mot · G402288 · 1981-01-15 00:00:00 — av m. fl. om åtgärder för att bekämpa arbetslösheten Kampen mot arbetslösheten är en huvudfråga. Arbetslöshet är ett hån i en värld där materiella brister, undernäring eller svält är verklighet för miljarder. Arbetslöshet är slöseri i en värld som inte har råd att slösa. Arbetslöshet är misshushållning. Arbetslöshet är ett gissel för alla dem som ställs utan möjlighet att få bidra till sin egen och sina medmänniskors försörjning. Ett system som skapar arbetslöshet dömer sig självt. Arbetslösheten inom - företrädesvis utvecklade kapitalistiska länder - uppgick officiellt till 19 miljoner och väntas nu stiga till 25 miljoner arbetslösa. påstods ha blivit ett fullsysselsättningssamhälle. Det kan ingen längre hävda. Den öppna arbetslösheten har här ännu varit förhållandevis låg. Men har vi haft en betydande arbetslöshet som bara till mindre del försvunnit under högkonjunkturår. Dessutom har antalet personer vars egentliga arbetslöshet dolts med olika arbetsmarknadspolitiska åtgärder i huvudsak varit trendmässigt växande. Industrisysselsättningen har varit kraftigt vikande. har antalet sysselsatta inom industrin minskat med . Det är endast tack vare att den offentliga samhällsverksamheten ökat som sysselsättningen kunnat hävdas. Dock har detta främst skett genom en ökning av antalet deltidsarbetande. Arbetslösheten är i huvudsak en produkt av det kapitalistiska klassamhället. Den åren produkt av att ägandet till produktionsmedlen monopoliserats av en minoritetsklass, vars huvudsyfte med produktionsmedlen är att därigenom skapa sig inkomster av och makt över andras arbete. Den kapitalistiska lönsamheten avgör vem som kan få arbete och vem som blir utan. En minoritetskontroll över arbetet i samhället ger också möjlighet att utestänga människor från arbete, om de icke bedöms som lönsamma. Det kapitalistiska näringslivet kännetecknas av att dess olika delar är beroende av varandra, men att varje enskilt företag eller grupp av företag drivs för att ge sina ägare vinst. Företagen verkar oberoende av och ofta i strid mot andra företag eller grupper av företag. I produktionen underordnas arbetskraften kapitalet. Kapitalisterna försöker att få så få arbetare som möjligt att producera så mycket som möjligt. Arbetarna förvandlas till maskinernas bihang. Kapitalisterna vill driva upp produktionen men minska summan av de löner de betalar ut. De strävar på en gång efter att öka utbudet av varor och minska de arbetandes förmåga att köpa En minoritets ägande av avgörande produktionsmedel, konkurrens i stället för planmässig samordning, utsugning i stället för produktion för folkets behov, de arbetandes underordning under kapitalet; häri ligger de motsättningar i det kapitalistiska systemet som skapar arbetslöshet: För kapitalisterna är produktionen eller dess innehåll inte en huvudsak. Huvudsaken är profiten. Detta kan illustreras från dagens . Alla torde vara ense om att industrins investeringar är otillräckliga för att hävda såväl industriella utveckling som industrisysselsättningen. Men denna brist på investeringar kommer inte av brist på pengar. Företagen rapporteras ha stora överskott av likvida medel. Men f. n. lönar sig spekulation, finansiella manövrer på den grå kapitalmarknaden och produktion i vissa länder utanför bättre än industriell produktion i . Landets ekonomi behöver investeringar för industriell produktion, men får ökade investeringar i spekulation. Resultatet blir arbetslöshet. En kraftig ökning av arbetslösheten kan nu väntas också i . Öppen och dold arbetslöshet motsvarande av den totala arbetskraften. Denna siffra gäller innan nedgångssymtomen i ekonomin börjat slå igenom. Regeringen hävdar i