mot · G4022021 · 1981-03-18 00:00:00 — Vi har tidigare i denna motion förordat att antalet tjänstgöringsdagar ökas med 10 000. Vårt förslag innebär att 8,5 milj. kr. av medel som inflyter i form av skogsvårdsavgifter tillförs skogsvårdsstyrelserna för ökning av antalet tjänstgöringsdagar med sammanlagt . Bidrag till skogsvård m. m. Regeringen har föreslagit att sammanlagt 190 milj. kr. skall användas för olika skogsvårdande åtgärder enligt i propositionen redovisad fördelning. a. föreslås att ett särskilt bidrag till fullständiga återväxtåtgärder efter slutawerkning som utförs fr. o. m. skall utgå t. o. m. /83. Bidraget begränsas till det skogliga stödområdets inre zon och skall kunna utgå endast till enskilda personer. har med hänvisning till bl. a. det dåliga resultatet av återväxtåtgärderna inom området för svårföryngrad skog samt eftersläpningarna av röjningsverksamheten förordat att anslaget till skogsvårdsåtgärder inom det skogliga stödområdet höjs med 28 milj. kr. till sammanlagt 113 milj. kr. finner behovet av ökad verksamhet stort inom samtliga bidragsberättigade åtgärder. Enligt nu gällande bidragsbestämmelser inom det skogliga stödområdet lämnar staten bidrag till att täcka underskottet vid såväl gallring i bestånd med låga virkesförråd som avverkning av gles skog och skog med låg produktion. Vidare lämnas bidrag till återväxtåtgärder efter avverkning av den senare typen av bestånd. Inom området för svårföryngrad skog samt vissa avgränsade områden lämnas även bidrag till alla skogsägarkategorier för återväxtåtgärder efter avverkning av normala bestånd. Regeringen föreslår nu att bidrag skall utgå med högst av godkänd kostnad i det område som av förklarats som svårföryngrat och med högst i resten av det inre stödområdet. Stödet syftar till att snabbt åstadkomma en ökning av virkesutbudet. Vi finner för vår del att syftet med stödet är välmotiverat. Stödet bör emellertid kunna utgå till alla skogsägarkategorier för att få avsedd effekt. Därför bör ytterligare 10 milj. kr. anvisas för detta ändamål. Beträffande svårigheterna att få godtagbara återväxter inom det s. k. svårföryngrade området vill vi erinra om de möjligheter som finns inom ramen skogspolitiska beslut att plantera contortatall. beslut innebar att plantering av contortatall i första hand skulle användas i områden där det är svårt att med inhemska trädslag få en tillfredställande föryngring. framhåller att behovet av bidrag till restaurering av dåligt utnyttjade marker med lågproducerade bestånd är särskilt stort i Norrlandslänen. Som vi tidigare nämnt räknar med att det finns 2 miljoner ha i hela landet av dessa bestånd, varav huvuddelen återfinns i norra . förordar att 30 milj. kr. anslås för skogsodling på dessa marker. Med hänvisning till vad vi tidigare anfört om skogsvårdslagens tillämpning på dessa s. k. § 5:3-skogar föreslår vi att anslaget höjs med 10 milj. kr. till ett sammanlagt belopp av 40 milj. kr. Detta bör stimulera till en ökad avverkning och ge ett värdefullt tillskott till virkesförsörjningen främst i inland. En utvärdering av gjorda erfarenheter av stödet bör ske inför nästa års budgetbehandling. En åtgärd för att bättre tillvarata skogsmarkens produktionsförmåga är skogsdikningen. har efter samråd med bl. a. länsstyrelserna beräknat att av totala våtmarksarealen om ca 7 miljoner ha, är 1,5 miljoner ha lämplig för dikning. Att göra dessa arealer, främst sumpskogar, produktiva skulle innebära ett värdefullt råvarutillskott. Ambitionsgraden i den långtidsplan som redovisat beträffande skogsdikningen är något lägre än den skogsutredningen förordade men skulle motsvara en ökning med 15 000-20 000 ha i förhållande till senare års omfattning. äskar totalt 18 milj. kr. i bidrag för ändamålet. Vi vill i det sammanhanget erinra om den omfattande våtmarksinventering som , på uppdrag, f. n. genomför och förutsätter att erforderligt samråd sker med verket. Vi anser att bör ställa sig bakom nämnda långtidsplan för skogsdikningen och föreslår att