mot · G4021433 · 1981-01-27 00:00:00 — Med tanke på den vikt vi tillmäter AMU i arbetet för att dels frigöra potentiella arbetskraftsresuser, dels utveckla produktionsstrukturen finner vi det nödvändigt bryta denna tendens. O I perioder med hög ekonomisk aktivitet har bristen på yrkesarbetare utgjort en besvärande restriktion på våra möjligheter att höja produktionen. Vidare har gällt att brister på yrkeskunnig arbetskraft anmälts av företagen även under de djupaste konjunkturdämpningarna. Dessa förhållanden understryker vikten av en fortsatt utvidgning av verksamheten med bristyrkesutbildning. En sådan utbyggnad bidrar till att bättre än ta till vara den totala arbetskraftsefterfrågan. Genom den yrkesrörlighet som en utbyggd bristyrkesutbildning skulle möjliggöra frigörs platser för nytillträdande. O Betydande delar av vår arbetskraft finns bland medelålders och äldre kvinnor. är det så att kvinnor i åldrarna möter särskilda svårigheter när de söker sig ut på arbetsmarknaden. Dessa kvinnor är underrepresenterade i den totala grupp människor som får del av de olika arbetsmarknadspolitiska hjälpmedlen i syfte att bryta förvärvshindren. Antalet kvinnliga kursdeltagare i AMU är t. ex. lågt. och AMS har bedrivit försöksverksamhet med syfte att stimulera äldre arbetssökande att utnyttja arbetsmarknadsutbildningen. Försöket har bl. a. gått ut på att genom särskilda informationsbroschyrer och information på arbetsförmedlingarna, informationsträffar med äldre arbetssökande, besök på AMU-center och företag påverka äldre arbetssökande till att genomgå arbetsmarknadsutbildning. Resultaten från försöken är uppmuntrande. Verksamheten bör därför utvecklas och föras vidare till delar av landet med låg kvinnlig yrkesverksamhetsgrad. Bristande yrkesbakgrund utgör ofta ett besvärande förvärvshinder. Skall detta förvärvshinder brytas fordras ett väl fungerande system för praktiktjänstgöring. Detta bör bygga på följande grund. O har utförligt behandlat frågan om praktikanställning. Utredningen har lämnat ett flertal konkreta förslag till åtgärder för att förbättra tillgången på praktikplatser. Man har också angivit särskilda riktlinjer för definition av begreppet praktikarbete. Det är nödvändigt att samhället intensifierar sitt arbete med att skaffa fram praktikplatser. Det krävs då en klar definition och avgränsning av begreppet praktikplats. förslag till definition fyller enligt vår mening väl detta krav. Lagen om anställningsskydd bör därför nu kompletteras så att en definition av praktikanställning enligt sysselsättningsutredningens förslag får stöd i lagstiftningen. O har också föreslagit att länsarbetsnämnderna skulle få befogenheter att inom ramen för främjandelagen anskaffa praktikplats åt alla som genomgår en utbildning där praktik är obligatorisk. Det är vår uppfattning att samhället fullt ut måste ta ansvaret för att ungdomar garanteras praktik, när denna ingår som en föreskriven del av utbildningen. Då måste samhället också ha möjlighet att fullgöra detta ansvar. Främjandelagen bör därför kompletteras så att länsarbetsnämnderna får befogenhet att anskaffa platser åt dem som behöver praktik som en obligatorisk del av sin gymnasieutbildning. Effekterna av aldrig så väl utvecklade system för utbildning och praktiktjänstgöring kan äventyras om de avslutande skedena i övergången från utbildning till arbete inte fungerar. Detta fäster uppmärksamheten på introduktionens och inskolningens betydelse. Som en konsekvens av senare års utbildningsreformer har utbildningen på nästan alla yrkesinriktade linjer fått större inslag av allmänna ämnen och mindre av speciella yrkesfärdigheter. Även en framtida gymnasieskola bör ha såväl studieförberedande som yrkesförberedande inslag. Detta innebär att introduktions- och inskolningsinsatser i företag och förvaltningar även kommer att ha stor betydelse. De bör ingå som en allt viktigare del i personalpolitiken på varje arbetsplats. 