mot · G402512 · 1981-01-22 00:00:00 — med anledning av proposition 1980/81:76 om interneringspåföljdens avskaffande och straffet för grovt narkotikabrott m. m. I proposition 1980/81:76 föreslås bl. a. en straffskärpningsregel (26 kap. 3 § ) som skall göra det möjligt för domstol att under vissa betingelser utdöma fängelse i högst . Innebörden av förslaget är emellertid icke att det faktiska frihetsberövande! skall avse en sådan . Anledningen är helt enkelt den, att den av domstolen utmätta längden av frihetsstraffet f. n. avkortas av kriminalvårdsnämnden med stöd av reglerna om villkorlig frigivning. Förhållandet uttrycks på följande sätt i propositionen (s. 48): Sorn jag anfört tidigare är det med nuvarande regler och praxis inte alltid möjligt att uppnå anstaltstider motsvarande internering med en minsta tid av . Detta beror delvis på att man med nuvarande tillämpning av reglerna om villkorlig frigivning vid längre fängelsestraff oftast har att räkna med att den dömde friges redan efter halva (kurs. av mig) strafftiden. För att en grov förbrytare skall kunna oskadliggöras är det alltså erforderligt med straffskalor av ända upp till ! (Tiden blir maximum för flera brott. För ett brott blir maximum . Förlängning kan alltså ske med .) Som lagrådet påpekat ligger det i och för sig närmast till hands att vidta sådana ändringar i tillämpningen av reglerna för villkorlig frigivning att det åsyftade resultatet kan uppnås ändå. I motion 1979/80:141 föreslog jag att en omprövning från grunden borde ske av vårt nuvarande påföljdssystem. Reglerna om villkorlig frigivning och permission innebär ju att de straff som domstolarna utmäter avsevärt urholkas. Särskilt anmärkningsvärt är - anförde jag vidare i motionen - att ett långt frihetsstraff, som är ett uttryck för samhällets ogillande, kan vara till fördel för den dömde vid bestämmande av tidpunkt för villkorlig frigivning. Ett långt straff - varmed avses 2 1/eller mera - föranleder ju som regel frigivning redan efter halva tiden, medan ett kortare straff måste avtjänas till två tredjedelar. Den tillämpade ordningen måste vara ägnad att missleda allmänheten. (1980/81:4) förklarade att det fanns anledning att uppmärksamma nämnda reglers kriminalpolitiska effekter när det gäller förhållandet mellan utmätt straff och strafftid, något som särskilt gällde frigivning efter halva strafftiden i fråga om intagna som dömts för allvarlig brottslighet. Med hänsyn till att dithörande frågor behandlades i pågående utrednings- och lagstiftningsarbete borde emellertid icke göra något uttalande. följde utskottets hemställan. Den nu framlagda propositionen utgör ett slående åskådningsexempel på hur minst sagt otillfredsställande nuvarande ordning är. För allmänheten måste den omständigheten, att ett straff måste utdömas på mer än 10 och (för ett resp. flera brott) för att garantera ett verkligt frihetsberövande , te sig förbryllande och obegripligt. Hur förhåller sig f. ö. ett straff till straffet fängelse på livstid? Den naturliga åtgärden är att - utan att invänta resultatet av pågående utredningsarbete - uttalar att frigivning efter halva tiden icke längre skall få ske. För frigivning efter avtjänande av två tredjedelar av strafftiden skall t. v., intill dess resultatet av nyssnämnt utredningsarbete föreligger, de för frigivning begränsande kriterier gälla som föreslås i propositionen i 26 kap. 7 § . Med en sådan ordning innebär en strafftid av ett frihetsberövande av ; beträffande den allvarliga brottslighet som sistnämnda lagregel tar sikte på kan en strafftid medföra ett oskadliggörande för ändå , dvs. Vid sådant förhållande synes behov icke föreligga av den föreslagna straffskärpningsregeln. Med hänvisning härtill hemställer jag att beslutar att villkorlig frigivning icke längre skall få ske redan efter avtjänandet av halva strafftiden samt att - vid sådan utgång - avslår förslaget om införande av straffskärpningsregeln i 26 kap. 3 § .