mot · G402955 · 1981-01-26 00:00:00 — av och om film- och videobranschens samhällsansvar Med allt tätare mellanrum blir vi hårdhänt påminta om att våldet utgör en del av verkligheten omkring oss. Våldet i skolan avsätter ibland tidningsrubriker som för tillfället avspeglar en utveckling mot ökat våld. Vad som gör mindre väsen av sig är den smygande tendensen till ökat bruk av våld och hot om våld som sprider rädsla och otrygghet. Alla är på det klara med att den oro och vilsenhet om normer, som i sin yttersta tillämpning exploderar och exponerar sig i grovt öppet våld, dels existerar i andra destruktiva former innan det nått så långt på samma sätt som isberget existerar, inte bara dess topp, dels finns i samhället utanför skolan som inte heller kan utestänga våldet. Det är lätt att i det här sammanhanget peka på samhället som det nu en gång är uppbyggt med alla sina fel och brister som roten till det onda. Även om det är sant så är det en sanning på lång sikt och inger lätt en känsla av vanmakt. Men när det gäller åtgärder mot våldet så efterlyser man något som kan göras snart och effektivt i en akut situation. Det finns säkert en elementär värdegemenskap grundad på kända begrepp som solidaritet, hänsyn, medkänsla varur normer kan spira fram, möjliga för var och en att självmant anamma och införliva med den egna personen. Därför måste kravet på samhällsansvar vidgas till att gälla massmedierna. I det här sammanhanget vill vi särskilt peka på den påverkan som film- och videoindustrin utövar. Antagandet att nöjesvåldet föder verkligt våld är visserligen inte strikt vetenskapligt bevisat, men indicierna som antyder ett samband hopar sig. Att forskare ofta i missriktat nit att uppnå vetenskaplig exakthet omger sina resultat med vissa reservationer kan lätt utnyttjas av dem som vill tjäna pengar på våldsutbudet. Dessa forskningsresultat uppvisar en tillräcklig grad av samstämmighet inom den begränsade ram för exakthet som empiriska studier erbjuder. Samstämmigheten är fullt tillräcklig för att väcka oro också hos dem som erfarenhetsmässigt konstaterar sambandet mellan nöjesvåld och verkligt våld, spår som förskräcker. Att reklamfilm har en förmåga att påverka människor är allmänt erkänt. Annars skulle den inte användas. Att då inte räkna med att en aggressiv framställning av våldet har en impulsgivande inverkan på vissa grupper av människor är ologiskt och inkonsekvent. Även om den grupp som blir påverkad skulle vara liten, uttryckt i procent, så är det väsentligare att, eftersom film och video är massmedia som når miljoner med sin genomslags kraft, antalet påverkade i absoluta tal blir mycket stort. En annan grupp som inte låter tala om sig så mycket är offren för det tillämpade våldet som oftast göms och glöms i tystnad. Frågan är ändå om samhället som helhet, den unga lättpåverkade generationen i synnerhet, inte utsätts för en långsiktig, genomgripande påverkan som obevekligt förändrar och brutaliserar förhållandet människor emellan. Om det förhåller sig så är det en trygghetsförlust för den svage och ängslige i vårt samhälle. Man har länge talat om aniaramänniskor. Det är nog få människor som på egen hand kan leva upp till den hårdkokta tuffhetens människoideal. Men det finns troligen fler som i grupp kan uppleva en identifikation av det idealet. Men den grupp är säkert störst som kan förnimma den, låt vara subjektiva, osäkerhet och ängslan som lätt sprider sig utmed gator och torg. Om det är så att våldet utövar en direkt och indirekt påverkan så att det både avtrubbar känslan inför åsynen av utövat våld och stimulerar genom modeller, mönster och efterhärmning till andra former av våld, då borde också motsatsen kunna bli fallet. Föreligger inte här en fantastisk utmaning som kunde skapa positiva förebilder att ta efter? Det är inte sedelärande berättelser man är betjänt av utan det djupare motivet: hur människor kan upprättas i självaktning och värdighet. Företag och distributörer inom detta område har ett samhällsansvar. Av detta borde följa att kravet på filmen och videofilmen som en kulturyttring medför konsekvenser för hela utbudet. Ett sådant krav är inte orimligt, dels med tanke på dessas stora inflytande på attityder och värderingar, dels på att de kulturpolitiska principer som en enig riksdag beslutat om bör gälla för filmen som för kulturlivet i övrigt, dels med hänsyn till att den marknad som samhället erbjuder producenter och distributörer att verka på måste motsvaras av ett anspråk på socialt ansvar, dels på det krav som föräldrar har rätt att ställa på samhället när det gäller att möta störtfloden av osmaklighet, okultur och som den enskilde föräldern inte har makt att ställa upp mot. Vad som upplevs som alltmer angeläget är att finna framkomliga vägar för det ansvar som samhället har rätt att ställa gentemot film- och videobranschen. En frihet som aningslöst missbrukas utan tanke på den verkan det har på människors fysiska och psykiska hälsa med vinstintresset som enda drivfjäder måste begränsas. Frågan är inte om utan hur det skall ske. En framkomlig väg vore kanske att en överenskommelse träffades mellan företrädare för samhällets intresse och film- och videobranscherna. En sådan överenskommelse gjordes med framgång mellan , lekmiljörådet och leksaksbranschen genom vilken utbudet av krigsleksaker stoppades och leksaksbranschens sociala ansvar manifesterades. En insikt om att något måste ske vaknar . Föräldrar och skola kan inte ensamma axla ansvaret att rida spärr mot nedrivande krafter. De får inte lämnas i sticket. Alla goda krafter i samhället måste tas i anspråk. man självklart räknar med företagens samhällsansvar, då samhället ställer upp på så många sätt och då kraven på den fysiska miljön stiger blir det också naturligt att film- och videobranschens samhällsansvar accentueras, att samhället hävdar en andlig och kulturell nivå. Med hänvisning till ovanstående hemställs att hos regeringen hemställer att överläggningar upptas med företrädare för film- och videobranschen syftande till ett avtal mellan staten och film- och videobranschen beträffande dessas samhällsansvar.