatter. Inte heller är brist på sparande problemet. Problemet är i stället att I 1981182. den kapitalistiska krisen och inflationen lockar kapitalet över i spekulation och olika former av värdesäkring. De svenska storföretagen har betydande likviditetsöverskott. Men de spekulerar hellre än de använder pengarna till produktiva investeringar inom landet, och de får inte bara hållas, trots att landet behöver produktiva investeringar, utan regeringen understödjer aktivt att de enskilda företagens profiter skall vara det ledande motivet i samhällsutvecklingen. Inte heller ligger problemet i arbetsmarknadslagarna. Dessa har främst i någon mån motverkat avskedanden och att arbetsgivarna kan behandla anställda godtyckligt, men de harju inte förhindrat ekonomisk expansion. Minst lika felaktig är synen att den offentliga sektorn trångt undan industrin. Industrin har minskat sin sysselsättning . Den har som regel haft överkapacitet. Den har hög likviditet. Den offentliga sektorn har sålunda inte konkurrerat ut industrin, varken när det gäller arbetskraft eller kapital. Och utan att vara okritisk mot stora delar av den offentliga sektorn, som ju upprätthåller det borgerliga klassamhällets förhållanden och ibland reflekterar detta i förmynderi och byråkrati, måste man mot de borgerliga angreppen på främst de sociala delarna av den offentliga sektorns verksamhet fråga: Hur hade samhället sett ut med en väsentligen mindre offentlig sektor? Hade efterfrågan på industrins produktion ökat därigenom? Hade antalet arbetslösa varit färre? Hade den sociala utslagningen varit mildare och dess följder mindre brutala? Hade de sjuka fått ett bättre hopp? Hade det icke-kommersiella kulturutbudet fått större möjligheter att berika människornas liv? Det är endast tack vara den offentliga sektorns utveckling som arbetslösheten inte blivit värre. Den offentliga sektom har växt till stor del som följd av utvecklingen inom den privata sektom. Det har gällt ökade kostnader för att skapa en gynnsam samhällsmiljö för industrins utveckling och ökade insatser för att mildra verkningarna av den privatkapitalistiska sektoms kriser. Den ekonomiska krisen orsakas av kapitalismen och inte specifikt av systemets offentliga sektor. Arbetslösheten uppstår till följd av att näringslivet utvecklas planlöst och efter det oförutsebara resultatet av de olika enskilda kapitalens jakt efter profiter. De enskilda företagen och koncernerna planerar säkert noggrant sin verksamhet. Men deras olika planer hamnar ofta i motsättning till varandra. Vilka som kommer att kunna förverkligas, vilka som kommer på skam, vilka industrier som kommer att växa, vilka som tvingas krympa eller läggas ner, vilka orter som skall utvecklas och vilka som skall avfolkas allt styrs av blint verkande marknadskrafter. Dessa kapitalismens blint verkande marknadskrafter ställer samhällsutvecklingen ovanför människornas kontroll och vilja. De skapar ekonomisk anarki och kriser. En politik som verkligen vänder sig mot arbetslösheten måste utgå från denna insikt. Storfinansens maktställning i ekonomin måste angripas och planmässigheten öka, det är förutsättningarna för en arbetsskapande politik som ger ökad trygghet på arbetsmarknaden. Det krävs med andra ord direkt arbetsskapande samhällsinsatser för att motverka krisens verkningar. Det krävs också vidgade befogenheter för de fackliga organisationerna och ökad samhällelig kontroll över näringslivets utveckling. En sådan politik kan sammanfattas i följande punkter: Ett program för 100000 nya samhällsnyttiga arbeten av högst , innefattande ökat bostadsbyggande och en planmässig utbyggnad av den offentliga sektorns samhällsservice och satsningar på inhemska och förnybara energikällor. Ett statligt industriprogram av storleksordningen 100000 nya industriarbetsplatser . Kreditväsendet under samhällelig ledning och kontroll. Nationalisering av de privata storbankerna och andra kreditinstitut. Uppbyggnad av samhällsägda fonder under de arbetandes kontroll för att förverkliga det samhälleliga industriprogrammet. Stopp för kapitalflykt och industriutflyttning. Facklig vetorätt mot avskedanden och permittering. Ökning av AMS resurser enligt vad verket begärt fört att mildra den mest akuta situationen nu . 