sin finansplan att arbetslösheten kan jämfört med komma att stiga med ca 60 000 personer om inga åtgärder vidtas. Men regeringen föreslår inga åtgärder mot arbetslösheten. Den hänvisar bara till arbetsmarknadspolitisk beredskap. Den tänker inte skapa några ordinarie arbetstillfällen åt de arbetslösa. Vad den kommer med är försök att öka rörligheten på arbetsmarknaden. Men detta är, speciellt i nuvarande läge när arbetslösheten breder ut sig i landets alla delar, rena cynismen. Det är också en politik som skärper den regionala obalansen och skapar förvärrade samhällsekonomiska problem i avfolkningsbygderna. Regeringen talar också om att arbetsförmedlingarnas förmedlande insatser skall stärkas. Men regeringen vill inte ge AMS en enda ny tjänst till dessa uppgifter, trots att AMS begärt 1 350 nya tjänster för att få bl. a. en bättre förmedlingsverksamhet. Regeringens tal om förstärkt förmedlande och andra serviceåtgärder på arbetsmarknaden är sålunda mest bara pladder. Den borgerliga filosofin är att de arbetslösa skall hållas utan ordinarie arbete i väntan på att konjunkturerna på nytt vänder och att industrin på nytt kanske vill har mera arbetskraft. De arbetslösa skall i ordets verkliga mening förvandlas till en reservarmé. Men inte nog därmed. Regeringen för en ekonomisk politik som ökar arbetslösheten. Dess i sak illa grundade angrepp på offentlig samhällsverksamhet, dess politik att försämra för breda folkgrupper leder till dämpad efterfrågan och ökad arbetslöshet. Dess motiv för detta baseras på föreställningen att den offentliga - främst den kommunala - sektorns expansion skulle ha verkat hindrande på den industriella utvecklingen. Så är icke fallet. Den offentliga sektorns expansion har dels varit en nödvändig följd av industrisamhällets utveckling, dels har den skapat efterfrågan och grund för industriell aktivitet och utveckling. Det är således i nuvarande läge direkt ansvarslöst att som regeringen föra en politik som innebär ytterligare förminskat bostadsbyggande, försämrad samhällsservice, strypning av kommunernas ekonomi, direkta standardsänkningar för de arbetande. Detta får bara som följd ökad arbetslöshet och därmed än värre samhällsekonomisk obalans. En politik som skall bekämpa arbetslösheten måste angripa dess orsaker. Dessa ligger - som visats - i det kapitalistiska systemets egen utvecklingslogik. Kapitalismen skapar arbetslöshet. Detta kan oförblommerat skildras också av kapitalismens egna förespråkare. I en propagandaskrift utgiven av säger en av de där intervjuade direktörerna: industrin jagar vi kostnader. Vi vill sänka utgifterna. Vi har mätinstrument hur lönsamheten utvecklas. Hålls inte utvecklingen inom de nödvändiga ramarna vidtar vi åtgärder. Ofta måste människor 'lämna skutan. Vi kan tillägga: När samtliga kapitalister handlar så här - ökar produktionen men minskar sysselsättningen och därmed efterfrågan - skapar den profitstyrda rationaliseringen arbetslöshet. Felet ligger dock inte i att produktionen rationaliseras utan i att detta sker utan samordning mellan olika delar av näringslivet, att det sker utan övergripande planmässighet. Felet med den kapitalistiska rationaliseringen ligger också i att den syftar att deklassera arbetet, att alltmer göra de arbetande underordnade maskinerna eller rättare maskinernas ägare. Det är just dessa mekanismer en aktiv sysselsättningspolitik måste angripa för att kunna vara problemlösande i stället för att i bästa fall vara problemdöljande. Politiken måste medföra ökad planmässighet, samhällelig kontroll över kredit- och investeringsströmmar, och syfta till en samhällsekonomi alltmer utvecklad efter uttalade målsättningar som sätter medborgarnas behov i centrum. Förutsättningar