mot · G4022193 · 1981-05-14 00:00:00 — av m. fl. med anledning av proposition 1980/81:150 med förslag till slutlig reglering av statsbudgeten för /82, m. m. Kapitalismen är i kris. 1 de flesta kapitalistiska länderna finns stora ekonomiska problem, massarbetslöshet, en kraftig inflation, stagnerande investeringar och utveckling. Över hela den kapitalistiska världen försöker borgarklassen att vältra krisens bördor på de arbetande. De borgerliga banar väg för sina angrepp på de arbetande med en omfattande ideologisk och politisk offensiv. Denna offensiv riktar sig mot alla de mål arbetarrörelsen står för. Den predikar individualism, egoism och antiintellektualism. Inte minst har väldiga resurser satsats på propaganda om det kapitalistiska ekonomiska systemets välsignelser. Avsikten är att utbreda föreställningen att den internationella krisen inte beror på kapitalismen utan på att kapitalismen störts av en överambitiös och missriktad statlig inblandning, av olje- och råvaruproducerande länder och av att olika länders arbetare krävt för mycket. Vad som krävs, säger den borgerliga propagandan, är ett återställande av kapitalismen, så att den får verka utan regleringar. Marknadskrafterna måste styra utvecklingen. Därför måste den privata äganderätten värnas och den offentliga sektorns verksamhet angripas. Denna agitation har bedrivits intensivt över den kapitalistiska världen . Som ideologiproducenter och förmedlare av budskapen har bl. a. stått internationella organisationer såsom , Trilateralen, OCED, EG. Den politik dessa förordat har inbegripit ökade friheter för internationella kapitalrörelser, undanröjande av handelshinder, avveckling av riktade (selektiva) industripolitiska åtgärder, ökad rörlighet på arbetsmarknaden samt skattepolitik som gynnar höginkomsttagare. Det är en politik i det internationella kapitalets intresse. Denna s.k. nyliberalistiska politik fick snabbt sina vapendragare inom den svenska borgerligheten. Pådrivande här var och är men också enskilda konservativa ekonomer såsom , , m. fl. Valet av som noblepristagare i ekonomi var på sitt sätt ett relativt tidigt tecken på vart delar av det konservativt borgerliga etablissemanget strävade. Sedan 1976 fick borgerliga regeringar har den ekonomiska politiken lagts om i enlighet med den nyliberalistiska propagandan. Först var det med tvehågsenhet. Akuta branschkriser och därmed ökade regionala svårigheter omöjliggjorde en brysk övergång till nyliberalismen. Dessutom 1 1980181. fanns det sannolikt såväl oklarheter som oenighet i och mellan de borgerliga partierna. Nyliberalismen har emellertid haft mäktiga uppbackare. Dess påkostade kampanjer har kunnat bedrivas relativt ostört. Huvuddelen av massmedierna och av de kända borgerliga ekonomiprofessorerna gav dem utrymme, stöd och sken av vetenskaplighet. Borgerligheten drevs åt höger. Och det nyliberalistiska inslaget i den ekonomiska politiken har blivit mer och mer uttalat. Målprioriterigen har ändrats så att de s.k. balansproblemen nu helt dominerar. Kapitalets internationaliseing understödjes genom devisen att vi måste exportera oss ur krisen. Marknadsmekanismerna försöker man förstärka genom urholkning av de s. k. trygghetslagarna, ökad rörlighet på arbetsmarknaden och minskad progressivitet i skattesystemet. Den offentliga sektorns utveckling försöker man stoppa och i stället krympa denna sektors andel av den nationella ekonomin. Politiken går medvetet ut på att minska de arbetandes reallöner och att skapa en reserv av arbetslösa som skall stå till förfogande om exportindustrin kommer att behöva anställa flera. Den nu föreliggande kompletteringspropositionen är ett av uttrycken för denna reaktionära borgerliga politik. Där uttalas som regeringens uppfattning alla de tankegångar som förordas av den nyliberalistiska propagandan. Den politik som förordas ligger också helt i linje härmed. om den f. d. ekonomiministern i sin reviderade finansplan vidgår att de svenska problemen