ChangeIsKey/open-riksdag huggingface dataset:
mot · G4021735 · 1981-01-27 00:00:00 — om rökningens betydelse som riskfaktor vid bilkörning Arbetet på att öka trafiksäkerheten har på många sätt varit framgångsrikt. a. har den tidigare ständigt uppåtgående kurvan när det gäller antalet bilolyckor med dödlig utgång kunnat brytas. Men mycket återstår ändå att göra innan läget kan betraktas som tillfredsställande. Ett viktigt inslag i de förebyggande åtgärderna måste vara att spåra upp olika riskfaktorer i trafikmiljön och systematiskt undersöka hur dessa kan motverkas. Utöver yttre förhållanden behöver då även olika inslag i bilförarnas inre miljö uppmärksammas. En riskfaktor av detta slag som inte blivit tillräckligt beaktad gäller tobaksrökning under körning. Den som sitter vid ratten måste ha sin koncentration helt inriktad på vägen, den omgivande trafiken och på bilens manöverorgan. Att ägna sig åt rökning måste inverka negativt på koncentrationen. Redan att ta fram en cigarett ur paketet och tända den medan man kör medför vissa risker. Under rökningen kan många olycksincidenter uppstå, t. ex. genom kringflygande glöd och aska och i samband med släckningen. Härtill kommer den medicinska påverkan som den rökande bilföraren utsätts för genom gifter i röken. Det brukar bl. a. anses att mörkerseendet försämras vid rökning, vilket om det är riktigt skulle utgöra en påtaglig riskfaktor vid mörkerkörning. Det förefaller alltså sannolikt att rökning vid ratten har bidragit till uppkomsten av trafikolyckor. I vilken utstäckning detta varit fallet finns det emellertid inte några säkra uppgifter om. En begränsad enkät, som gjordes av ett försäkringsbolag, tydde på att så varit fallet relativt ofta, men materialet var alltför begränsat för att belysa problemet i hela dess vidd. Innan man går vidare med direkta åtgärder riktade mot rökning i samband med bilkörning behöver därför en undersökning göras som närmare klarlägger rökningens betydelse som riskfaktor. Om resultatet av undersökningen, som det finns anledning förmoda, ger belägg för att rökning vid ratten är en trafiksäkerhetsrisk, bör lämpliga motåtgärder vidtas. Med hänvisning till det som anförts hemställer jag att beslutar att hos regeringen anhålla om en undersökning av rökningens betydelse som riskfaktor vid bilkörning.
mot · G4021736 · 1981-01-27 00:00:00 — av Iri§ m. fl. om utjämning av telefonkostnaderna Som en följd av de senaste årens negativa utveckling inom regionalpolitiken har skogslänen/glesbygden fått vidkännas en mycket stor befolkningsminskning, dvs. utflyttningen har gått åt rakt motsatt riktning mot den som lovade glesbygdens människor inför valet . svarade för en befolkningsökning . till var befolkningsökningen i dubbelt så hög, alltså . Vilka människor är det som hamnar i storstadsregionerna? Jo, de som av regionalpolitiska skäl måste flytta för att få ett arbete. Kvar blir i de flesta fall äldre personer. För att uppehålla kontakten med varandra måste de i stor utsträckning använda telefonen. Men det är ingen billig kontakt. Därför bör en utjämning av telefonkostnaderna göras, som ger möjlighet till läge taxor för långväga samtal. En lokalzon bör inrättas - en närzon, som omfattar riktnummerområden, vars taxepunkter ligger inom ett näravstånd av från det egna riktnummerområdets taxepunkt. Det leder då till en större utjämning av telefonkostnaderna mellan olika delar av landet och skulle vara en stor fördel för glesbygden. Vidare bör en ny enhetlig huvudabonnemangsavgift införas, i enlighet med det förslå)» som interna utredning av telefontaxorna väckte. Med hänvisning till vad som ovan anförts hemställs att som sin mening ger regeringen till känna vad som i .motionen anförts beträffande telefontaxor och ny enhetlig huvudabonnemangsavgift för telefon. () () () AXEL () () ()
