mot · G4021127 · 1981-01-27 00:00:00 — om översyn av sekretessreglerna för sjukvården och Den nya sekretesslagen innebär ett i det närmaste absolut sekretesskydd för uppgifter inom hälso- och sjukvården och inom . Samma regler gäller även mellan myndigheter och mellan olika verksamhetsgrenar inom samma myndighet. Det är bra att skyddet för den enskildes integritet har stärkts på detta sätt. En nackdel är dock att sekretesslagen inte tillräckligt uppmärksammat att det i praktiken finns åtskilliga fall där det av bl. a. behandlingsskäl är nödvändigt att kunna göra vissa avsteg från sekretessreglerna på sjukvårds- och socialtjänstområdena. De undantag som kan göras med stöd av lagen täcker inte behoven. Detta är bl. a. fallet i många olika ärenden som gäller vård av barn och ungdomar, där det av hänsyn till föräldrarnas rätt till sekretess kan bli mycket känsligt att utbyta den information som behövs för en adekvat vård av barnet. Vi skall ge några exempel på situationer där sekretessreglerna kan skapa sådana problem. Vanliga fosterföräldrar har inte tystnadsplikt (prop. 1979/80:2 s. 181). Det är dock nödvändigt att en placering av barn i fosterhem föregås av en noggrann information från socialförvaltningens sida. Fosterföräldrarna måste få insikt i vad som är barnets problem för att kunna hjälpa det. De måste också få veta om barnets föräldrar har särskilda svårigheter som man måste ta hänsyn till vid kontakten med dem. Hur skall socialförvaltningen kunna lämna denna nödvändiga information som 7 kap. 4 § sekretesslagen nu är utformad? Informationen kommer ju ofta att vara mycket känslig för de biologiska föräldrarna, och man kan inte utgå från att det går att få samtycke från dem i omhändertagandefallen. Liknande svårigheter uppstår som socialförvaltningen t. ex. skall försöka få tag i en ny vårdnadshavare för ett omhändertaget barn. Man måste naturligtvis kunna berätta för den tilltänkte vårdnadshavaren vilken bakgrund barnet har och vilka problem som finns. En närliggande fråga gäller de uppgifter som en socialassistent på behandlingssidan kan vilja lämna t. ex till den i samma socialförvaltning anställda daghemspersonalen. Det är vanligt förekommande att man vill observera och följa ett barns förhållande just genom en placering i förskola. Men detta förutsätter att förskolans personal får veta om man t. ex. misstänker att ett barn utsätts för misshandel eller annan olämplig behandling i hemmet. En mycket viktig fråga är vidare hur man skall kunna organisera ett behandlingsarbete som förutsätter samverkan mellan olika myndigheter. Det är t. ex. vanligt att man i svårare barnavårdsärenden måste ha ett nära samarbete mellan den pyskiska barn- och ungdomsvården (PBU/BUP) och . Gäller det större barn är ofta även skolan inkopplad. Man vill ibland bilda s. k. behandlingsteam med företrädare för de olika verksamheterna, som gemensamt diskuterar vad som kan göras för att förbättra barnet situation. Det säger sig självt att detta blir omöjligt om de olika medlemmarna i teamet skall ha tystnadsplikt gentemot varann. Och det är nog mera regel än undantag att det i sådana ärenden rör sig om information som är mycket känslig för hela den berörda familjen. När ett barn har mycket stora problem hemma blir det extra svårt att få det samtycke som i sådana fall är enda utvägen för att få till stånd ett samarbete mellan de olika myndigheterna. Ovanstående exempel tycker vi väl visar att det finns behov av ytterligare överväganden beträffande sekretessreglerna för och sjukvården. Lagen får inte försvåra ett konstruktivt behandlingsarbete. Det bör här tilläggas att 1 kap. 5 § sekretesslagen i allmänhet inte erbjuder någon lösning på problem av här aktuellt slag, eftersom detta lagrum bara talar om nödvändigheten för den utlämnande myndighetens verksamhet. Här gäller det däremot att mottagaren måste ha uppgifterna för att kunna fylla sin funktion. På andra områden finns möjlighet att efter en intresseavvägning göra särskilda undantag från sekretessen i förhållande till andra myndigheter. Inte ens detta finns för sjukvårds- och socialtjänstsekretessen. Vi anser för vår del att det borde finnas en motsvarande regel även där, inte för att tillämpas schablonmässigt och urholka sekretesskyddet utan för att man i särskilda fall skall ha en reträttväg som gör det möjligt att vidta de åtgärder som behövs i det individuella fallet. Man kan också fråga sig om en sådan regel måste vara begränsad till uppgiftslämnande myndigheter emellan (jfr. ovan betr. fosterföräldrar). Kan man inte anförtro åt resp. sjukvården att göra en sådan avvägning mera generellt? Det finns ju all anledning att tro att man skulle tillämpa en sådan regel mycket restriktivt. Vårt förslag skulle också innebära en lösning på bl. a. sjukvårdens uppgiftslämnande till polisen i samband med trafikolyckor m. m., vilket varit aktuellt i pressen. Det är inte godtagbart att sekretessen skall medföra t. ex. att anhöriga till en trafikskadad inte genast blir underrättade. Det är möjligt att det rent lagtekniskt finns olika sätt att nå samma syfte. Detta måste naturligtvis utredas närmare. Med hänvisning till ovanstående föreslås att hos regeringen begär en snar översyn av sekretessreglerna för sjukvård och socialtjänst i syfte att komma till rätta med i motionen påtalade problem.