8. Inledning av förkortning av arbetsdagen . Denna politik står i skarp kontrast till regeringens politik. Regeringen vill hålla storfinansens exportindustri med en reservarmé av arbetslösa. Den för medvetet och kallsinnigt en arbetslöshetsbevarande politik. Den uttrycker detta själv i den nu föreliggande propositionen på följande, föga invävda sätt: Nödvändigheten av att inte binda resurser i näringar som inte positivt bidrar till att förbättra utrikesbalansen sätter emellertid bestämda gränser för de arbetsmarknadspolitiska satsningar som kan göras. Också när det gäller industripolitiken måste största restriktivitet iakttagas. av borgerliga regeringar har de arbetandes realinkomster minskat. 1977-1980 föll t. ex. industriarbetarnas reallöner med 7,, och under innevarande år beräknas de minska med . Även andra kategorier lönearbetande har fått sina reallöner minskade. Ett uttryck för denna försämring är att den privata konsumtionen minskat under samtliga år med borgerligt regeringsinnnehav utom ett, nämligen 1979. har försäljningen inom egentlig detaljhandel minskat klart. Denna var (kalenderkorrigerat) lägre än i Qol (1980). Dagligvaruförsäljningen har minskat . tl 1981/82. Detta innebär bl. a. att många tvingats till billigare och försämrad kosthållning. Denna försämring av levnadsstandarden - i materiel! mening - har inte bara drabbat de lönearbetande. Under främst har även pensionärer, studerande, sjuka och handikappade drabbats. Allt detta reflekterar den höga inflationen. SAF:s regeringsunderstödda offensiv mot de fackliga organisationerna och de borgerliga regeringarnas fördelningspolitik. Årstakten i konsumentprisernas ökning ligger nu på . har konsumentpriserna totalt stigit med . Livsmedelspriserna har ökat med från och priserna på de subventionerade baslivsmedlen med hela 92,. Det är framför allt som de subentionerade baslivsmedlens priser förhöjts betydligt kraftigare än övriga priser. Inflationen är lika lite som övriga krissymptom inte bara ett svenskt problem. Den är med något olika styrka ett faktum i hela den kapitalistiska världen. Den kommer ur de transnationella koncernernas makt över ekonomier och marknader, ur den tilltagande koncentrationen och monopoliseringen av produktion och distribution, ur den växande apparaten för att manipulera efterfrågan, ur den statliga politiken, ur den tilltagande spekulationen (vilken i sin tur också delvis betingas av inflationen), ur motsättningen mellan de utvecklade kapitalistiska ekonomierna och de olje- och råvaruproducerande länderna. Inflationen är på det sättet ett uttryck för summan av motsättningar inom den moderna kapitalismen. Främst är den uttryck för storfinansens och (i många länder) regeringarnas strävan att urgröpa de arbetandes köpkraft, tränga tillbaka deras andel av produktionen och få profiternas andel att växa. I har storfinansen och regeringen, som visats, haft framgång i denna politik. Regeringen har inte bedrivit någon politik som syftat till att begränsa inflationen. Tvärtom har den luckrat upp prisregleringar, minskat livsmedelssubventioner och genom sin samlade ekonomiska politik, t. ex. på skatte-, avgifts-, bostads- och hyres- och räntepolitikens områden, skärpt inflationen. Vissa år kan över hälften av inflationstakten härledas som följd av beslut i enlighet med regeringens ekonomisk-politiska linje. Denna omfördelningspolitik har enligt aggressiva borgerliga kretsar inte varit tillräcklig. Storfinansen och vissa av dess språkrör har till och med framlagt krav om nominella sänkningar av penninglönerna. De borgerliga regeringarna har också fört en fördelningspolitisk linje som gynnat kapitalägare och höginkomsttagare. De har motiverat sina angrepp på folkflertalets levnadsstandard med att krisens bördor skall bäras solidariskt, men syftet med deras politik har varit att öka företagens vinster och att öka inkomstspridningen. Politikens verkliga innebörd har sålunda varit att vissa skall bära även andras bördor, för att dessa andra skall ytterligare berikas. 