4.1.2 Avstånd till arbetsplatserna kommunikationer Många människor ställs utanför arbetskraften till följd av för långa avstånd och för dåliga kommunikationer mellan bostaden och arbetsplatsen. visar aktuella undersökningar att mindre än var tionde person i den potentiella arbetskraften är beredd att flytta för att få ett arbete. Arbetstillfällenas och bostädernas lokalisering För att nå en god anpassning mellan arbetstillfällen och arbetskraft måste ökad vikt läggas vid att åstadkomma en sådan lokalisering av bostäder och ar+2 1980181. betsplatser att resandet mellan arbete och bostad underlättas. Kommunerna har här en viktig uppgift när det gäller att väga in sysselsättningsaspekter i bebyggelseplaneringen. Viktigt är också att man i ett utbyggt interkommunalt samarbete beaktar möjligheterna till arbetspendling mellan närliggande kommuner genom att planera lokaliseringen av arbetsplatser och bostäder på ett sätt som underlättar en sådan pendling. Arbetsmarknadsmyndigheterna, den gemensamma huvudmannen för den regionala personaltrafiken i länet och de fackliga organisationerna bör ges en starkare ställning i arbetet med den övergripande fysiska planeringen på länsplanet för att garantera att ökande vikt fästs vid de sysselsättningspolitiska kraven. Länsstyrelsernas möjlighet att följa upp sysselsättningsfrågorna i kommunernas fysiska planering bör skrivas in i byggnadslagstiftningen. a. bör krav ställas på kommunerna att i de fysiska översiktsplanerna redovisa hur nya arbetsplatsområden skall kunna nås med allmänna kommunikationsmedel liksom hur man från bostadsområdena skall nå arbetsplatserna. Kommunikationerna är av största betydelse för möjligheterna att genom daglig pendling nå de arbeten som finns inom den egna regionen. Även om det fortfarande finns brister i vägnätet är inte längre vägarnas standard något större hinder för resande mellan bostad och arbete. Det gäller då för dem som har tillgång till bil. Det är sämre om man ser till pendlingsmöjligheterna med allmänna kommunikationsmedel som buss och tåg. Den kollektiva trafiken är på många orter dåligt utbyggd som den är dåligt anpassad för resor till och från arbetet. Försöksverksamhet med utbyggd kollektivtrafik för arbetsresor i mindre och medelstora kommuner visar i många fall att det på morgnar och eftermiddagar finns ett outnyttjat kapacitetsutrymme på bussidan som kan användas för utbyggd kollektivtrafik för arbetsresor. Olika studier visar på en mycket stor spridning i börjande- och slutandetiderna hos de förvärvsarbetande. Denna spridning begränsar möjligheterna för många att utnyttja de kollektiva trafikmedlen för arbetsresor. Detta understryker betydelsen av en samordning av arbetstiderna för att göra det möjligt för flera att färdas med kollektiva trafikmedel till och från arbetet. finns regioner bl. a. i storstadsområdena där förhållandet är det motsatta och där en spridning av börjande- och slutandetiderna på morgnar och eftermiddagar vore att föredra från trafiksynpunkt. Flyttning mellan lokala arbetsmarknader På samma sätt som det kan finnas anledning till samhälleliga insatser för att underlätta den dagliga pendlingen mellan bostad och arbete har samhället ett ansvar för att på olika sätt stödja de människor som i samband med att de byter eller börjar ett arbete också byter bostadsort. Det är särskilt angeläget att kommunerna, arbetsgivarna, de fackliga organisationerna, arbetsförmedlingen och den lokala föreningsverksamheten samarbetar för att de nyinflyttade på alla sätt skall finna sig till rätta på den nya hemorten. Det kan här vara fråga om förbättrad information om arbetskraftsefterfrågan på andra orter, information om de allmänna förhållandena på inflyttningsorten, information om service, introduktion i arbetet m.m. Genomgående är det här fråga om insatser som hitintills försummats. Det blir av största betydelse för möjligheterna att bryta upp nuvarande tendenser till förstelning av arbetsmarknaden att dessa frågor i det fortsatta ägnas ökande uppmärksamhet. De