mot · G4021737 · 1981-01-27 00:00:00 — 1980/81 1737-1743 Motion 1980/81:1737 av m. fl. om byggande av en bro över Liljedalssundet i kommun Den socialdemokratiska riksdagsgruppen från har i anslutning till regeringens s. k. besparingsproposition föreslagit att färjförbindelsen över Liljedalssundet i kommun ersätts med en bro. I den socialdemokratiska partimotionen om den ekonomiska politiken föreslås nu bl. a. olika offensiva satsningar. Ett anslag om 50 milj. kr. /81 föreslås för byggande av broar som skall ersätta färjor. Det gäller brobyggen som ger god räntabilitet i förhållande till de kostnader som är förenade med färjetrafik. Ett sådant brobygge är det vid Liljedal i kommun. Kommunikationsministern föreslår i propositionen brobyggen i vissa fall, men i regeringsförslaget skall finansiering ske antingen genom utnyttjande av medel för vägunderhåll eller genom utnyttjande av beredskapsmedel. Dessa anslag har dock kraftigt prutats i budgetförslaget. Ett utnyttjande av medel för drift och underhåll skulle dessutom allvarligt försämra vägstandarden i stort. Med det socialdemokratiska förslaget om ytterligare anslag avser vi ge de reella möjligheterna till förbättrade kommunikationer som eftersträvas. Med anledning av vad ovan anförts hemställs att hos regeringen anhåller att ett brobygge vid Liljedalssundet i kommun kommer till stånd i enlighet med vad som i motionen anförts. () () () () () 1 1980/81.
mot · G4021738 · 1981-01-27 00:00:00 — om ombyggnad av mellan och sträcker sig från norrut längs och älvdalar till . Vägen har oljegrusbeläggning från till Aareavaara norr om . Sträckan Aareavaara-Muodoslompolo-Karcsuando utgörs av grusväg och är i undermåligt skick. Vägen är genom bristfälligt underlag, många tvära kurvor och skymmande krön samt trafikhinder i form av smala broar direkt trafikfarlig. Problemen är störst vid förfallsperioder, såsom tjällossning, då vägen under ett par tre månaders tid avstängs från tyngre trafik. Detta är allvarligt i en bygd som till stor del är beroende av inkomster från skogsnäringen/timmertransporter. Besluten att upphöra med flottning på och älvar ökar ytterligare vägsträckans betydelse som transportled för tung trafik. I hela det vidsträckta område som ligger norr och öster om älv utgör väg 400 en livsnerv. Förutom vägens betydelse för den tunga trafiken nyttjas vägen för omfattande pendlingstrafik. Då väg 400 bör ge bättre möjlighet att nå centralorten för kommersiell och samhällelig service, inköp, kulturella aktiviteter och sjukbesök och då många är beroende av vägen för sin utkomst är en vägförbättring av stor social betydelse. dalgång är av stort intresse för turistnäringen. Genom vägens låga kvalitet väljer dock turisterna att använda väg på finsk sida, där vägen är asfalterad. Några egentliga kommunala satsningar på turism i området kan man inte räkna med vid nuvarande trafikstandard. Även domänverket har påtalat nödvändigheten av att förbättra vägstandarden. Med hänvisning till det anförda hemställs att hos regeringen begär upprustning och ombyggnad av väg 400 genom omfördelning av väganslaget i 1981/riksstat.