är en del av större internationell problembild så klargörs för det första inte varför denna problembild uppstått och för det andra läggs orsakerna till väsentlig del på en felslagen expansiv ekonomisk politik och på löntagarna. Dessa har ställt för höga krav och skall nu betala genom att svångremmen dras åt. Detta kallar regeringen en offensiv ekonomisk politik. Det gäller, säger regeringen, att åstadkomma påtagliga trendbrott i den svenska ekonomiska utvecklingen. Detta är det säkert allmän enighet omkring. De flesta trenderna på ekonomins område ger ju anledning till pessimism. Men regeringens förslag angriper fel trender och kommer inte att åstadkomma ett bättre liv för de många. Regeringen förordar två slag av åtgärder. Dels sådana som den menar förbättrar ekonomins produktionsförmåga och dels sådana som skall hålla tillbaka den inhemska konsumtionen. Till det första slaget åtgärder räknar regeringen en ändring i skattesystemet, så att progressiviteten (i den mån den finns) ytterligare urgröps. Hur mycket progressiviteten i den statliga inkomstskatten skulle minska och hur mycket av detta som skulle kompenseras genom åtgärder som åtminstone drabbade en del av storinkomsttagarna blev som bekant - föremål för förhandlingar mellan regeringen och det socialdemokratiska partiets ledning och därefter en källa till olöslig konflikt inom regeringen. dock i detta sammanhang bisak. Kvar står att regeringen var enig i att ta upp minskad progressivitet i skattesystemet, dvs ökade inkomstklyftor i samhället, bland åtgärder för att öka ekonomins produktionsförmåga. Vidare förordar regeringen ökad lönsamhet på investeringar och berömmer sig bl. a. över de åtgärder sm vidtagits för att ge bättre villkor för aktieägarna. De insatser den vidare förordar är främst ökad rörlighet på arbetsmarknaden och en strukturomvandling inom industrin så att resurser överförs till exportindustrin. När det gäller åtgärder för att sänka den privata konsumtionen är regeringen nöjd med att svenska arbetare och tjänstemän får lägre reallöner. Regeringen vill nu främst angripa kommunernas verksamhet. Detta vill den göra bl. a. för att skapa en reservarmé av arbetslösa: "Om uppbromsningen av den kommunala expansionen inte sker tillfälligt snabbt riskerar vi att industrin vid nästa konjunkturuppgång inte kan täcka sina rekryteringsbehov. Regeringen förordar här också en större återhållsamhet med den offentliga konsumtionen och investeringarna än vad som förutsatts i långtidsutredningen. De budgetpolitiska riktlinjer som framläggs i propositionen följer också detta mönster. Den offentliga sektorn skall minskas. a. föreslår regeringen riktlinjer för besparingar inom den offentliga verksamheten som innebär en skärpt social nedrustning och ett hot mot reformer som arbetarrörelsen lyckats erövra av politisk och facklig kamp. a. vill regeringen införa ökade inslag av självrisk i socialförsäkringssystemet. Den vill begränsa statens bidrag till kommunerna, vilket ju drabbar dessas, för medborgarnas omedelbara behov, så viktiga verksamhet. Vi kan sålunda sammanfatta regeringens ekonomiska politik: Kapitalismen måste få ökat utrymme. Inkomstskillnaderna bör öka. Får de rika mera kan de få råd att investera mera. Vinsterna måste öka. då får de rika lust att investera mera. Härigenom växer industrin och vi kan exportera oss ut ur krisen. Men detta förutsätter att de arbetande håller till godo med låga löner. Det förutsätter också att det finns ledig arbetskraft om industrin skulle vilja ha fler arbetande. Därför måste den offentliga sektorn krympas. Detta är också nödvändigt för ökad balans i ekonomin. Detta är inte en politik för landets och folkets bästa, utan för kapitalismen och överklassen. Dess budskap är den traditionella kapitalistiska klasspolitikens. Kapitalismen, som för att vilseleda kallas samhället, mår bättre när kapitalägarna, vilka kallas vi och vars intressen kallas våra, får det bättre och de arbetande får det