åtgärder som vidtogs på inflyttningsorterna i samband med utlokaliseringen av statlig verksamhet från kan tjäna som en god förebild för de insatser som vi åsyftar. Ett avgörande hinder för den enskilde som önskar flytta till ett nytt och bättre arbete är ofta bristen på lämplig bostad på inflyttningsorten. Till följd av krisen inom bostadsbyggandet har detta blivit ett allt allvarligare hinder. Ett ökat bostadsbyggande blir därmed av största betydelse för möjligheterna att åstadkomma en smidigare anpassning på arbetsmarknaden. Samhällets stöd till den yrkesmässiga och geografiska rörligheten syftar ytterst till att underlätta för den enskilde att skaffa ett lämpligt arbete och på det sättet ge den enskilde en förstärkt position på arbetsmarknaden. har det ekonomiska stödet vid flyttning byggts ut. Alltfort hävdas dock att samhällets stöd ej fullt ut gottgör de flyttande för deras ekonomiska uppoffringar i samband med flyttningen. Detta har föranlett krav på att de ekonomiska bidragen till de flyttande höjs så att de minst täcker den faktiska kostnaden i samband med flyttningen. Vidare har framförts förslag om en sådan vidgning av stödsystemet att en större andel av de människor som måste byta bostadsort vid ett arbetsbyte skulle få rätt till ekonomisk kompensation. Genom att medge oinskränkt rätt till flyttningsstöd oavsett till vilken ort flyttningen sker skulle antalet flyttare med flyttningsbidrag öka högst väsentligt. Ett reformerat bidragssystem bör därför ev. kombineras med regler om ett visst minsta avstånd till den nya arbetsplatsen samt att arbetet skulle vara förmedlat genom arbetsförmedlingen. Skäl kan anföras för en sådan bidragskonstruktion eftersom den skulle avse flyttningar i alla geografiska riktningar. har principiellt förordat en sådan reform men har dock inte ansett sig ha tillräckligt underlag för att kunna ta ställning till vilka effekter, samhällsekonomiska och andra, som en sådan reform skulle få. Socialdemokratin finner dock frågan så viktig att den bör närmare utredas. De brister som fortfarande finns i samhällsservicen utgör förvärvshinder för stora grupper. Problemen är kanske mest påtagliga för barnfamiljerna och därmed för kvinnorna. Möjligheterna för föräldrar med barn att förvärvsarbeta är beroende av hur samhället sörjer för att deras barn får omvårdnad och tillsyn under arbetstid. Undersökningar visar att det viktigaste skälet till att kvinnor i åldrarna med barn inte förvärvsarbetar är brister i utbyggnaden av barnomsorgen. Dessa förhållanden understryker behovet av en fortsatt utbyggnad av barnomsorgen. I särskild motion till föreslår nu socialdemokraterna att en samlad behovsbedömning och utbyggnadplan för den kommunala barnomsorgen arbetas fram för den fortsatta utbyggnaden fram till målet full behovstäckning. Ålder är i sig inte ett förvärvshinder. Med åldern följer emellertid ofta förhållanden som kan bidra till ökade svårigheter på arbetsmarknaden. Det är framför allt den yngsta och den äldsta arbetskraften som drabbas. Vi har tidigare behandlat åtgärder för den yngre arbetskraften. Här skall diskuteras förslag till åtgärder för de äldsta. Faktorer som i kombination med åldern kan utgöra förvärvshinder är t. ex. utbildning, yrkeserfarenhet, inlärnings- och omställningsförmåga, den fysiska arbetsförmågan samt i vissa sammanhang bestämmelser om åldersgränser. Betydande andel av den potentiella arbetskraften är personer i åldersgruppen , varav den största andelen är kvinnor. Vidare gäller att äldre arbetssökande genomsnittligt har en nästan dubbelt så lång arbetslöshetstid som yngre. Bakom dessa förhållanden döljer sig bl. a. fördomar och negativa attityder till äldre arbetskraft hos både arbetsgivare och arbetskamrater. De äldre grupperna har inte haft samma möjlighet till grundläggande skolutbildning som de yngre. Detta i kombination med att inlärningsförmågan kan avta med stigande ålder medför att de äldre är mindre yrkesmässigt rörliga i en