mot · G50227 · 1981-10-22 00:00:00 — av m. fl. med anledning av proposition 1981/82:8 om lag om vård av missbrukare i vissa fall, m. m. behandlade den nya socialtjänstlagen. Enligt lagen skall på demokratins och solidaritetens grund främja människornas ekonomiska och sociala trygghet, jämlikhet i levnadsvillkor och aktiva deltagande i samhällslivet. Under hänsynstagande till människans ansvar för sin och andras sociala situation skall inriktas på att frigöra och utveckla enskildas och gruppers egna resurser. Verksamheten skall bygga på respekt för människornas självbestämmanderätt och integritet. Mot bakgrund av den intensiva debatt som förekommit i frågan om tvångsvård av vuxna missbrukare bröts denna fråga ut ur riksdagsbehandlingen. En särskild utredning med förtroendevalda ledamöter från samtliga riksdagspartier (socialberedningen) tillsattes för att ytterligare bereda frågan innan slutligt beslut kan tas av . lade socialberedningen fram sitt förslag till lag om vård av missbrukare i vissa fall (LVM). Socialberedningens förslag var enigt. Det avser att komplettera socialtjänstlagen i de fall missbrukare av alkohol eller narkotika inte kan beredas nödvändig vård i frivilliga former. Förslaget utgår från att vård av vuxna missbrukare skall ha den inriktning som anges i socialtjänstlagen, dvs. bygga på respekt för den enskildes självbestämmanderätt och integritet. Enligt socialberedningens förslag till lag om vård av missbrukare krävs för beslut om vård att den enskilde till följd av missbruk utsätter sin hälsa för allvarlig fara eller kan befaras komma att skada sig själv eller någon närstående. Skyddet för närstående förutsätts vara en provisorisk lösning i avvaktan på en översyn av vissa regler i . Rättssäkerhetsfrågorna har ägnats särskild uppmärksamhet. Lekmannainflytandet har garanterats genom domstolsprövningen och genom att viktiga beslutsfunktioner lagts på politiskt sammansatta institutionsstyrelser. Socialberedningen anger att förslaget till lag om vård av missbrukare inte skall ses som en definitiv lösning av dessa frågor. En av de viktigaste uppgifterna vid beredningens kommande uppföljning av hela socialtjänstreformen blir att studera hur lagen tillämpas i praktiken. Vi socialdemokrater anser att socialberedningens förslag till en kompromiss mellan en konsekvent tvångslinje och en konsekvent frivilliglinje är 1 1981/82. Vårdtiderna är tillräckligt korta för att tvinga fram en förnyelse av institutionernas arbetssätt och vårdinnehåll. ger lagen tillräckliga möjligheter att ingripa för att ta hand om dem som saknar förmåga att ta vård om sig. När det gäller avvägningen i dessa frågor kan vi konstatera följande. Å ena sidan är det dokumenterat att tvångsvården av vuxna missbrukare är ineffektiv och passiverande. Flertalet återfaller efter utskrivningen från vårdanstalterna och återgår till missbruk. Förklaringen till de dåliga effekterna ligger till en del i själva tvångsvårdens natur. Tvångsvården motverkar strävandena att förmå missbrukaren att själv ta ansvar för sin situation och sitt liv. Den upplevs av många missbrukare - särskilt i missbrukarårens början - som kränkande och förödmjukande. Många skräms från att tidigt söka stöd - i synnerhet som resultaten ofta är dåliga. Å andra sidan är det uppenbart att det allvarliga missbruket ökar i den kraftigt ökade alkoholkonsumtionens spår och att detta leder till att allt fler yngre människor hamnat i situationer där både liv och hälsa hotas. Överdödligheten bland missbrukare är väl dokumenterad. Socialberedningens förslag bör kunna medverka till att lösa båda dessa problem. Det gäller dels att människor skall kunna söka sig till vård och behandling utan att riskera oöverskådliga konsekvenser, dels att en möjlighet finns att ingripa så att människor inte går under. Om beredningens lagförslag accepteras kan debatten koncentreras på vård- och behandlingsmetoder, på sättet att nalkas människor, i stället för att låsas fast vid frågan om tvång eller frivillighet. Ställningstagande till regeringens förslag Socialberedningens förslag var en kompromiss som kunde bilda underlag för en bred politisk lösning i . Därmed skulle man kunna utgå ifrån att frågan om tvångsvård av vuxna missbrukare äntligen hade funnit en mer samlande lösning. Socialberedningens eniga förslag stod i princip i samklang med socialutredningens åsikter att tvångfrågan skulle vara skild från . Den nästan historiska möjlighet som förelåg att under enighet lösa denna fråga riskerar nu att gå förlorad. Regeringen har på en mycket väsentlig punkt gått ifrån socialberedningens förslag. Enligt propositionen skall i stället för länsstyrelserna socialnämnden svara för både utredning och ansökan i fråga om tvångsvård av vuxna missbrukare. Det är ett anmärkningsvärt avsteg från socialberedningens förslag, som vittnar om en okänsla för de grundläggande principerna i socialtjänstreformen. Skälet