sämre. Under vissa betingelser är det så. Det är klassamhällets realitet. Kapitalismen drivs av enskilda företagares och penningplacerares jakt efter vinster. Profiten är den kapitalistiska maskinens drivmedel och olja. Mera profiter ökar aktiviteten. Men eftersom denna ökning sker till priset av en relativ eller ibland t. o. m. absolut försämring av de arbetandes ställning, reella inkomster och köpförmåga inträder alltid den punkt då nya säljsvårigheter uppstår, då marknaden blir för "trång (eftersom det som skall säljas ökar därför att de som skall köpa får en minskad andel av produktionen att köpa för) och då de ökade profiterna slår om i sin motsats: sjunkande profiter, minskad produktion (eller minskad produktionsökning) och ny kris. Ekonomiska kriser är inbyggda i det kapitalistiska systemets funktionssätt. Och det går inte att komma ifrån dem genom att låta kapitalismen verka ännu mera "ostört. Resultatet blir snarare tvärtom. Detta fördjupar kriserna. Att regeringen vill satsa på export, på att "vi skall exportera oss ur krisen, räddar den inte från detta dilemma. Kapitalismen är internationell. Samma lagbundenheter som här verkar i de länder som är stora handelspartners. Ett av de få korrekta uttalandena i finansplanen skildrar här den aktuella situationen: Så länge OPEC-länderna har ett stort exportöverskott kan självfallet övriga länder totalt sett inte ha balans i sina utrikesaffärer. Vid givna oljepriser och en begränsad importkapacitet hos OPEC-länderna kan enskilda oljeimporterande länder förbättra sin position endast på andra länders bekostnad". Under förutsättning att förbättringen skall ske med exportökning. Men eftersom nu flera länder går in för en s. k. svångremspolitik och försöker minska konsumtion och import blir ju följden att utrymmet för export egentligen krymper. Även om exportmarknaden inte påverkas av att hemmamarknad krymps, så är det faktiska läget att exportmarknaderna verkar under samma villkor som vår hemmamarknad, kapitalismens villkor. Visserligen kan man säga att om nu lönerna hålls nere så kan exportindustrierna i landet växa sig större. Men varför skall det finnas en stor exportindustri i landet vars existens beror på att de arbetandes levnadsförhållanden försämras? Balansproblemet i de utrikes affärerna finns där som ett argument, men den ökade exporten är ingen pålitlig väg ur dessa bekymmer, eftersom de flesta länder som har stort handelsutbyte med går in för att minska sin import. Regeringens linje går ut på att stärka det internationella kapital, som har sitt säte i , den svenska storfinansen. Men dess intressen är inte landets. Ökningen av dess kapital ökar dess makt, stärker möjligen dess ställning internationellt, men stärker framför allt dess ställning i på de lönearbetandes bekostnad. Men hurde använder ökade vinster och var de placerar ett ökat kapital anser de vara deras egen angelägenhet. Den stärkta kapitalismens politik är inte en politik för landets och folkets bästa. Det är ingen väg ut ur krisen. Det löser inte balansproblemen. De lönarbetande får det inte bättre genom att få det sämre. Den på nyliberalistiska föreställningar grundade regeringspolitiken har fel utgångspunkt om den skulle avse att skapa ordning på landets ekonomi. Den bortser också från en rad andra faktiska omständigheter och förhållanden, vilket gör den dömd att misslyckas. Här skall vi peka på några. har ett stort exportberoende. Om en nationell politik skall vara möjlig kan det inte vara en huvudlinje att detta beroende av andra länders utveckling ytterligare stärks. Detta betyder inte att det är möjligt att drastiskt minska exporten. Allra minst den som ytterligare vill öka exportberoendet kan komma ifrån att hemmamarknaden är en förutsättning för exportens utveckling. Även om kapitalismen är internationaliserad gäller att exporten - om den skall ha något med landets utveckling att skaffa - måste baseras på ett sammanhängande nationellt produktionssystem. Det