omställningsprocess. Den geografiska rörligheten är också mera begränsad. Det offentliga pensionssystemet har anpassats till de äldres situation på arbetsmarknaden. Flexibel pensionsålder och deltidspension syftar till att ge äldre arbetstagare möjlighet till en successiv nedtrappning av förvärvsarbetet. Förtidspensionen har också utformats så att den kan utgå till äldre arbetstagare p. g. a. arbetsmarknadsskäl. Dessa vidgade möjligheter för äldre arbetstagare att få sin försörjning har inte enbart haft en positiv effekt. Sålunda bedöms exempelvis vid en driftinskränkning försörjningssituationen vara bättre för den äldre än för den yngre och detta tillåts sedan slå igenom vid bedömningen rörande vem som bör lämna arbetet. Utan att ifrågasätta grunderna för nuvarande pensionsrättigheter för med borgarna blir det för socialdemokratin allt angelägnare att framhäva de äldres rätt att stå kvar i arbetslivet. Denna hållning underbyggs av vår syn på behovet av att tillvarata våra samlade arbetskraftsresurser. Lagen om anställningsskydd och främjandelagen har som syfte att säkra de äldres och handikappades ställning på arbetsmarknaden. Det förbättrade stödet i lagstiftningen har emellertid inte kunnat förhindra fortsatt snabb minskning av andelen sysselsatta i åldrarna . Förtidspensionering har blivit allt vanligare i dessa åldrar. Anställningsskyddslagen spelar i dessa fall uppenbarligen liten roll. Den formella lagstiftningen är inte tillräcklig för att hejda utslagningen av äldre arbetskraft. Lagstiftningen måste därför kombineras med ett intensifierat arbete ute på arbetsplatserna för att med olika åtgärder hjälpa de äldre att stanna kvar i produktionen. Det blir vidare alltmera angeläget att göra särskilda ansträngningar för att stödja de äldre som trots allt förlorar sin anställning. I ett följande avsnitt om solidarisk personalpolitik går vi djupare in i dessa spörsmål. Av särskilda undersökningar har framgått att personer som står utanför arbetskraften har mycket bestämda önskemål om både arbetstidens längd och dess förläggning. Det innebär att otillfredsställande arbetstider, i förhållande till den enskildes förutsättningar och önskemål, kan vara ett stort förvärvshinder. Detta kan tas till intäkt för krav på ökad flexibilitet i utläggningen av arbetstiden, vilket emellertid i så fall bör ske i sådana former att nuvarande könssegregering av arbetsmarknaden, med män på heltid och kvinnor på deltid, motverkas. accentueras kravet på en starkare ställning i arbetslivet för de deltidsarbetande. Detta gäller t. ex. i fråga om försäkringsskydd samt utbildnings- och befordringsmöjligheter. Variationerna i arbetstid mellan könen visar på ett starkt samband mellan arbetstid och ansvaret för barn. Eftersom barnansvar och arbetet i hemmen är kraftigt snedfördelat mellan könen har många kvinnor i dagens samhälle en sådan arbetsbörda i hemmet att deltidsarbete blivit deras enda möjlighet till förvärvsarbete. De alltjämt ensidiga könsrollerna leder därigenom till en kraftig könsskillnad i fråga om arbetstider och om ställning på arbetsmarknaden. En relativt stor grupp av de deltidsarbetande kvinnorna är delvis arbetslösa och inom vissa branscher, främst handeln, får de deltidsarbetande ofta ta största bördan vid produktionsinskränkningar genom en minskning av arbetstiden. Det är angeläget att deltidsarbetande får praktiska möjligheter att övergå till heltidsarbete. Dessa aktualiserar ånyo behovet av en utbyggnad av barnomsorgen. Av stor betydelse blir också opinionsbildning och andra åtgärder för att få till stånd en jämnare fördelning av hushållsarbete och barnansvar mellan män och kvinnor. Målet måste vara ett samhälle där män och kvinnor deltar i arbetslivet och familjelivet i lika utsträckning och på lika villkor. 