1981/82: 57 Steg i denna omfördelningspolitik har varit skatte- och avgiftslindringar för bolagen, press på lönearbetarnas organisationer att ställa låga lönekrav, försämringar inom det sociala försäkringssystemet (t. ex. av pensionärernas villkor) och en skattepolitik som främst gått ut på att minska progressiviteten i skattesystemet. Under de borgerliga regeringarnas tid har den enda egentligt progressiva skatten, den statliga inkomstskatten, kraftigt minskat sin andel av den offentliga sektorns samlade skatteintäkter. Den direkta statsskatten utgjorde fram något av samtliga skatter. minskade denna andel till 23,, och 1981 beräknas den direkta statsskatten utgöra endast 17,av den offentliga sektorns samlade skatteinkomster. Det betyder att 82,av dessa skatteinkomster utgörs av ickeprogressiva skatter - vilka delvis verkar regressivt. Det har således skett en stark uppluckring av progressiviteten i skatterna, och ändå fortsätter den borgerliga propagandan om att marginalskatterna är det stora problemet. Den borgerliga politiken har inte enbart försämrat breda folkgruppers levnadsstandard i materiell mening. Levnadsstandard bör vara ett vidare begrepp. Inom viktiga områden såsom miljövård, kultur, idrott- och fritidsaktiviteter har den borgerliga fördelningspolitiken inneburit allvarliga försämringar. En politik som bekämpar inflationen och främjar en rättvis fördelning måste bl. a. innefatta: prisstopp på alla nödvändighetsvaror, hyresstopp, slopad moms på mat, ingrepp mot monopolistisk prissättning och skärpt monopollagstiftning, begränsningar av den kommersiella reklamen, angrepp på valuta-, inhemsk kredit-, mark- och fastighetsspekulation samt övergång till lågräntepolitik. Vidare bör progressiviteten i skattesystemet återupprättas och skärpas. Kampen mot olika former av skatteflykt och skattefusk samt annan ekonomisk brottslighet måste intensifieras. om de sociala rättigheterna Arbetarrörelsen har i sin kamp för bättre levnadsvillkor i vårt land gjort politiska, sociala och kulturella erövringar som modifierat de kapitalistiska marknadskrafternas djungellag. Dessa erövringar utsätts , med krisen som förevändning, för alltmer öppna angrepp ifrån borgerligheten. Angreppen sker på bred front. Villkoren för pensionärerna försämras. Avgifterna inom sjukvården har höjts och vårdresurserna tunnas ut. Regeringen vill införa vad den kallar ökad självrisk inom socialförsäkringssystemet. De framsteg som gjorts på arbetsrättens område för ökad anställningstrygghet hotas. Planerna på en utbyggd barnomsorg saboteras och den utbyggnad som sker leds in på sämre alternativ. De borgerliga attackerna mot de sociala rättigheterna får främst formen av försämrade villkor för de socialt viktiga delarna av den kommunala har kommuner och landsting, som direkt resultat av regeringarnas ekonomisk-politiska linje, förlorat mångmiljardbelopp. Genom drastiska åtgärder och ren utpressning mot kommunerna och landstingen vill regeringen få dessa att begränsa sin expansion till högst en procent . Detta trots att den ekonomiska krisen har sociala verkningar som skulle tvinga bl. a. kommunerna och landstingen till långt kraftigare ökningar för att kunna uppfylla sociala minimikrav gentemot sina invånare. De sociala försämringarna är uttryck för olika sidor av de reaktionära idéer som präglar den borgerliga ideologin och politiken. Där finns en reaktionär kvinno- och familjesyn, krav på ökad individualism, tron att sociala rättigheter minskar arbetslösheten och strävan att kapitalistiska marknadsekonomiska mekanismer skall prägla så stor del av samhällslivet som möjligt eftersom dessa anses främja effektivitet. Motiv och konsekvenser blir ökade sociala problem, vidgade klyftor och en skärpt utsugning av de arbetande. De sociala försämringarnas och nedrustningens politik måste bekämpas och ersättas av en medveten och planmässig utbyggnad av den offentliga sektorns sociala verksamhet. Detta skapar en av förutsättningarna för högre sysselsättning och förbättrad samhällsekonomi. Det är en nödvändighet i kampen för social rättvisa. Underskott i statsbudget och bytesbalans hur kan de bekämpas? Regeringens ekonomiska motiveringar för sin politik utgår från vad den kallar balansproblemen i den svenska ekonomin. Detta har viss verklighetsbakgrund. Svårigheterna i ekonomiska läge som i de flesta andra utvecklade kapitalistiska länder - kommer till uttryck också i underskott i statens budget och i bytesbalansen med utlandet. De negativa verkningarna av detta läge för det svenska folkhushållet skall inte underskattas. En kraftig ökning av utlandsskulden leder till stora problem i form av räntor och amorteringar, som lastas på nästa generation och måste betalas ur nationens arbete. Men regeringen för fram dessa balansbrister, vilka är uttryck för den ekonomiska krisen, som