är nödvändigt för såväl teknologisk utveckling som produktutveckling. Den moderna kapitalismen har exempel på motsatsen: de stater där de stora transnationella koncernerna åtnjuter s. k. fri-zoner. Men det är ju inte en variant av ett sådant system som kan vara visionen av framtid. Ändå är det dit regeringspolitiken för tankarna eftersom den angriper hemmamarknaden och ensidigt går ut på främja exportindustrin, dvs. den svenska internationaliserade storfinansen. Regeringen ställer den offentliga sektorn mot den privata, dvs. mot den industriella utvecklingen. Detta är en grov förenkling. Industrisysselsättningen i landet har minskat , men detta beror inte på den offentliga sektorns ökning. Det beror inte på att det saknats arbetskraft. Arbetslösheten har under hela detta årtionde varit hög. Det är endast tack vare den offentliga sektorns utveckling som arbetslöshetssituationen inte varit värre. Den offentliga sektorn har dessutom ökat som en följd av utvecklingen inom den privata sektorn. Det har gällt ökade kostnader för att skapa en gynnsam miljö (s. k. infrastruktur) för den privatkapitalistiska utvecklingen och ökade insatser för att dämpa eller mildra verkningarna av kriser inom den privatkapitalistiska sektorn ty det är i denna sektorn och inte i den offentliga sektorn som kriserna skapas. Vidare har de privatkapitalistiska företagen en mycket stor kund i den offentliga sektorn. Den svenska överklassen saknar inte ekonomiska tillgångar. Inkomstskillnaderna i landet är inte för små. Men vad som hänt är att en omfattande spekulativ sektor byggts upp. Det lönar sig mera för kapitalister med spekulation än med satsningar i produktion. Och detta är inte bara en tillfällig företeelse utan en följd av det internationella kapitalistiska systemets utveckling. Denna utveckling vänder man inte genom profitstimulanser eller en ännu mera orättvis skattepolitik än den nuvarande. Det enda säkra resultatet av dessa åtgärder är att de gynnar kapitalistklassen och samhällets övriga spetsar. Marginalskatternas betydelse är vida överdriven i regeringens propaganda. Skattesystement bör läggas om i sin helhet. Men problemet är inte att skattesystemet är alltför progressivt. Tvärtom har den statliga inkomstskatten, den del av de samlade skatterna som är progressiv (dvs. som drabbar högre inkomster med högre skattesats), kommit att svara för en allt mindre del av skatterna. Den utgjorde av den samlade offentliga sektorns skatteinkomster, men kommer 1981, enligt de prognoser den reviderade nationalbudgeten ger, att utgöra . Det är sålunda den ickeprogressiva kommunalskatten och de regressivt verkande indirekta skatterna som ökat sin andel av de samlade skatter vi betalar. Regeringspolitiken vilar på grundsatsen att marknadssystemets funktionsförmåga måste förstärkas. Men detta är en illusion. Det s.k. marknadssystemet har i ideal form bara fungerat i abstrakta ekonomiska modeller. Kapitalismens egen utveckling har alltmer avlägsnat sig från dessa modeller. I en värld som behärskas av jättelika transnationella koncerner, vars interna handel svarar för en allt större del av den kapitalistiska världens utrikeshandel, och där den svenska ekonomin domineras av ett minskande antal storkoncerner och block av finanskapital, innebär vaije försök att öka marknadens frihet inte att återställa ett idealiserat marknadssystem utan ett stärkande av dessa de mäktigaste kapitalgrupperna. långtidsutredning är avsedd att ge regeringspolitiken ett sken av att vara vetenskapligt grundad. Men hela utgångspunkten för utredningen är att leda svångremspolitikens nödvändighet i bevis. Denna utgångspunkt är m.a.o. att det krävs en mer renodlad kapitalism för att lösa ekonomiska problem. Som visats ovan är detta en falsk föreställning, vars innebörd är att mera underordna den ekonomiska politiken det internationella kapitalets intressen. Även bortsett från dess ohållbara teoretiska utgångspunkt vilar delar av utredningens analyser