4.2 Kraftsamling mot förvärvshindren Med denna genomgång har vi velat teckna konturerna av det komplex av faktorer som vanligen sammanförs i begreppet förvärvshinder. Trots att genomgången bara kan göras översiktlig framgår klart att mera påtagliga framgångar i arbetet med att bryta ned dessa hinder kan vinnas först efter noga samordnade åtgärder över vida politiska fält. Detta är ingen ny iakttagelse. Vid upprepade tillfällen har analyser av och riklinjer för sysselsättningspolitiken tagit sin utgångspunkt i våra samlade potentiella arbetskraftstillgångar och deras tillgänglighet. Detta skedde i den socialdemokratiska regeringens proposition 1976 rörande en samordnad sysselsättnings- och regionalpolitik. Så skedde i slubetänkandet från sysselsättningsutredningen. För socialdemokraterna står det dock klart att allmänna klarlägganden inte förslår. Det är vidare uppenbart att ett framgångsrikt arbete för att bryta förvärvshindren inte längre blockeras till följd av bristande kunskaper om hindrens verkliga karaktär och verkningar. Avgörande är i stället vår förmåga att översätta denna information i praktiskt politiskt arbete. 5 Arbetsmarknadspolitik för ökad sysselsättning I det tidigare avsnittet har vi utvecklat riktlinjer för en politik som syftar till att mobilisera våra arbetskraftsresurser genom att bryta ned förvärvshinder. Nationens samlade arbetskapacitet tillvaratas emellertid slutgiltigt först som arbetskraften går in i arbete. I detta avsnitt utvecklar vi vår syn på arbetsmarknadspolitikens roll i en samordnad politik för att ta till vara den växande arbetskraften genom ökad sysselsättning. Våra möjligheter att hävda och förbättra våra levnadsförhållanden är i grunden beroende av vår förmåga till effektiv produktion. Under överblickbar framtid vilar vår produktionsförmåga tungt på industrin, som i hårdnande internationell konkurrens skall finna avsättning för sina produkter. Detta talar bl. a. för en politik där vi med ett förbättrat utnyttjande av naturvetenskap, teknik och yrkeskunskaper hävdar vår industris kapacitet och stärker dess konkurrenskraft. Men tidigare perioder med snabb produktionstillväxt har gett lärdomar. Vi vet att viktiga svenska industribranscher kunnat göra stora produktivitetsvinster genom övergång till produktion i stor skala. Vi vet att detta medfört olägenheter i form av ökad kapitalkoncentration. Vi vet att många företags effektivitet kunnat höjas kraftigt först efter genomgripande omdaning av produktionsförloppet. Ofta har förändringarna inneburit en uppbrytning av arbetsprocessen i kortare arbetsmoment, där den enskildes yrkeskunskap har fått minskande betydelse för poduktionsresultatet. Trots utnyttjande av mindre skolad arbetskraft har produktiviteten ändå kunnat höjas kraftigt tack vare snabbt ökat utnyttjande av avancerad teknisk produktionsutrustning. Dessa förändringar, som möjliggjorde en kraftig produktivitetsstegring och snabbt stigande reallöner, hade sitt pris. Många arbetstagare kom att känna det som om de förlorat överblicken över den samlade produktionsprocessen. Man förlorade insikten om det egna arbetets betydelse för det samlade produktionsresultatet. Den uppdrivna arbetstakten och produktionsprocessens organisation kom att avskärma de arbetande från varandra. Känslan av arbetsgemenskap tunnades ut. Delaktigheten i och medansvaret för kamraternas arbete hämmades. Det är i brytningspunkten mellan dessa båda utvecklingslinjer, å ena sidan kravet på balans i svensk ekonomi genom ökad produktion och å den andra insikten om tillväxtens pris, som sysselsättningspolitiken skall formas. Produktionen måste byggas ut, den internationella konkurrenskraften stärkas, modern teknik utnyttjas och effektiviteten hållas hög. måste oron för arbetslivets villkor, den regionala balansen och den framtida miljön tas på djupt allvar. Allt fler menar sig se de negativa sambanden mellan å ena sidan de åtgärder som krävs för att höja näringslivets produktivitet och lönsamhet och å den andra dessa åtgärders effekter i form av uppdriven arbetstakt, utarmning av arbetsprocessen, växande företagsbildningar, växande förmögenhetsklyftor, geografisk kapitalkoncentration, rovdrift