om de vore krisens huvudorsaker. Dessutom svartmålar den läget. Regeringen anför endast det av den offentliga sektorns underskott som redovisas som statens budget och för fram siffran . Men i denna siffra ingår statlig utlåning på , vilket ju är tillgångar staten inte förlorat. Dessutom måste hänsyn tas till socialförsäkringssektorns (en sektor som särredovisas mest av statistiska skäl) överskott på mer än . Totalt sett bortfaller också enligt den reviderade nationalbudgeten en korrigeringspost, varför den totala offentliga sektorns underskott belöper sig till ca . Detta är också mycket, men det är väsentligt mindre än den summa regeringen anför och som får utgöra det ekonomiska huvudargumentet för dess politik av social nedskärning. När det gäller underskottet i bytesbalansen gentemot utlandet - som uppges ha uppgått till ca 20 miljarder - bör det observeras dels att det råder en viss osäkerhet kring statistiken på området och dels att läget tydligt har förbättrats under innevarande år. För visar utrikeshandeln ett överskott på mot ett underskott på 6,5 miljarder konor , med andra ord en förbättring . Andra poster är emellertid negativa i bytesbalansen, bl. a. räntebetalningarna på lånen i utlandet. Det samlade underskottet tycks emellertid komma att bli mindre än förutsett. Men oavsett frågan om underskottens verkliga storlek infinner sig en annan fråga: Är det troligt att den borgerliga politiken kan föra ut ur krisen och att den kan få bort underskotten i bytesbalans och statsbudget? Svaret måste bli nej. Nedskärningar av reallöner och minskning av den offentliga sektorn leder i själva verket till ökad arbetslöshet och till en skärpning av krisen. Den borgerliga strategin att skall klara sig genom exportledd tillväxt är inte specifik för . Den försöker alla jämförbara länder att genomföra på varandras bekostnad. Vad är det som talar för att skulle vara särskilt lyckosamt i det hårda spelet? Inte heller har de åtgärder den borgerliga majoriteten genomfört i form av skattefavörer till aktieägare osv. lett till ökade industriinvesteringar. Inte heller är planerade marginalskattesänkningar den undermedicin de borgerliga partierna tror. De leder till ökade inkomstklyftor. Men inget garanterar att de rika omvandlar sina merinkomster i arbetsskapande investeringar. Spekulation eller ökad lyxkonsumtion är lika troliga resultat. Nyckeln till att komma ur de nuvarande problemen är olika insatser som direkt skapar nya arbetstillfällen. Det är därför nödvändigt att ett program för 100000 nya samhällsnyttiga arbeten snabbt utarbetas, så att det kan genomföras . Det är också nödvändigt med ett samhälleligt industriprogram för återstoden av av storleksordningen 100000 nya industriojobb. Fler människor i arbete betyder ökad produktion. Det är det avgörande medlet mot såväl inflation som underskott i bytesbalansen mot utlandet och i statsbudgeten. Arbetslöshet är både ekonomiskt och socialt nedbrytande både för den enskilda människan och för samhället. Den borgerliga omsorgen om den enskilde sträcker sig aldrig till den enskilde arbetslöse, den enskilde arbetaren i egenskap av arbetare, den enskilde fattige. Därför har borgerligheten inga betänkligheter när den vill skapa en reserv av arbetslösa. Ett arbetsskapande program måste genomföras för att avhjälpa de många eftersatta behov som fortfarande finns. I många kommuner är bostadsbristen skriande. I nästan samtliga kommuner finns långa daghemsköer. Stora brister finns i sjuk- och långtidsvård. Järnvägstrafiken och andra kollektiva kommunikationer måste byggas ut. Miljövården kräver mycket stora insatser. Perspektivet bör också vidgas: i en rad länder i tredje världen svälter miljontals människor. Det måste betraktas som ett t2 1981182. kvalificerat vansinne att det svenska samhället låter bli att använda ledig produktionskapacitet som människor går arbetslösa och det finns stora eftersatta behov i det svenska och ännu mera i världssamhället. Skapande av samhällsnyttiga arbeten och samhällsägda industrier är således en nödvändighet för att få till stånd en dynamisk utveckling som böljar lindra de mest akuta problemen. Men uppgiften är än större. Ekonomiska kriser, arbetslöshet och inflation utgör delar av kapitalismens själva utvecklingsmönster. För att bryta detta måste storfinansens makt avskaffas och en planerad ekonomi skapas. Det