totalt 15 milj. kr. anvisas för denna verksamhet. Det är 7 milj. kr. mera än enligt regeringens förslag. I enlighet med vad vi tidigare anfört i motionen om behovet av skogsbruksplaner och översiktliga skogsinventeringar föreslår vi, med instämmande i äskande, att totalt 18,5 milj. kr. anvisas för översiktliga skogsinventeringar och att totalt 5,5 milj. kr. anvisas till statsbidrag för fastighetsvisa skogsbruksplaner. Det är 5,5 milj. kr. resp. 2 milj. kr. mer än enligt regeringens förslag. Ett av skogspolitikens mål är att skogsskötseln inriktas på en hög produktion av främst barrvirke av god kvalitet. Röjning av plant- och ungskogar är tillsammans med ungskogsgallring de viktigaste åtgärdena i syfte att infria denna målsättning. Det är i denna fas av skogsvården som man kan påverka beståndens dimensions- och kvalitetsutveckling samt trädslagsblandningen. Med hänsyn till att det i skogsvårdslagen numera föreskrivs röjningsplikt av dessa skogar förutsätter vi att nuvarande eftersläpning av röjningsbehovet är ett övergångsproblem. För att förbättra de ekonomiska villkoren vid röjning och ungskogsgallring ställer vi oss positiva till att införa ett s. k. klenvirkesstöd som på förslag av nu föreslås av regeringen. Enligt bedömning bör ett sådant stöd leda till en förbättrad skogsvård och skogshygien. Stödet bör enligt vår mening konstrueras så att det endast utgår till sådant tillvarataget virke som sänds vidare till industrin. Stöd till byggande av skogsbilvägar förordar i sin anslagsframställning att rambeloppet för statsbidrag till byggande av skogsvägar höjs från nuvarande 35 milj. kr. till 72,5 milj. kr. Styrelsen framhåller att vägnätet i är ofullständigt utbyggt. Stora arealer med övervägande avverkningsmogen skog finns på stort avstånd från befintliga vägar. En vägbyggnad påverkar enligt mening direkt aktivitetsnivån i skogsbruket. För vår del anser vi det vara särskilt angeläget med fortsatt utbyggnad av skogsbilvägarna inom det skogliga stödområdets inre zon. Även i övriga delar av är detta angeläget. Vi föreslår med instämmande i äskande att statsbidraget till skogsvägsbyggnad inom det skogliga stödområdets inre zon höjs med 9,2 milj. kr. Anslaget till övriga delar av landet, främst , föreslår vi ökasmed 10 milj. kr. Det är 11,2 milj. kr. resp. 13 milj. kr. mer än regeringens förslag. Våra förslag innebär att av de medel som flyter in i form av skogsvårdsavgifter tillförs ytterligare 67,2 milj. kr. att användas i enlighet med vad som ovan anförts som bidrag till skogsvård m. m. Med dessa ytterligare insatser, i huvudsak inriktade på virkestillgångar i inland som annars icke skulle avverkas, vill socialdemokraterna öka förutsättningarna att trygga virkesförsörjningen till de skogsindustrier som genom brist på råvara är nedläggningshotade. Nya medel i skogspolitiken Det är angeläget att man inom ramen för en planerad råvaruförsörjning också har tillgång till ekonomiska styrinstrument för att påverka skogsägarnas avverkningar och skogsvårdsåtgärder. Utvecklingen har klart visat att enbart ekonomiska stimulanser i form av statsbidrag till skogsägarna inte räcker till. Vad som behövs är ordentliga ekonomiska styrmedel som fungerar som en pådrivande motor i framför allt skogsvården. Förslag till sådanda har utretts i flera omgångar. skogsutredning (SOU 1978:6) föreslog privata skogsvårdskonton. Den skogspolitiska utredningen (SOU 1973:14) föreslog ett kombinerat avgifts- och stödsystem. Både skogspolitiska utredningen och skogsutredning påpekade att inånga av ägarna inom privatskogsbruket har bristande ekonomiska resurser för att kunna leva upp till skogsvårdslagens krav på en god skogsvård. Därför föreslog utredningarna olika avgifts- och bidragsformer. ansåg också för sin del att det var otillfredställande att det f. n. inte finns garantier för att medel finns tillgängliga för åtgärder som föreskrivs i skogsvårdslagstiftningen. Vidare föreslog utredningen dels att skogsägaren efter varje slutavverkning skulle sätta