på naturtillgångar och nedsmutsning av luft, mark och vatten. För socialdemokratin är det uppenbart att dessa iakttagelser är riktiga. En ensidig, ohämmad jakt på produktionsökning kan få dessa konsekvenser. Visserligen skall produktionskraften utvecklas. Men det får inte ske till priset av att arbetande slås ut och utestängs från arbetslivet. Det får inte heller ske till priset av allt större privatekonomisk maktkoncentration. Ej heller får det ske till priset av allt större regionala obalanser och växande hot mot vår yttre miljö. Dessa krav och föresatser måste alla prägla de kommande årens politik för att föra landet ur krisen. Därmed ställs inför en väldig utmaning. Det är från dessa utgångspunkter som 1980-talets arbetsmarknadspolitik skall formas med yttersta syfte att tillvarata våra samlade arbetskraftsresurser. Förutsättningarna för att genom aktiva arbetsmarknadspolitiska åtgärder bygga under för en samlad ekonomisk politik för utveckling och sysselsättning bör inledningsvis läggas fast genom ett klargörande av arbetsmarknadspolitikens egentliga innehåll, dess möjligheter och begränsningar. Arbetsmarknadspolitiken kan sägas bestå av två huvudfunktioner En konjunkturpolitisk funktion som utvecklats ur kravet att hålla den öppna arbetslösheten nere i tider med sviktande allmän ekonomisk aktivitet. Alla de åtgärder som utvecklats i detta syfte utgör komplement till de instrument för konjunkturutjämning som den ekonomiska politiken förfogar över. Av detta följer att misslyckanden inom den övergripande ekonomiska stabiliseringspolitiken, som kommer till uttryck i växande konjunkturarbetslöshet, konsekvent leder till ökade anspråk på arbetsmarknads Krav på stora arbetsmarknadspolitiska ansträngningar i form av t. ex. beredskapsarbeten kan därmed delvis bli att uppfatta som uttryck för ett allmänt stabiliseringspolitiskt misslyckande. En strukturpåverkande funktion som utvecklats ur strävan att varaktigt stärka den enskildes möjligheter att få och behålla ett förvärvsarbete. I detta syfte har utvecklats verksamheterna med platsförmedling, yrkesutbildning inom AMU, utbildnings- och stödinsatser för handikappade, anpassningsverksamhet på arbetsplatserna, lagstiftning om trygghet i anställningen m. m. Till denna funktion kan också föras flertalet regionalpolitiska instrument. I allt väsentligt ansvarar arbetsmarknadsverket för arbetsmarknadspolitikens båda huvudfunktioner. De skall därmed tryggas inom en given administrativ ram. Av detta följer att i den mån som kravet på stabiliseringspolitiskt motiverade insatser växer så minskar möjligheterna att upprätthålla och utveckla de struktupåverkande aktiviteterna. En analys av den faktiska utvecklingen ger vid handen att kravet på stabiliseringspolitiska insatser inom arbetsmarknadspolitiken vuxit. Särskilt stora sådana bördor har lagts på arbetsmarknadsverket . Det torde stå klart att den utveckling mot ett bättre tillvaratagande av våra samlade arbetskraftsresurser som socialdemokratin förordar ställer stora krav på en effektivt arbetande arbetsförmedling i vad avser såväl platsförmedling som arbetsför beredande åtgärder. Detta kräver att resurser som tidigare långa tider bundits i arbetet för att bekämpa konjunkturbetingad arbetslöshet nu kan frigöras. Detta blir i sin tur möjligt först i ett läge där den ekonomiska politiken fått en utformning som bättre än nu svarar mot övergripande stabiliseringspolitiska krav. En första förutsättning för en aktivering av arbetsmarknadspolitiken blir därmed en ny ekonomisk politik. 5.1 Arbetsmarknadspolitiken i konjunkturpolitiken Aktiviteten i den svenska ekonomin undergick betydande svängningar. Särskilt medförde den kraftiga konjunkturdämpningen i kombination med snabbt växande strukturella problem i viktiga industribranscher att kravet på insatser för dämpning av den öppna arbetslösheten kraftigt stegrades. Därmed pålades arbetsmarknadspolitiken mycket omfattande stabiliseringspolitiska uppgifter.