att frångå socialberedningens förslag är att regeringen räknar med ett visst behov av ökade utredningsresurser hos länsstyrelserna. vår mening inte acceptabelt att denna principiellt viktiga del i LVM-förslaget ändras. Den nya socialtjänstlagen bygger ju på att insatserna i individuella ärenden skall präglas av frivillighet och den enskildes rätt till självbestämmande. Tvång skall inte få komma i fråga annat än då det är oundgängligen nödvändigt. Man bör därför kunna räkna med att antalet tvångsomhändertaganden enligt den nya lagstiftningen inte blir alltför omfattande. Vi bedömer att länsstyrelserna bör klara av dessa ärenden i huvudsak inom ramen för de tjänster som finns för handläggning av sociala frågor. Vi är medvetna om att ett visst personaltillskott kan komma att behövas - i första hand vid storstadslänens länsstyrelser - vilket dock måste accepteras. Det får inte bli så att handläggningen i realiteten sker hos socialnämnderna, utan länsstyrelserna måste få de resurser de behöver för att kunna göra utredningarna. Ett skäl att välja att lägga ansvaret för utredningen hos är tidsåtgången. Grunden för tvångsvård i LVM-förslaget är att missbrukaren befinner sig i en akut nödsituation där allvarlig fara för hans hälsa föreligger. Därmed är det viktigt med ett snabbt förfarande för att få till stånd beslut om tvångsvård. Möjligheten att få till stånd en snabb intagning försämras i regeringsförslaget i förhållande till socialberedningens förslag. Om ansvaret för utredning och ansökan läggs på måste nämndsammanträden avvaktas. Handläggningen i bör kunna ske betydligt snabbare. Socialberedningen förutsätter i sitt förslag att den inledande vården skall ges på sjukhus. I propositionen har detta förslag tunnats ut. Det torde som regel vara ställt utom tvivel att behov av avgiftning oftast motiverar vård under betryggande medicinsk övervakning och att de bästa resurserna för detta finns på sjukhus. Det kan dock förhålla sig så att den vårdinstitution som svarar för LVM-vården är utrustad med tillräckliga vårdresurser och då måste man kunna avstå från att anlita sjukhusets. Detta förhållande får dock inte ta över huvudprincipen, nämligen att vården skall inledas på sjukhus. Sjukvården måste ta sitt ansvar för missbrukargrupperna likaväl som . Enligt vår mening är inte de motiv som redovisats för att frångå socialberedningens förslag på denna punkt övertygande. Vi förordar att socialberedningens förslag till lagtext antas av . En av de frågor som varit särskilt kontroversiell är fråga om vårdens längd. I propositionen understryks behovet av att tillämpningen av lagen följs särskilt noga med avseende på vårdtidens längd. Departementschefen konstaterar att hon är osäker om ens den vårdtid som enligt förslaget maximalt kan komma i fråga är tillräcklig för de svåraste fallen, de där missbruket har fått särskilt allvarliga följder. 1 åtskilliga av dessa fall kan också sådana psykiska skador antas ha uppkommit att den nödvändiga längre vården kan ges missbrukare med stöd av LSPV. En av de grundläggande elementen i LVM-lagstiftningen är det starka betonandet av rättssäkerheten. Man kan uppfatta departementschefens 1* 1981182. skrivningar på denna punkt som om en person som är omhändertagen enligt LVM skulle kunna föras över till vård enligt LSPV med ett förenklat förfarande. Enligt vär mening måste det göras helt klart att en sådam intagning med LSPV. Detta bör av ges regeringen till känna. En annan fråga där meningarna varit starkt delade gäller om faran för närstående skall vara motiv för ingripande enligt LVM. Socialberedningen har angett att förslaget i denna del skall vara en provisorisk lösning i avvaktan på en översyn av vissa regler i . Propositionen är otydlig på denna punkt. Det bör göras alldeles klart att lagförslaget på denna punkt är en övergångslösning, som noga skall följas upp av socialberedningen. Vi vill slutligen understryka att det är helt avgörande för att den nya lagstiftningen skall kunna fungera att missbruksvården ges resurser så att den enskilde kan få det stöd och den hjälp han behöver. I det sammanhanget är det viktigt att ha en generös attityd till olika vårdformer. Det behövs ett differentierat utbud av stöd och behandlinsinsatser. Med hänvisning till det anförda hemställer vi 1. att utredning och ansökan om vård enligt Lagen om vård av missbrukare skall ankomma på , 2. som sin mening ge regeringen till känna vad som anförts i motionen om intagning enligt LSPV, 3. som sin mening ge regeringen till känna vad som anförts i motionen om skyddet för närstående, 4. att 12 § första stycket skall ges följande lydelse: Vården skall inledas på sjukhus om inte annat följer av sjukvårdslagen (1962:242). Länsrätten kan medge undantag från vad som har sagts. Om någon behöver sjukvård som inte kan ges genom hemmets försorg skall vården fortsätta på sjukhus. () () HANS () () () () () ()