av så mycket pengar till ett eget skogsvårdskonto (särskilt bankkonto) som beräknas gå åt för att anlägga ny skog i enlighet med skogsvårdslagens krav, dels att skogsägaren till sitt skogsvårdskonto skulle sätta av ett belopp motsvarande av det taxerade skogsbruksvärdet för att bekosta röjningar och andra skogsvårdsåtgärder. Båda förslagen avvisades emellertid. I vår motion 1978/79:2140 begärde vi att frågan om styrinstrument för en planerad råvaruförsörjning borde snabbutredas. Vi avsåg i första hand möjligheterna att utnyttja beskattningen och skogsvårdsavgiften i detta syfte. Samma krav upprepades i vår skogspolitiska motion 1979/80:1040 till förra . Även ställde sig den borgeliga riksdagsmajoriteten avvisande till våra förslag. Vi har inte ändrat vår uppfattning i principfrågan utan vidhåller vårt krav om att ekonomiska förutsättningar måste skapas för att trygga en tillfredsställande skogsvård på alla fastigheter. Vi har i olika sammanhang motionerat om att använda skogsvårdsavgiften som en finansieringskälla för skogsvårdande åtgärder. Den är väl inarbetad och lättadministrerad. Genom att använda skogsvårdsavgiften slipper man skapa nya finansieringsformer, vilket riskerar att bli administrativt betungande. Huvudprincipen bör vara, som skogsutredningen också framhåller, att skogsbruket skall bära sina egan kostnader, bortsett från det statliga stöd som motiveras av bl. a. regionalpolitiska skäl. Det viktiga är att systemet skapar verkliga garantier för att nödvändiga skogsvårdsåtgärder blir utförda. Vi upprepar nu vårt krav på ett effektivt ekonomiskt styrmedel i skogspolitiken. Detta måste vara så uppbyggt att de grundläggande kraven på skogsvården, avverkningen och sysselsättningen tillgodoses. Vidare måste principen om ett självfinansierat skogsbruk ligga till grund för uppbyggnad av ett sådant system. förslag om ett kombinerat avgifts- och stödsystem uppfyller flertalet av de krav som vi ställer på ett sådant system och kan därför enligt vår mening tjäna som god vägledning vid utformningen av ett nytt ekonomiskt styrinstrument. Systemet bör i princip utformas så att de beräknade kostnaderna för återväxt och röjning, minskat med det statliga stödet, tas ut via skogsvårdsavgifter och att alla investeringar i primärproduktion blir bidragsberättigade. Avgiften skall kunna varieras med hänsyn till andelen slutavverkningsbar skog, exempelvis baserad på vid fastighetstaxeringen upptagen grov skogsprocent. Systemet bör vidare möjliggöra att avgiftsnivån efter beslut av kan variera . Bidragsbelopp för återväxt och röjning fastställs inom geografiskt lämpliga områden och med hänsyn till bonitetsklass. administrerar bidragen som bör vara schablonbelopp och kontrollerar verksamheten genom stickprov. Denna stickprovskontroll bör kunna samordnas med skogsvårdsstyrelsernas tillsyn av skogsvårdslagens efterlevnad och därigenom inte dra några extra kostnader. Även skogsbeskattningen är värd att pröva som ett aktivt medel i skogspolitiken. De skogsbeskattningsregler som gällde t. o. m. taxering var svårtillgängliga och hade ofta en avverkningshämmande effekt. Omläggningen av skogsbeskattningen våren 1979-som gäller fr. o. m. taxering - syftade till att skapa regler som var lätta att tillämpa och gav ett materiellt mer tillfredsställande resultat. Vidare framhölls att de nya reglerna i stor utsträckning skulle eliminera vissa från skogspolitisk synpunkt avverkningshämmande effekter. Avverkningarna antogs med de nya reglerna bli mer jämnt fördelade . Det skall inte förnekas att skogsbeskattningen genom de nya reglerna har förenklats. Men detta har skett till priset av fördelningspolitiskt utmanande lättnader i beskattningen. Skattelättnaderna har uppskattats till minst 600-700 milj. kr. Vid riksdagsbehandlingen av propositionen om omläggning av skogsbeskattningen hävdade vi socialdemokrater att de nya reglerna kunde väntas leda till ryckighet i avverkningarna och således inte främja skogspolitiska målsättningar. Skogsbeskattningen