mot · G402882 · 1981-01-23 00:00:00 — med anledning av proposition 1980/81:76 om interneringspåföljdens avskaffande och straffet för grovt narkotikabrott m. m. I propositionen föreslås för att kompensera avskaffandet av påföljden internering, dels att vid prövning av villkorlig frigivning av den som avtjänar fängelse för särskilt allvarlig brottslighet skall i högre grad än annars vikt tillmätas frågan om det finns påtaglig risk för att den intagne efter frigivningen fortsätter brottslig verksamhet av samma art, dels en straffskärpningsregel för vissa återfallssituationer. Den föreslagna straffskärpningsregeln anser vi inte vara nödvändig. Som påtalats av en ledamot av lagrådet (s. 267) kan bestämmelsen medverka till en förhöjning av den allmänna straffnivån. En sådan utveckling skulle inte stå i överensstämmelse med den kriminalpolitik, som det rått en bred uppslutning kring i . Vi föreslår sålunda att inte antar de föreslagna bestämmelserna i 26 kap. 3 § . I propositionen föreslås också att straffminimum för grovt narkotikabrott och grov varusmuggling avseende narkotika höjs från ett till fängelse samt att straffmaximum för enkelt narkotikabrott och för varusmuggling avseende narkotika höjs från två till fängelse. Verkningarna av förslaget att höja straffminimum för grovt narkotikabrott till är svåra att förutse. I propositionen ges inte någon klarhet i frågan vilka typer av grovt narkotikabrott som f. n. föranleder strafftider eller något däröver. Förarbetena till propositionen - i form av en kortfattad departementspromemoria - brister i hög grad i analys av rättspraxis, och remissbehandlingen i form av enbart en hearing kan inte anses ge tillräcklig kännedom om remissinstansernas bedömning av hithörande frågor, särskilt som hearingen dokumenterats endast i form av en kort sammanfattning. Erfarenheterna torde emellertid ge vid handen att strafftider eller något däröver särskilt tillämpas beträffande ungdomar och andra narkotikamissbrukare, som för att finansiera sitt eget missbruk säljer narkotika i mindre kvantiteter men så att de sammanlagt kommer upp i de mängder narkotika som enligt nuvarande praxis anses konstituera grovt narkotikabrott, eller beträffande personer som till följd av känslomässiga bindningar till någon narkotikabrottsling kommer i kontakt med en sådan mängd narkotika. Av såväl sociala som kriminalpolitiska skäl skulle det vara ytterst olyckligt om dessa kategorier av narkotikabrottslingar drabbades av längre strafftider än f. n. Det är ytterst osäkert om straffmätningspraxis beträffande de grova former av narkotikabrott som man i propositionen säger sig vilja komma åt verkligen kommer att ändras genom förslaget. Dessa typer av grovt narkotikabrott torde regelmässigt redan nu drabbas av strafftider som ligger betydligt . Däremot är, sedan mängdrekvisitet bibehållits oförändrat i den i propositionen föreslagna lagtexten och oavsett det på föranledande av lagrådet gjorda tillägget, risken stor att straffmätningspraxis genomgående kommer att höjas för dem som erhåller straffminimum för grovt narkotikabrott, om inte fullt klargörande motivuttalanden görs om mängdrekvisitets minskade betydelse. I propositionen brister det i klarhet i detta hänseende. Vederbörande utskott bör därför förse lagförslaget med sådana motivuttalanden att det klart framgår att någon ändring av straffmätningspraxis på denna punkt inte är avsedd och att gränsen mellan normalbrottet och grovt narkotikabrott alltså skall i motsvarande mån förskjutas. Med hänvisning till det anförda hemställer vi 1. att ej antar 26 kap. 3 § förslaget till lag om ändring i , 2. att i anslutning till förslaget om höjt straffminimum för grovt narkotikabrott gör motivuttalanden i enlighet med vad som anförs i motionen.