mot · G4021739 · 1981-01-27 00:00:00 — om kommunikationsradio elier telefonsystem på tåg Möjligheter till kontakt under resans gång mellan lokföraren och övrig personal på t. ex. fjärrtågen finns inte i . Detta är från flera synpunkter otillfredsställande. Lokföraren är oftast ensam på loket och saknar möjligheter att direkt kunna tala med övrig personal på tåget eller på järnvägsstationerna. Inte heller personalen i det övriga tågsättet eller på stationerna kan underrätta lokföraren före stationsuppehåll om något skulle hända. Rimligt vore att en kommunikationsradio eller telefonsystem funnes mellan lok och vagnar på varje tågsätt där loket är helt fristående och i nästa utvecklingsfas möjligheter till radiokommunikationer med närmaste station på järnvägslinjen. Detta system skulle öka trafiksäkerheten i järnvägstrafiken betydligt och undanröja en del möjligheter för olyckstillbud. När denna fråga aktualiserades i motion 1979/80:1354 så var trafikutskottets kommentar i betänkande 1979/80:10 bl. a. följande: Utskottet finner det för sin del av såväl säkerhetsskäl som med hänsyn till arbetsmiljön angeläget att utbyggnaden av trafik- och kommunikationsradion i möjligaste mån påskyndas och förutsätter också att så sker. Någon särskild framställning i ämnet från sida anser emellertid utskottet under hänvisning till det anförda ej erforderlig. Den dystra olycksstatistiken som drabbat järnvägstrafiken, liksom mängden av olyckstillbud som visserligen i sista stund kunnat avvärjas eller fått ringa omfattning, visar klart på behovet av en kommunikationsmöjlighet mellan lokföraren och övrig personal på tåget och/eller närmaste station. Därför finns det också grundad anledning för att ta ett initiativ och påskynda lösningen av denna angelägna fråga inte minst från trafiksäkerhetssynpunkt för den spårbundna kollektivtrafiken. Med hänvisning till det anförda hemställs att beslutar att hos regeringen anhålla om åtgärder inom SJ:s nuvarande ram för att påskynda införande av kommunikationsradio/telefonsystem på tåg i enlighet med motionen.
mot · G4021745 · 1981-01-27 00:00:00 — 1980/81 1745-1752 Motion 1980/81:1745 av om säkerhetsföreskrifterna rörande bussar Debatten om lagstiftningen om trafiksäkerheten har till största delen inriktats på bilisterna och har för dessa i vissa fall gått så långt att den uppfattas som ren förföljelse mot denna trafikgrupp. Busstrafiken ökar kraftigt, men säkerhetsfrågorna är på det området inte särskilt uppmärksammade. Allt medan man infört bilbältestvång för bilisterna så tillåts bussarna att köra omkring med ett stort antal passagerare stående i bussarna. Det torde vara en självklarhet att passagerarna borde erbjudas sittplats både för passagerarnas trivsel och ur säkerhetssynpunkt. Det finns exempel från SL:s trafik i Roslagen där passagerare fått stå mer än . Ett annat problem är att trots löften om åtgärder har ännu inte toaletter införts på bussarna. Det ställer till stora problem för många som tvingas resa både en och med buss utan tillgång till toalett. Ytterligare ett problem är att bussarna endast har utgång på en sida. Vid en trafikolycka på i Roslagen körde en buss av vägen och välte på sidan mot snön. Snön pressade mot dörrarna som inte gick att öppna. Kommunikationsradion fungerade inte. kom en annan buss som per radio kunde tillkalla bärgningsbil. Efter att ha varit instängda i bussen närmare kunde chauffören, de sex passagerarna och en hund komma ur bussen oskadda. Man vad som hade hänt om bussen varit fullsatt och med maximalt antal stående kan man vara spekulera om. Och vad hade i så fall hänt om brand utbrutit i bussen? Med maximalt antal stående passagerare och utan reservutgångar på den fria sidan hade troligen passagerarnas öde i så fall varit beseglat. Det är hög tid att trivsel- och säkerhetsfrågorna när det gäller bussarna blir föremål för en ordentlig översyn . Med hänvisning till det anförda hemställs att beslutar hos regeringen begära att trivsel- och säkerhetsföreskrifterna för bussar blir föremål för översyn. 1 1980/81.