bör nämligen enligt vår mening ha sådana målsättningar. Förutom att avkastningen av skogen av rättviseskäl bör beskattas på samma sätt som annan avkastning bör skattereglerna därför utformas så att de främjar en jämn avverkning på en sådan nivå att sysselsättningen i skogen och inom de branscher som är beroende av skogsråvara tryggas. Detta kan ernås genom en årlig preliminär beskattning med avräkning i samband med avverkning. Lämpligt utformad kan en sådan modell innebära såväl ökad rättvisa i beskattningen som stimulans till avverkning i enlighet med vad som är motiverat från sysselsättningspolitiska och samhällsekonomiska utgångspunkter. En eventuell omläggning av skogsbeskattningen kan självfallet komma att påverka utformningen av ett avgifts- och stödsystem. olika avgifter och stödformer påverka hur skattesystemet utformas. Dessa frågor bör därför enligt vår mening utredas i ett sammanhang. Vi föreslår därför att en särskild utredning tillkallas med uppgift att pröva ett avgifts- och stödsystem i enlighet med vad vi anfört som ett styrinstrument för en bättre skogsvård, jämnare avverkning och tryggare sysselsättning. Med den situation när det gäller råvarutillgången som kommer att vara kännetecknande för skogsnäringen vi kan överblicka finns stor risk för betydande störningar i virkesförsörjningen. Vi anser det då angeläget att regeringen i samverkan med parterna på virkesmarknaden drar upp riktlinjer för förhandlingar om långtidsavtal för priser och leveranser, som möjliggör tryggad råvaruförsörjning och en fortlöpande prisövervakning från statens sida. Ett av de största hindren för möjligheten att driva ett rationellt skogsbruk är den stora ägosplittring som kännetecknar privatskogsbruket. Det är därför enligt vår mening angeläget att regeringen vidtar sådana åtgärder att lantmäteriverket kan intensifiera sina insatser för förbättrad ägostruktur. En fråga som fått allt större aktualitet är vilka effekter som en ökad eldning med skogsråvara får för skogsindustrins virkesförsörjning. Detta har utretts och redovisats av statens industriverk och (SIND PM 1980:2). I rapporten konstateras att vedens energivärde nu är så högt att betalningsförmågan för vad som eldas är högre än för ved som kokas till massa. Även om man kan förvänta sig en viss anpassning av massapriserna så anses den ökade efterfrågan på bränsle pressa upp massavedspriserna. Enligt utredningen ger detta en allvarlig försämring av massaindustrins konkurrensläge, vilket bidrar till nedläggningen inom branschen. Utredningen anser sålunda att det finns betydande risker för en konflikt om råvaran mellan skogsindustrin och värmeproducenterna. Mot denna bakgrund anser man att det är angeläget att finna former för samhället att kontrollera/styra utvecklingen av värmeproduktion med träråvara. Den väg som utredningen förordar är att tillkomsten av eldningsanläggningar med en viss minimiförbrukning av vedråvara skall prövas enligt 136 a § byggnadslagen. F. n. prövas all nyanläggning och utbyggnad av sågverk, skiv- och massafabriker samt pappersbruk enligt denna paragraf. Den långsiktiga avvägningen mellan olika användningar av vedråvara har blivit en central fråga för skogsindustrin. Vissa beräkningar tyder på att det används 4-5 miljoner nEsk för energiändamål. Man kan på goda grunder anta att en mycket stor del av denna kvantitet utgörs av råvara som är användbar som industrived. I den industripolitiska propositionen redovisar industriministern sin syn på detta problem. Han nämner där att regeringen prövat ett tiotal eldningsan läggningar enligt 136 a § byggnadslagen. Tillstånd har i samtliga fall givits, men råvaruvillkoren är inte i något fall slutligt avgjorda. Enligt industriministern är dock 136 a § byggnadslagen inte något lämpligt medel för att påverka hur vedråvan används. Vad som bör sättas i stället framgår dock inte. Att industriministern anser att behovet av ett samhällsinflytande över vedanvändningen är minimalt visas emellertid av att han förordar att