rådande läget är en obarmhärtig dom över kapitalismen som ekonomiskt system. En arbetsskapande ekonomisk politik måste således vara ett led i en omvandling av hela den ekonomiska strukturen i riktning mot socialism. Dessa riktlinjer måste ligga till grund för den ekonomiska politiken. Utifrån dessa måste de konkreta förslagen i den nu föreliggande propositionen värderas. Sänk matpriser och hyror, bekämpa arbetslösheten! Regeringen, som för bara litet mer än 13 månader sedan inkallade en extrariksdag för att höja momsen, föreslår nu i sitt s. k. paket att momsen skall sänkas till 16 2/. Denna åtgärd vill regeringen genomföra dels för att mildra verkningarna av den devalvering som genomförts, dels för att arbetsmarknadsavtalens prisklausul inte skall brytas igenom. Regeringen påstår också att förslaget är motiverat mot bakgrund av reallönesänkningen som den anser kommer att bli och . För att minska den generella momssänkningens statsfinansiella effekter vill regeringen genomföra flera betydande sociala försämringar, framför allt för pensionärerna. Dessutom föreslår regeringen en sänkning av marginalskatterna, föranledd av den s. k. indexregleringen. Helhetsbilden av de borgerliga regeringarnas pris- och skattepolitik framträder sålunda. Prisregleringen släpps - det nuvarande tillfälliga prisstoppet är bara en undantagsåtgärd. Hyrestillbakahållande insatser avskaffas och hyrorna får utan ingrepp skjuta i höjden. Det innebär en prispolitik som mest missgynnar dem som måste använda stora delar av sina inkomster till mat och hyra, dvs. dem med små inkomster. genomförs en skattepolitik med lindringar för de rika och för bolagen. En generell momssänkning ändrar inte denna fördelningspolitiska inriktning. Om omsorgen om reallönerna har spelat någon roll är det inte nödvändigt att sänka momsen på lyxvaror och av reklamkampanjer inspirerad överkonsumtion. Dessutom genomförs denna generella momssänkning i ett läge då matprissubventionerna kraftigt minskar. Detta betyder att det sker en relativ prisförändring till livsmedlens nackdel. Vpk:s linje är: Momsen på mat måste bort. Det är ett krav som vpk länge slagits för och som vunnit gehör och stöd i breda grupper och många organisatio I stället för en generell momssänkning bör ett borttagande av momsen på maten inledas. Två och bör anslås för att genom ökade livsmedelssubventioner minska momseffekten på baslivsmedel, fisk och grönsaker. Detta innebär att närmare hälften av momseffekten försvinner från dessa varor. bör beslutet i anledning av proposition 1980/81:20 om sänkta livsmedelssubventioner från den 1/1 1982 upphävas. Ett sådant upphävande innebär ytterligar 500 milj. kr. för billigare livsmedel. Det är vidare nödvändigt och angeläget att en ordentlig insats görs för att stoppa de allt kraftigare hyreshöjningarna. Hyrorna har stigit mer än flertalet priser. Framför allt stiger hyrorna snabbare än lönerna. begär fastighetsägarna nya hyreshöjningar som motsvarar . för en normal trerumslägenhet. Genomsnittshyran för en nybyggd eller nyrenoverad lägenhet har i många kommuner passerat /m2 och år. Det betyder att hyrorna nu är dubbelt så höga som vad hyresgäströrelsen och andra organisationer anser vara socialt acceptabelt, dvs, av en normal industriarbetarlön för en tvåa . Hyreshöjningarna kan stoppas och ett hyresstopp för hela hyresmarknaden åstadkommas genom ett riktat statligt stöd till de allmännyttiga bostadsföretagen. Genom bruksvärdebestämmelserna i hyreslagen ger nämligen lägre hyror i allmännyttans lägenheter lägre hyror även i privata hyreshus. Vpk har ställt en rad förslag till åtgärder som sammantaget skulle betyda lägre hyror, bättre boendemiljöer och bättre inflytande för de boende. I detta sammanhang begränsar vi oss till att föreslå två åtgärder som skulle få en omedelbar och positiv effekt och som sammantaget skulle kosta högst . Vi föreslår ett riktat statligt stöd till de allmännyttiga bostadsföretagen bestående dels av en förlängning av tidigare underhållslånemöjligheter och återinförande av hyresförlustlånen, dels ränte- och amorteringsfria lån av en storleksordning som behövs för att täcka hyreshöjningsbehovet, sådant detta ser ut efter hyresförhandlingar. Underhålls- och hyresförlustlånen kan beräknas uppgå till 300 milj. kr. om man begränsar dem till allmännyttan och med nuvarande omfattning till omkring 500 milj. kr.