mot · G4021747 · 1981-01-27 00:00:00 — av och om prissättningen på vissa baslivsmedel I har genomgående tillämpats principen om fritt konsumtionsval. Var och en har fått använda sina medel till inköp av förnödenheter och artiklar som han själv funnit för gott. Ett viktigt undantag är emellertid de livsmedelssubventioner som tillämpas för att konsumenterna skall få köpa mat till lägre pris än vad produktionskostnaden är. Dessa subventioner är generella. Principen om det fria konsumtionsvalet bör enligt vår uppfattning stå fast. Endast i undantagsfall bör andra regler tillämpas. Med det fria konsumtionsvalet följer i regel att konsumenten får betala det pris som producenten måste betinga för sin vara, och detta är också enligt vår uppfattning en riktig princip, som i stort sett bör vidmakthållas. Utan att inkräkta på det fria konsumtionsvalet kan man dock konstatera att vissa livsmedel numera allmänt erkänns som hälsolivsmedel, vilka är nödvändiga. Det kan ifrågasättas om det är motiverat att dela ut subventioner på det sätt som sker. I första hand borde de så kallade baslivsmedlen komma i fråga. Till dessa hänförs i regel alla vegetabiliska livsmedel och mjölkprodukter. Priset på dessa livsmedel är i regel lågt, t. ex. på potatis, mjölkprodukter, gryn och mjöl, fisk, åtskilliga grönsaker och frukt m. m. Trots det låga priset på dessa varor representerar de dock genom sin mängd och dagliga användning en tämligen hög procentdel av budgeten för låginkomsttagarna och i synnerhet för barnfamiljer, folkpensionärer med låg inkomst osv. Det vore därför önskvärt att man genom ett lågt pris tryggade och i viss mån också uppmuntrade konsumtionen av ovannämnda livsmedel. Det torde numera vara allmänt erkänt att laktovegetabiliska livsmedel betraktas som hälsolivsmedel, vilka är nödvändiga för var och en i synnerhet för barnen. Vissa animaliska livsmedel, t. ex. charkuterivaror, genomgår ofta långa och kostnadskrävande behandlingsprocesser, och deras värde som livsmedel kan ifrågasättas. Därför bör inte subventioner utgå på sådana varor och ej heller på specialköttsorter med högt pris. Subventionerna borde därför endast utgå på laktovegetabiliska livsmedel. Om subventioner endast utgår på dessa varor och samma totalbelopp bibehålls, kommer subventioner på nödvändiga varor som mjölkprodukter och vegetabiliska livsmedel att kunna höjas avsevärt. Vissa svårigheter möter givetvis när det gäller att avskilja vilka produkter som bör tillhandahållas till lägre pris än produktionskostnaden. Då priset på svenska livsmedel kontrolleras genom avtal mellan staten och jordbrukarna torde det vara nödvändigt att begränsa lågprisvarorna till att endast avse svenska livsmedel. Därmed är ingalunda sagt att många importerade livsmedel såsom apelsiner och andra sydfrukter inte är mycket önskvärda för folkhälsan, men i sådana fall finns under normala förhållanden ingen kontroll på priserna, och därför kan de inte tas med. Med anledning av vad som ovan anförts hemställs att beslutar att hos regeringen hemställa att frågan om tillämpande av lågprislinje för vissa baslivsmedel blir föremål för prövning.
