mot · G4021955 · 1981-02-27 00:00:00 — av med anledning av proposition 1980/81:92 om ändring i miljöskyddslagen (1969:387) Den tekniska och ekonomiska utveckling som vårt land liksom övriga industrialiserade länder undergått har skett på bekostnad av betydande miljövärden. De senaste decenniernas omåttliga slöseri med naturresurserna har åstadkommit allvarliga störningar i den ekologiska balansen. Allt fler människor engagerar sig nu på olika sätt i kampen för att stoppa rovdriften på vår miljö. Det ideella miljövårdsarbetet har rönt ett ökat intresse från enskilda människor som aktivt vill medverka till en förbättrad miljö. De reella möjligheterna för den enskilde att påverka färdriktningen i dessa frågor ökar givetvis om hon/han ansluter sig till en organisation. Det kunnande inom detta område som miljövårdsorganisationerna byggt upp måste tas till vara av samhället. I regeringens proposition 1980/81:92 om ändring i miljöskyddslagen (1969:387) föreslås också en utvidgning av såväl samrådsförfarandet som besvärsrätten. Så t. ex. får kommuner och arbetstagarorganisationer genom det nya lagförslaget rätt att föra talan mot tillståndsbeslut enligt ML. För den enskilde gäller att hon/han i egenskap av sakägare kan föra talan mot beslut men endast under förutsättning att beslutet angår personen i fråga och att det gått henne/honom emot. Sorn sakägare anses den som kan tillfogas skada eller utsättas för annan olägenhet genom den miljöfarliga verksamhet som avses i ett tillståndsbeslut (s. 39 prop. 1980/81:92). Det allmänna intresset företräds nu av i fråga om överklagande men utvidgas som nämnts i fråga om rätten att anföra besvär även till kommunerna. Frågan huruvida miljövårdsintressena i tillräckligt hög grad kommer att bevakas, då beslut fattas enligt ML, är alltså avhängig av dels den genomslagskraft de synpunkter som framkommit vid samrådsförfarandet rönt i konkurrens med övriga intressen, dels tolkningen av vem som är att hänföra till sakägare, dels formerna för agerandet hos dessa. Man kan konstatera att på lång sikt berörs inte bara den som vid tiden för handläggningen av ett miljöskyddsärende är att betrakta som sakägare - och därmed taleberättigade - av konsekvenserna av ett beslut i ärendet. Det måste t. o. m. kunna antas att sakägare, genom den verksamhet som är föremål för beslut, härigenom anser sig på kort sikt göra så stora vinster i andra hänseenden än som tillgodoser långsiktiga miljövårdsintressen att hon/han därigenom finner för gott att avstå från att ens engagera sig, fastän viktiga miljövårdsintressen står på spel. Motsvarande betraktelsesätt kan givetvis antas föreligga även beträffande berörd kommun som av sysselsättnings-, sociala, ekonomiska eller andra skäl föredrar att vid sin bevakning av ärendet avstå från sin besvärsrätt och därmed inte låta i och för sig starka miljövårdsintressen komma till uttryck. Det vore av värde - liksom i det föreslagna samrådsförfarandet - att lokala organisationer som har till huvudsakligt ändamål och som varaktigt verkar för miljövårdande intressen, ges besvärsrätt. I naturresurs- och miljökommitténs direktiv (Dir. 1978:7) ingår att utreda formerna för ett vidgat inflytande för allmänheten över beslut som rör deras miljö. Med stöd av vad jag här anfört hemställer jag att hos regeringen anhåller att naturresurs- och miljökommittén ges i uppdrag att med förtur utreda formerna för allmänhetens inflytande, varvid frågan om besvärsrätt för allmänheten mot beslut enligt ML genom de ideella miljövårdande organisationerna bör ägnas särskild uppmärksamhet.