mot · G402344 · 1981-01-16 00:00:00 — av m. fl. om slopande av rätten till avdrag vid inkomsttaxeringen för skadestånd enligt medbestämmandelagen En arbetsgivare som bryter mot bestämmelser i arbetsrättslig lagstiftning eller kollektivavtal ådrar sig normalt utöver skadestånd för ekonomiska skador ett allmänt skadestånd till den enskilde arbetstagaren och/eller den fackliga organisationen. Syftet med dessa allmänna skadestånd är främst preventivt. förklarade AD att skadestånd av denna typ kan utgöra disciplinärt medel att upprätthålla avtalets helgd (AD 1935 nr 107). (SOU 1975:1) framhöll bl. a. att skadestånd för att kollektivavtalet inte hållits i helgd har ett väsentligt drag gemensamt med böter eller kontraktuellt vite. Det är nämligen i samtliga dessa fall den s. k. preventiva funktionen hos penningsanktionen som är den i praktiken betydelsefulla. I propositionen till medbestämmandelagen (prop. 1975/76:105) framhåller departementschefen att ett effektivt samarbete mellan arbetsgivare och arbetstagare är bästa garantin för ett ökat medbestämmande. Han fortsätter emellertid: Detta hindrar emellertid inte att det behövs ett effektivt system av rättsliga sanktioner för uppfyllandet av sådana nya eller utvidgade skyldigheter för arbetsgivarna, som kommer att följa av den nya lagstiftningen och av avtal på medbestämmandeområdet. Sådana sanktioner behövs för att markera den vikt som lagstiftaren fäster vid de nya handlingsmönster som angetts i lagstiftningen och de behövs i all synnerhet för att inskärpa det ansvar som följer av lagstiftningen hos dem som är mindre beredda än andra att medverka till de åsyftade resultaten. Vidare uttalas följande om det allmänna skadeståndets uppgift: det måste emellertid inskärpas att det är det allmänna skadeståndets uppgift att, där det är behövligt, effektivt avhålla från avsteg från vad lag och avtal innehåller. En viktig princip bör vara att det inte skall i något fall te sig lönsamt för en arbetsgivare att sätta arbetstagarnas rätt åt sidan till förmån för andra intressen. När det kan bedömas att en arbetsgivare uppsåtligen brutit mot sina förpliktelser, bör det därför kunna komma i fråga betydande skadeståndsbegrepp. Inget av partier hade under riksdagsberedningen några invändningar mot denna beskrivning av det allmänna skadeståndets funktioner. Av ovanstående framgår klart att lagstiftaren inte ansett att skadeståndet utgör en normal kostnad i arbetsgivarens rörelse. Regeringsrätten har i en dom av prövat huruvida ett skadestånd till en arbetstagarorganisation enligt 55 § medbestämmandelagen på grund av brott mot 19 och 38 §§ samma lag utgjort avdragsgill kostnad vid bolagets inkomsttaxering. Regeringsrätten beslöt följande: Det skadestånd som bolaget har att utge på grund av överenskommelsen är att anse som omkostnad i bolagets rörelse. På grund härav och då skadeståndet inte omfattas av någon av de i 20 § andra stycket kommunalskattelagen uppräknade kostnader, för vilka avdrag inte får ske, finner regeringsrätten skadeståndet utgöra i bolagets rörelse avdragsgill omkostnad och ändrar förhandsbeskedet i enlighet därmed. Fyra av rättens ledamöter var skiljaktiga och anförde: Detrsåsom skadestånd betecknade ersättningen arbetsgivare har att betala enligt lagen om medbestämmande i arbetslivet (MBL) avser att inskärpa nödvändigheten av att arbetsgivare iakttar den förhandlingsskyldighet gentemot arbetstagarorganisationen som lagen stadgar. Det kan rimligen inte anses utgöra ett normalt led i arbetsgivarens verksamhet, att denne sätter sig över eller försummar denna skyldighet. Det skadestånd som målet gäller utgör därför inte sådan driftkostnad som enligt 29 § 1 mom. kommunalskattelagen får dras av från bruttointäkt av rörelse. På grund härav och då skadeståndet inte heller på annan grund är avdragsgillt lämnar vi besvären utan bifall. Utslaget vilar såsom reservanterna anger på uppfattningen att allmänna skadestånd till arbetstagarorganisationer och enskilda arbetstagare på grund av brott mot kollektivavtal och arbetsrättslig lagstiftning utgör ett normalt led i arbetsgivarens verksamhet. En sådan uppfattning strider helt mot syftet med de allmänna skadestånden. Vi föreslår därför att en ändring sker av kommunalskattelagen så att de allmänna skadestånden i arbetsrättsliga tvister får den av avsedda effekten. Med hänvisning till det anförda hemställer vi att beslutar om följande förändring av 20 § kommunalskattelagen: Vid beräkningen av inkomsten från särskild förvärvskälla skola från samtliga ur förvärvskällan under beskattningsåret härflutna intäkter i penningar eller penningars värde (bruttointäkt) avräknas alla omkostnader under beskattningsåret för intäkternas förvärvande och bibehållande. Att koncernbidrag, som icke utgör sådan omkostnad, ändå skall avräknas i vissa fall och inräknas i bruttointäkt hos mottagaren framgår av 43 § 3 mom. Avdrag må icke ske för: den skattskyldiges levnadskostnader och därtill hänförliga utgifter, däruti inbegripet vad skattskyldig utgivit såsom gåva eller såsom periodiskt understöd eller därmed jämförlig periodisk utbetalning till person i sitt hushåll; värdet av arbete, som i den skattskyldiges förvärvsverksamhet utförts av den skattskyldige själv eller andre maken eller av den skattskyldiges barn som ej fyllt ; ränta å den skattskyldiges eget i hans förvärvsverksamhet nedlagda kapital; svenska allmänna skatter; kapitalavbetalning å skuld; avgift enligt 8 kap. studiestödslagen (1973:349); avgift enligt lagen (1972:435) om överlastavgift; avgift enligt lagen (1976:666) om påföljder och ingripande vid olovligt byggande m. m.; belopp, för vilket arbetsgivare är ansvarig enligt 75 § uppbördslagen (1953:272); avgift enligt lagen (1976:206) om felparkeringsavgift; överförbrukningsavgift enligt ransoneringslagen (1978:268); förlust, som är att hänföra till kapitalförlust. Lag 1978 nr 271; allmänna skadestånd enligt lagen om medbestämmande i arbetslivet (1976:580), lag om facklig förtroendemans ställning på arbetsplatsen (1974:358), lag om arbetstid m. m. i husligt arbete (1970:943), lag om anställningsskydd (1974:12), lag om arbetsgivares kvittningsrätt (1970:215), lag om arbetstagares rätt till ledighet för utbildning (1974:981), semesterlag (1977:480), arbetsmiljölag (1977:1160) och lag om jämställdhet mellan kvinnor och män i arbetslivet (1979:503). G. () () () ()