mot · G4021519 · 1981-01-27 00:00:00 — 1980/81: 1519 av m. fl. om konsumentinflytandet på den offentliga sektorn Konsumentpolitiken bör vidgas. Även varor och tjänster från den offentliga sektorn vilka tillhandahålls individer, familjer och hushåll bör omfattas. Ett ökat inflytande för konsumenterna är ett starkt liberalt krav. Marknadsekonomin kräver och beror av ett utbyggt konsumentinflytande. har debatten på konsumentområdet främst rört den privata marknadens utbud. Men konsumenterna medborgarna bör även få möjligheter till bättre inflytande på bl. a. den service som tillhandahålls från stat, kommuner och landsting. En växande andel av vår konsumtion sker i form av offentligt producerade nyttigheter. Denna expansion har skett parallellt med ett växande avstånd mellan vanliga medborgare och de för besluten ansvariga. Anpassningen av de offentligt utbjudna varorna och tjänsterna försvåras om kontakten medborgare-politikerförvaltning inte är ändamålsenlig. Frågan om hur inflytandet bör kanaliseras är långt ifrån enkel. Debatten har börjat, men några slutliga lösningar finns inte. Andra länder söker sig också fram. Inom ramen för skedde ett gemensamt erfarenhetsutbyte. I finns ett starkt intresse, medan övriga länder ställt sig mer avvaktande. Frågan har också diskuterats inom ramen för . Och i har ett flertal myndigheter upprättat särskilda program för service och kontakt med sina konsumenter. Inom den offentliga sektorn uppträder medborgarna i dubbla roller, dvs. dels som arbetsgivare (väljare resp. skattebetalare), dels som kunder (klienter, patienter etc.). Hur skattebetalaren/väljaren allmänt skall påverka tjänsternas kvalitet finns det utförliga regler för, som bör förbättras genom olika former av närdemokrati. Hur samma person i egenskap av kund, klient, patient etc. skall få medinflytande och kontroll är mycket mindre genomarbetat. Ändå går det inte att säga att de två rollerna sammanfaller. Exempel på en och annan svensk pionjärinsats finns på konsumentsidan, t. ex. patientombudsmannen. I andra fall har i debatten prövats olika former för s. k. brukarinflytande. På skolans område har första steget till föräldrainflytande tagits och ytterligare förslag, t. ex. skol 1980/81: 1519 nämnder, diskuteras. Men i alltför många fall saknas effektiv återföring av konsumenternas erfarenheter till berörda myndigheter. Svensk konsumentpolitik har alltså en viktig begränsning. Den gäller endast varor och tjänster som bjuds ut på den privata marknaden eller på marknader som arbetar enligt likartade principer. Stora delar av den offentliga sektorn kommer därmed att falla utanför de konsumentpolitiska strävandena. Det gäller sjukvård, barntillsyn, skolväsende, socialvård, arbetsförmedling, allmän försäkring och sophämtning. De offentliga varor och tjänster som tillhandahålls av offentliga affärsdrivande institutioner, t. ex. för boende, kommunikationer och postväsende, faller redan nu i princip inom ramen för dagens konsumentpolitik. Till skillnad från i t. ex. ställer lagen inget hinder mot konsumentpolitiska insatser avseende näringsutövande offentliga organ. Men i praktiken har endast en mindre andel av åtgärderna gällt sådana varor och tjänster. Det finns flera skäl till att konsumentpolitiken bör breddas även lill delar av denna övriga offentliga sektor. Ett skäl är den monopolställning som offentliga varu- och tjänsteproducerande organ vanligen har samt den offentliga förvaltningens struktur. De särskilda kraven som ställs på formerna för beslutsfattandet har här betydelse. De politiska beslutsfattarna i styrelser eller nämnder har långt till den direkta kontakten med brukarna. Förhållandena reser särskilda problem för konsumentinflytandet och för konsumenternas ställning i övrigt. Ytterligare en omständighet är de ökade krav som i den allmänna debatten ställs på offentliga organs servicenivå. Det är uppenbart att enskilda konsumenter kan uppleva problem i relationerna till myndigheter. Det kan då förefalla egendomligt att de åtgärder, som statsmakterna genomdrivit för att förbättra konsumenternas ställning, inte är tillämpliga inom den offentliga sektor som stat och kommun har det omedelbara ansvaret för. Det är enligt min mening självklart att ansvaret för de beslut som rör offentlig verksamhet alltid måste åvila och vid behov utkrävas av de politiskt ansvariga. Det är dessa som självständigt måste göra avvägningar mellan konsument- och andra intressen. Ansträngningar att ta till vara konsumenternas intressen måste utformas mot denna bakgrund. Det finns dock skäl att inom den offentliga liksom inom den privata sektorn söka vägar för att ta till vara konsumenternas intressen. Detta bör vara möjligt att göra utan att frånta ansvar från de politiskt förtroendevalda. Några samlade försök att kartlägga konsumenternas pro 1980/81: 1519 blem och analysera behovet av ytterligare insatser för konsumenterna inom den offentliga sektorn har inte gjorts. Det finns ett klart behov av en samlad bedömning av konsumentpolitiska aspekter på offentlig verkstamhet. En utredning borde tillsättas för att konsumenternas förhållande både till sådan offentlig verksamhet som bedrivs i affärsmässiga former och som således omfattas av samhällets hittillsvarande konsumentpolitik och till annan offentlig serviceinriktad verksamhet. Kanske skulle det föra för långt att söka bedöma all verksamhet där medborgarna vänder sig till offentliga organ i olika frågor. En naturlig avgränsning som knyter an till konsumentbegreppet kan då vara att behandla sådant offentligt utbud som i princip hade kunnat drivas i affärsmässiga former. Andra former av myndighetsutövning, t. ex. tillståndsgivning bör alltså undantas. Aktuellt är också bara varor och tjänster som tillhandahålls för privat, enskild konsumtion. Med hänvisning till vad som ovan anförts hemställs att hos regeringen begär en utredning rörande konsumentinflytande på den offentliga sektorn i enlighet med vad som i motionen anförts. () ()