fördelningen skall ske via prismekanismen. Skogsindustrin måste enligt hans mening var beredd att betala mera för sin råvara än eldningsanläggningarna. Vi vill också peka på att regeringen i sin energipolitiska proposition (prop. 1980/81:90) föreslår en ökad användning av ved för energiändamål. Det är ytterst anmärkningsvärt att det i propositionen inte redovisas någon som helst analys av konflikten med skogsindustrins råvaruförsörjning. Vi instämmer i den slutsats som har dragit. säger sålunda att regeringens ställningstagande kan antingen tolkas så att regeringen inte är medveten om de utomordentligt stora risker för skogsindustrin och samhällsekonomin som förslagen innebär eller är beredda att acceptera det mycket omfattande bortfall av sysselsättning och exportinkomster, som en nedläggning av ytterligare massa- och skivindustrier och en utebliven utbyggnad inom pappersindustrin skulle innebära. Vi kan för vår del inte acceptera att en vital samhällsekonomisk fråga behandlas på ett så lösligt sätt som regeringen här gör. Samhället måste ha möjligheter att påverka hur vårt lands skogstillgångar används. F. n. prövas anläggningar inom skogsindustrin. Motsvarande bör ske även för andra virkesförbrukande verksamheter. Vi har i vår energipolitiska motion lagt fram våra förslag till hur prövningen av eldningsanläggningar bör ske. Vi upprepar här dessa krav. Anläggningar som utnyttjar skogsavfall och flis bör tillståndsprövas av resp. länsstyrelse. De kommunala planerna för utnyttjande av flis och skogsavfall i värmeanläggningar måste innan tillstånd till sådana anläggningar ges prövas mot länsvisa inventeringar av tillgången på skogsråvara som inte behövs för skogsindustrin. Värmeanläggningar som förbrukar mer än 10 000 m1 bör dessutom tillståndsprövas med stöd av 136 a § byggnadslagen. Svensk skogsindustri är till övervägande delar rationell och internationellt konkurrenskraftig. Detta är inte en position som man nått och kunnat vidmakthålla utan fortlöpande och omfattande förändringar inom de olika delbranscherna. Ett stort antal produktionsenheter har lagts ned som kapaciteten har utökats kraftigt vid många fabriker och helt nya anläggningar har byggts. Även kommer att krävas förändringar och stora kapitalinsatser för att branschens konkurrenskraft skall kunna hållas på en tillräckligt hög nivå. Tillverkningen måste fortlöpande anpassas till de förändringar som sker i den internationella efterfrågan. Vidareförädlings- och integrationsgraden måste ökas. Anläggningarna måste fortlöpande moderniseras och i många fall ytterligare byggas ut. Enheter som saknar utvecklingsmöjligheter måste läggas ned. Av största vikt är också att tillräckliga satsningar görs i vad gäller forskning och utvecklingsarbete. ligger långt framme i fråga om produktionsmetoder för såväl massa som papper. 1 lär krävs dock en fortsatt kraftfull utveckling mot processer som är bl. a. råvaru- och energisnåla samt skonsamma mot miljön. Vi måste också eftersträva en utveckling mot mera förädlade och tekniskt avancerade produkter. Allt detta kräver ett intensivt FoU-arbete. Även inom det trätekniska området krävs en förskjutning mot mera bearbetade produkter, som svarar mot nuvarande och nya behov inom byggnads- och snickeriindustrierna. För att möta dessa ökade krav bör de statliga insatserna för FoU-arbetet inom massa- och papperstekniken liksom inom trätekniken förstärkas. Styrelsen för teknisk utveckling har föreslagit att det byggs upp ramprogram för utveckling av träfibrernas egenskaper och för träkemi. Det är angeläget att dessa program blir verklighet. Skogsindustrins utveckling kommer sålunda att ställa stora krav på företagen och på samhället. Vi måste se till att det finns en betryggande råvarubas som gör att företagen vågar ta de stora beslut som krävs. Kapital måste finnas tillgängligt för investeringarna. Och inte minst viktigt: utvecklingen måste ske på ett sådant sätt att den kan accepteras av de många människor som berörs. För socialdemokraterna