mot · G4021748 · 1981-01-27 00:00:00 — av om klorerade paraffiner Polyklorerade bifenyler (PCB) avslöjades för som ett allvarligt miljögift. PCB var därmed ett av de första miljögifterna som man från statsmakternas sida tog krafttag emot. I vissa sammanhang ersätts PCB av klorerade paraffiner, som även förekommer på andra håll förutom som PCB-substitut. Den mängd som förbrukas är mångfalt större än förbrukningen av PCB före tillkomsten av lagen. Någon exakt uppgift om den importerade mängden går f. n. inte att få. Vid fiskförsök har bräckvatten-toxikologiska laboratorium i Studsvik funnit att vissa klorerade paraffiner anrikas i fiskar. Det har också visat sig att fisken efter avslutad tillförsel har svårt att bli kvitt upplagrad klorparaffin. Eftersom det f. n. inte verkar finnas analysmöjligheter för anrikad klorparaffin i fritt levande organismer, vet man ej säkert hur allvarligt problemet egentligen är. Misstanken om att klorerade paraffiner skulle vara farliga är inte ny. Redan när de för vissa användningsområden ersatte PCB fanns det skäl att misstänka att de var miljöfarliga. Karteringen av förekomst har dock inte kommit i gång ännu för olika typer av klorparaffiner. Olika paraffiner uppvisar olika grad av miljöfarlighet enligt utförda försök med löjor. Det är därför angeläget att användandet i största möjliga utsträckning styrs över åt de mindre miljöfarliga klorerade paraffinerna. Vidare är det önskvärt att användningen över huvud taget som ett första steg minskas så långt som möjligt. Huvudansvaret för att inte hälso- och miljöskador uppträder i samband med användning av kemiska produkter vilar enligt LHMV på den som hanterar eller importerar en hälso- och miljöfarlig vara. Han skall vidtaga de åtgärder och iaktta de försiktighetsmått i övrigt som behövs för att hindra eller motverka skada på människor eller i miljön (5 § första stycket). Härvid skall särskilt den som tillverkar eller importerar sådan vara noggrant undersöka varans sammansättning och egenskaper i övrigt från hälso- eller miljöskyddssynpunkt. Importörer och sådana som hanterar paraffiner skall således så långt det på vetenskapens nuvarande ståndpunkt är möjligt bevisa att misstanken är ogrundad. Det finns skäl att anta att vetskapen om innebörden i den generella aktsamhetsparagrafen i allmänhet inte har nått ut till dem som hanterar kemiska produkter. Det är därför angeläget att information om denna lag Det är känt att det finns ett flertal produkter som liksom vissa klorerade paraffiner kan misstänkas anrikas i levande organismer. bör därför ges i uppdrag att med stöd av 5 § lagen om hälso- och miljöfarliga varor av tillverkare och/eller importörer av dessa substanser begära sådana upplysningar om substansernas eventuella nedbrytbarhet, ackumulerbarhet, toxicitet m. m. som behövs för att man skall kunna bedöma om restriktioner mot deras användning behövs. Med hänvisning till vad som ovan anförts hemställs att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts angående tillämpningen av lagen om hälsooch miljöfarliga varor.
mot · G4021749 · 1981-01-27 00:00:00 — av om tillståndsplikt för våtmarksdikning Våtmarker (mossor, kärr, strandängar, grunda sjöar etc.) utgör från ekologisk synpunkt utomordentligt värdefulla inslag i vår natur. Dessa områden har stor betydelse för växt- och djurlivet. De är också viktiga för vattenbalansen, bl. a. genom att verka utjämnande på vattenföringen. Våtmarkerna har en total areal av ca 6 miljoner ha trots att de genom torrläggning har minskat starkt i utbredning, främst i södra och jordbruksbygder. Allteftersom fler våtmarker exploateras för olika ändamål ökar värdet av de återstående. Våtmarkerna utsätts för ett ökande tryck från olika exploateringsintressen, såsom skogsbruk, jordbruk, torvtäkt etc. På vissa håll kan betydande våtmarksområden exploateras utan att större intrång i miljövårdens intressen blir följden. På andra håll är så inte alls fallet. Om olika intressen med anspråk på våtmarkerna skall kunna samordnas krävs en övergripande planering. Förberedelser för en sådan planering av våtmarkernas utnyttjande och skydd pågår, bl. a. genom en riksomfattande inventering av särskilt värdefulla våtmarker som utförs av . För att denna planering inte skall föregripas och framför allt miljövården drabbas krävs att exploatering av våtmarker inte får komma till stånd utan tillståndsprövning. Eventuell exploatering utgörs av eller förutsätter i allmänhet torrläggning. En sådan åtgärd kan komma till stånd utan tillstånd om den inte är så omfattande att prövning enligt vattenlagen erfordras. Genom att man kräver tillstånd för all dikning av våtmarker kan exploateringen av dessa marker regleras. Bestämmelser med sådan innebörd kan lämpligen införas i naturvårdslagen. Förslag om detta kan t. ex. framläggas i samband med att får ta ställning till förslaget om ny vattenlag. En tillståndsprövning av all våtmarksdikning innebär inte ett omfattande administrativt merarbete. gäller nämligen att få dikningsprojekt kommer till stånd utan medverkan av statliga organ. Samrådsplikt gäller exempelvis för skogsdikning, och statsbidrag utgår i många fall. Tillståndsplikt gäller för torvtäkt. Med hänvisning till det anförda hemställs att hos regeringen begär förslag om införande i naturvårdslagen av krav på tillståndplikt för sådan dikning av våtmarker som inte erfordrar tillstånd enligt vattenlagen.
