mot · G402346 · 1981-01-16 00:00:00 — om häktning av narkotikamissbrukare Det tilltagande narkotikamissbruket och den tilltagande brottsligheten utgör ett allt allvarligare samhällsproblem. Alla möjligheter att stävja bådadera borde därför tillvaratas. Gjorda undersökningar visar att narkotikamissbrukarna är förhållandevis lätta att rehabilitera om åtgärder sätts in så snart deras missbruk upptäcks och att de efter sin missbruksdebut introducerar och lär upp kamrater till missbruk. Om bekämpningen av narkotikamissbruket skall kunna bli effektiv måste därför - till undvikande av försvårad rehabilitering och fortsatt missbruksspridning - avgiftande och rehabiliterande åtgärder sättas in så snart en persons missbruk uppdagats. Av allt att döma sker f. n. de effektivaste och flesta avgiftningarna på de allmänna häktena, som också torde vara de utan jämförelse drogfriaste. Vid i - sannolikt största avgiftningsplats för narkomaner- avslutas avgiftningen vanligen inom . Därefter kan rehabiliterande åtgärder sättas in. Såsom överläkaren vid kriminalvårdens behandlingsteam för narkomaner i - - anför i socialmedicinsk tidskrift nr 10/79 s. 562 är häktestiden synnerligen väl lämpad till att seriöst ta upp problem och behov med den häktade missbrukaren. För denne är nämligen häktestiden oftast den första gången på länge han eller hon är avgiftad och har möjlighet att se på sin situation ur ett något så när konstruktivt perspektiv. Bjerver nämner också att några av dem som häktats klart uttryckt att häktet - trots vad det innebär - varit av stort värde genom att det hjälper dem att åtminstone tillfälligtvis bryta sitt missbruk. Från kriminalpolitisk synpunkt är det också av mycket stort värde om samhällsreaktionen - oavsett om lagöverträdaren är missbrukare eller ej följer nära inpå brottet. Ju som samhällsreaktionen dröjer desto mer förlorar den i betydelse. F. n. tenderar handläggningstiderna vid de allmänna domstolarna att bli allt längre, och en mycket snabb handläggning kan knappast åstadkommas med mindre än att den misstänkte häktas. Emellertid tar det nu i allmänhet en avsevärd tid efter att en lagöverträdares missbruk uppdagats och till dess vederbörande anhålls och häktas för sin fortlöpande brottslighet. Det vill synas som om åklagarna, och framför allt domstolarna, ofta i hög grad underskattar betydelsen av ett aktuellt narkotikamissbruk vid bedömningen av om det finns anledning att anta att en missbrukare kommer att fortsätta att begå brott, om denne försätts på fri fot. Härigenom medverkar samhället faktiskt till att onödigtvis försvåra missbrukarens återanpassning. Brottsligheten i landet blir också härigenom onödigt omfattande varigenom handläggningstiderna för övriga lagöverträdare också förlängs. För narkotikamissbrukaren resulterar en utebliven häktning i att denne för såvitt inte något alldeles särskilt inträffar som ger landsting eller sociala myndigheter anledning till ingripande - i praktiken för viss, men ofta avgörande, tid berövas sin möjlighet till avgiftning och meningsfull vård för sitt missbruk. Rehabiliteringen försvåras avsevärt och genom att lagföringen försenas - om den över huvud taget kan genomföras - återfaller missbrukaren med all sannolikhet i brott. Detta resulterar i sin tur i att de onödigtvis kommer att ådömas längre tids straff än om de häktats och dömts. I ovannämnda skrift pekar också Bjerver på att det varit svårt att förmå de missbrukare som haft långa frihetsstraff att vänta att intressera sig för att komma bort från missbruket. Även detta talar således för att åtgärder bör sättas in så snart ett missbruk uppdagats. Oavsett vilket brott som kan åberopas för ett häktningsbeslut borde därför ett aktuellt narkotikamissbruk tillmätas en avsevärt mycket större betydelse än vad som f. n. är fallet vid bedömningen av om en person bör häktas eller Mot bakgrund av det anförda hemställs att hos regeringen begär förslag till bestämmelser som ökar möjligheterna att skyndsamt häkta narkotikamissbrukare som gjort sig skyldiga till brott.