och de anställdas organisationer är det en självklarhet att hela denna utveckling inte helt kan få bestämmas av de enskilda företagen och ske på deras villkor. Planeringen för framtiden måste ske i samverkan mellan samhället, företagen och de anställda. I denna fråga har regeringen en helt annan inställning. Regeringen redovisar sin syn på behovet av en bättre planerad strukturutveckling inom skogsindustrin i den industripolitiska propositionen. Industriministern konstaterar där att företagens beteende styrs av den företagsekonomiska lönsamheten. Statsmakterna har å andra sidan, säger han, den samhällsekonomiska lönsamheten som riktmärke för sitt agerande. Den slutsats som dras i propositionen är att staten bör ingripa då företagens agerande tenderar att ge upphov till en utveckling som inte är önskvärd från samhällsekonomisk synpunkt. Tyvärr tillåts dock inte denna helt riktiga slutsats avsätta några som helst spår i form av konkreta åtgärder från regeringens sida. avsaknaden av konstruktiva förslag till hur samhället skall delta i och påverka skogsindustrins utveckling visar klart och tydligt att regeringens tal om samhällsekonomiska överväganden är tomma ord. Ett klargörande exempel på detta är också hanteringen av Ncb:s utveckling. tillkallade industriministern en särskild utredningsman för att undersöka de samhällsekonomiska konsekvenserna av olika strukturalternativ inom Ncb. Motiveringen var att förändringar i Ncb:s struktur skulle komma att få stora sysselsättningskonsekvenser. Det fanns anledning att tro att resultaten från denna studie skulle användas i regeringens överväganden och i ett försök att få till stånd en bättre planerad branschutveckling. Så har dock inte blivit fallet. Undersökningens resultat redovisas endast kortfattat i propositionen angående Ncb och föranleder ingen som helst kommentar från industriministerns sida. Detta är minst sagt anmärkningsvärt och visar med all önskvärd tydlighet att även omtanken om den regionala balansen, som industriministern gör ett stort nummer av i den industripolitiska propositionen, bara är ett spel för gallerierna. Regeringen har alltså valt att avstå från ett genomtänkt agerande för att främja den samlade skogsnäringens utveckling. Man har fortsatt en politik som innebär att man väntar tills kriserna kommer. Men även när man trots sina intentioner inte kan undgå att ingripa utmärks insatserna av förvirring, motsägelser och långdragna interna stridigheter inom regeringen. Detta har inte minst utmärkt handläggningen av Ncb-frågan. Andra företag som fått känna på regeringens vankelmod och beslutsvånda är och Vänerskog. Båda företagen fick länge vänta förgäves på besked från regeringen när man befann sig i ekonomiskt ytterst allvarliga situationer. Följden blev att företagens ekonomi ytterligare försämrades. För oss socialdemokrater och för de anställdas organisationer är det som tidigare nämnts en självklarhet att samhället medverkar till en bättre planerad strukturomvandling inom svensk skogsindustri. Det måste ske en ökad samordning och samverkan rörande de stora, övergripande besluten, t. ex. i vad avser nedläggningar/kapacitetsinskränkningar, kapacitetshöjande investeringar och förändringar i produktionsinriktningen. Någon detaljplanering är det således inte fråga om. Våra förslag om en samordnad branschplanering missuppfattas regelmässigt - och till synes medvetet - av våra politiska motståndare. Argumentationen i regeringens industripolitiska proposition är ytterligare ett exempel på detta. Där görs en i långa stycken helt korrekt redovisning av råvarubristen, skogsindustrins avgörande betydelse för den regionala balansen i vårt land samt de stora insatser som krävs för att även i fortsättningen behålla branschens internationella konkurrenskraft. Därefter väljer man emellertid att diskutera åtgärder som helt saknar aktualitet. I propositionen redovisas sålunda en omfattande argumentation mot att staten skall utarbeta och genomdriva detaljerade planer för