och förutsägelser på sakligt bräcklig grund i viktiga avseenden. TCO har i sitt remissvar pekat på en av dessa brister, nämligen vad gäller utredningens antaganden om oljepriser och bytesbalansunderskott. Enligt långtidsutredningen skall vi importera olja för 1985. Detta innebär, som TCO påpekar, att oljepriset skall öka mer än prisstegringarna i genomsnitt . tror emellertid att den räknar med en tvåprocentig sådan ökning. Felet beror på att den utgått från det extrema . Detta fel gäller utredningens samtliga utredda alternativ utom det s. k. oljechocksalternativet, som innebär en dubbelt så snabb prisökning, dvs. en realprisökning på . Enligt TCO:s beräkningar skulle en realprisökning, som är så stor som den långtidsutredningen trott sig räkna med, innebära att den svenska skulden gentemot utlandet skulle vara av storleksordningen i stället för de som utredningen anger. verkar även en realprisökning på vara i överkant. Det tycks snarare som om de reala oljepriserna skulle falla . Skulle detta bli fallet raseras grunden för långtidsutredningens analys. Det är anmärkningsvärt att regeringen inte förstått eller velat förstå innebörden av TCO:s kritik på denna punkt. I en tabell sammanfattar långtidsutredningen den totala bytesbalansen för olika länder och grupper av länder i hela världen. Denna ger att det i hela världen skulle finnas ett bytesbalansunderskott om 1979, vilket är en statistisk omöjlighet. Detta visar att man har ett mycket dåligt grepp över de kapitalrörelser som går mellan de stora internationella koncernerna. I kunde en revidering av betalningsbalansstatistiken 1977 förvandla en, som man trodde, stor nettoskuld till utlandet till en ganska väl balanserad situation. I den reviderade finansplanen påstås nu att den totala utlandsskulden skulle uppgå till . har vi emellertid haft en positiv handelsbalans och ett sannolikt stort inflöde av kapital. Också av dessa skäl bör långtidsutredningens bedömningar av bytesbalansunderskott och utlandsskuld behandlas med stor skepsis. Utredningen tycks här överspelad. Detta gäller också i andra avseenden. Regeringen säger sig vilja leva upp till den utvecklingsmodell som utredningen kallar alternativ 1. Men varken i fråga om BNP-tillväxt, exportökning, investeringsökning eller sänkning av de offentliga utgifterna har utvecklingen tillnärmelsevis uppträtt efter vad utredningen påstod vara nödvändigt. Regeringen har inte lyckats styra ekonomin dit den önskar med sin ekonomiska politik - och i viktiga avseenden kan vi säga: tur är det. Men detta betyder att långtidsutredningen redan är inaktuell. Dess huvudalternativ har inte ens kunnat följas av den regering som är anhängare av den. En motion till innevarande av C.-H. och tar upp det förhållandet att långtidsutredningen blivit ett propagandavapen för regeringens ekonomiska politik snarare än ett underlag för saklig debatt. Motionen kräver därför att långtidsutredningen flyttas ut från kanslihuset och att resurserna i stället fördelas på fristående forskare, som kan utreda konsekvenserna av reella alternativ för den ekonomiska politiken. Också TCO är inne på dessa tankegångar i sitt remissvar. 1 den reviderade finansplanen skriver den avgångne ekonomiministern visserligen, att han har viss förståelse för dessa synpunkter. Han fortsätter dock: Jag nödgas emellertid konstatera att även integriteten hos fristående utredningar kan ifrågasättas av den som har motsatt uppfattning, särskilt när det är fråga om utredningar med stor allmän betydelse. Återigen kan han inte eller vill han inte förstå innebörden av kritiken. Det är ju först när det finns flera olika grupper av experter som oberoende av varandra får möjlighet att använda sig av samma statistiska material som det kan bli en reell politisk debatt om alternativen för den ekonomiska politiken. Som det nu är upplagt används redan det av långtidsutredningen förordade alternativet nr I som underlag för planering i bl. a. kommuner och landsting. Kritiken