mot · G4021750 · 1981-01-27 00:00:00 — Fjällägenheterna utgör en manifestation av den gamla svenska kulturbygdens maximala expansion. I flera fall kan man t. ex. i och se hur fjällägenheterna brett ut sig långt in i fjälldalarna ända till kanten av kalfjället. För förståelsen och levandegörandet av den svenska odlingshistorien och för det allt viktigare studiet av de ekologiska och ekonomiska förutsättningarna för bygdens utveckling är fjällägenheterna därför mycket viktiga. Av alldeles särskild betydelse är de fjällägenheter som ingår i i . Här finns inte mindre än 24 fjällägenheter inom en och samma by. Till flera av fjällägenheterna hör dessutom fäbodvallar. Enbart fäbodarna, varav flera är i traditionellt bruk, är unika för landet. I finns också ett stort antal fornminnen från förhistoriska och historiska fångstkulturer och gravhögar från tidig järnåldersbosättning och fäboddrift. Där finns också märkliga och intressanta byggnadsverk och lämningar från gruvdriften under bruksepok . Tillsammans med fäbodarna, gravhögarna och andra fornminnen, lämningarna från gruvdriften, skogsbruket och fodertäkterna, utgör fjällägenheterna i en sammanhängande kulturhistorisk miljö av absolut största bevarandevärde för landet. I allmänhet begränsas det allmännas intresse av att skydda och bevara värdefulla kultur- och naturmiljöer genom att berörda markområden är i enskild ägo. Genom resurskrävande insatser kan staten i ett begränsat antal områden tillskapa reservat eller på annat sätt komma överens med markägarna. har även i detta avseende en unik ställning genom att området är i statens ägo. Det är därför av stor vikt att staten inte avhänder sig inflytande över området innan bevarandefrågorna noggrant utretts. Med stöd av det anförda hemställs att begär att regeringen tillsätter en särskild utredning med uppgift att utreda framtid med hänsyn till områdets unika bevarandeintresse.
mot · G4021751 · 1981-01-27 00:00:00 — av och om det norra skogsinstitutets lokalbehov Enligt riksdagsbeslut skall det finnas två skogsinstitut i landet, ett för i och ett för norra delen i i kommun. För kommun, som är en hårt utsatt glesbygdskommun, är lokaliseringen av norra skogsinstitutet till av stor betydelse. Kommunen behöver det sysselsättningstillskott som denna lokalisering innebär för att klara en acceptabel servicenivå. De många årens väntan på statsmakternas ställningstagande angående norra institutets lokalisering har bl. a. innebuit att underhåll och nyanskaffning av lokaler uppskjutits, och är situationen sådan att åtgärder skyndsamt måste vidtas. För att man rätt skall kunna planera och vidareutveckla utbildningen vid norra skogsinstitutet måste planer snabbt utarbetas för att lösa de akuta lokalbehoven. Med hänvisning till det ovan anförda hemställs att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts angående norra skogsinstitutets lokalbehov.