mot långtidsutredningen kan aldrig få genomslagskraft i och med att ekonomidepartementet alltid kan hänvisa til! avancerade ekonometriska studier och ett omfattande faktamaterial som de själva har monopol på. Den reviderade finansplanen bekräftar nödvändigheten av att omorganisera långtidsutredningen och flytta ut den från kanslihuset. Den kritik som här redovisats mot grunderna för regeringspolitiken torde ge vid handen att den linje som uttrycks i kompletteringspropositionen inte är en väg ut ur krisen. Den baseras på en oriktig uppfattning om de ekonomiska problemens orsaker och natur. Den ekonomiska krisen i den kapitalistiska världen är en produkt av det kapitalistiska systemet och kan inte övervinnas genom att detta system får verka än mer otyglat. Vid det slut förelåg flera omständigheter som skulle ge upphov till med intensiv kapitalackumulation. Det fanns en uppdämd efterfrågan på såväl investeringsvaror som konsumtionsvaror. Hög profitkvot sammanföll med utsikter till expanderande efterfrågan. Men fanns också andra tendenser. Utrymmet för det imperialistiska systemet började att krympa, vilket först inte syntes som ett ekonomiskt problem. Koncentrationen av kapital tilltog och den kapitalistiska världen kom att domineras av stora högeffektiva transnationella koncerner. De drivkrafter som skapat förutsättningar för en långvarig högkonjunktur började att avskaffa sig själva. En lång högkonjunktursperiod med låg arbetslöshet stärkte arbetarklassens ekonomiska ställning och urholkade utsugningsgraden. Marknaderna började att mättas. Även den internationaliserade kapitalismen började bli trång för jättekoncernerna, varför den monopolistiska kampen dem emellan skärptes. Folken började reagera och ta kamp mot de kapitalistiska storbolagens plundring av deras resurser. På hela denna utveckling har de ledande kapitalistiska krafterna svarat genom att söka hitta nya fält och metoder för att öka utsugning och profiter. Genom multinationalisering av själva produktionen, genom ny teknik, genom att söka skapa nya behov, genom att trissa upp priser och skapa inflation har de försökt att försvara sina profiter. Men ett omslag har för de flesta kapitalistiska stater icke kunnat undvikas. Utrymmet för exploateringen är inte tillräckligt. Inte heller de statliga insatserna för att hålla kapitalismen under armarna blir tillräckliga. upplever stora delar av kapitalet dem som ytterligare inskränkningar i sitt utrymme. Mot denna utveckling svarar också att kapitalet drar sig från varuproduktionen till spekulation. Detta främjas av inflationen och främjar i sin tur denna. Det är i denna situation som den borgerliga ekonomiska ideologin drivs åt höger och som de massiva propagandistiska och politiska attackerna mot arbetarklassens uppnådda erövringar och den offentliga sektorns sociala verksamhet sätts in. En politik som har syftet att föra ut ur den ekonomiska krisen måste grundas på dessa insikter om sammanhangen. När det kapitalistiska systemet, genom att det drivs av enskilda kapitalgruppers privata profitjakt och på grund av att dess utveckling inte sker efter en samhällelig planering och mot demokratiskt fastställda målsättningar, förorsakar djupgående ekonomiska kristendenser kan inte dessa tendenser övervinnas genom att profitjakten ännu mer uppmuntras som drivkraft för samhällsutvecklingen och att den samhälleliga planlösheten blir ännu större. Politiken måste i stället inriktas på ökad planmässighet och kontrollerad hushållning. Målsättningen måste vara att åstadkomma en socialistisk planhushållning, där landets tillgångar tillhör folket, där de används för ett bättre liv och för att bidra till en rättvis värld. En planerad folkhushållning kan mobilisera landets tillgångar utan rovdrift, den kan avskaffa kriser och arbetslöshet, den kan minska arbetshets och utslagning och återskänka arbetet dess värdighet. Denna målsättning måste vara riktningsgivande för den ekonomiska politiken .