för arbetslöshetens fullständiga avskaffande finns först i planerad socialistisk hushållning. Den ekonomiska situationen och läget på arbetsmarknaden hade kunnat vara mycket bättre än nu om politiken följt sådana riktlinjer. Regeringens politik går åt rakt motsatt håll. Den vill minska det samhälleliga inflytandet över utvecklingen, den strävar efter att de kapitalistiska drivkrafterna jakten efter enskild profit - skall få verka än friare än . Men detta är detsamma som att låta dem som bemäktigar sig stora delar av överskottet av det samhälleliga produktionsresultatet och hellre använder det till spekulation än till produktiva investeringar få ett än större inflytande över landets framtid. Utvecklingen har visat att det inte går att förlita sig på den kapitalistiskt styrda utvecklingen. Det krävs medvetna samhällsinsatser för att öka produktion och sysselsättning. Genast måste arbetet sättas i gång för att konkret utarbeta ett program för 100 000 nya samhällsnyttiga arbeten. Bostadsbyggandet som minskar katastrofalt måste öka. Möjligheter måste skapas för ett bostadsbyggnadsprogram som omfattar minst 70 000 nyproducerade lägenheter samt ett omfattande ombyggnads- och saneringsprogram (i särskild motion till innevarande kommer vi att precisera dessa krav). Detta kan beräknas ge minst 30 000 nya byggnads-, anläggnings- och industriarbeten. Kollektivtrafiken måste kraftigt byggas ut. Härför talar trafikpolitiska, energipolitiska, miljömässiga och ekonomiska skäl. Tvärtemot regeringens strävanden måste den offentliga sektorn planmässigt byggas ut. Det gäller på olika områden av dess verksamhet som är nödvändig för samhället och medborgarna. Den sociala servicen måste byggas ut i stället för att minskas och försämras. Det gäller sjuk- och hälsovård, barnomsorg, äldreomsorg och åldringsvård. En sådan utbyggnad skapar arbete och inkomster och får som bieffekt stimulans av näringslivet i dess helhet. Man har t. ex. beräknat att en satsning på 1 milj. kr. inom sjukvården ökar sysselsättningen i den privata sektorn med , produktionen med 1,29 milj. kr. till följd av den spridnings- eller multiplikator-effekt som uppstår. Importen skulle öka med 0,23 milj. kr., vilket är en förhållandevis låg importandel. I dessa tider av intensiva högerattacker på den offentliga verksamheten är det viktigt att erinra om att den offentliga sektorns upphandling från näringslivet uppskattningsvis ger mellan 300 000 och 600 000 arbetsplatser, och att för varje miljard av nedskärning mellan 5 000 och 10 000 personer i näringslivet i övrigt kan mista sina jobb. De finansiella aspekterna på detta behandlas i vår motion om den ekonomiska politiken. Vi vill här dock slå fast: En bättre samhällsekonomi uppnäs inte om det arbetas mindre och arbetslösheten växer. Regeringens angrepp på den offentliga sektorn kommer att förvärra landets ekonomiska läge. Det är också nödvändigt att utveckla ett omfattande statligt industriprogram. Detta måste knytas till behovet att starkt höja förädlingsgraden i den svenska ekonomin. Den nödvändiga kraftiga utbyggnaden av inhemska miljövänliga och förnybara energikällor, en kraftig satsning på de kollektiva kommunikationerna, ett effektivare och billigare transportnät med bl. a. utbyggd inrikes sjöfart, samhälleliga satsningar för bättre arbetsmiljöer och återställande av förstörda naturmiljöer m. m. bildar marknad för ett sådant industriprogram som också kan finna exportmarknader. Målsättningen för detta industriprogram måste vara av storleksordningen 100 000 nya industrijobb . För att detta stora industriprogram skall kunna förverkligas är det nödvändigt att kreditväsendet ställs under samhällelig ledning och kontroll och mobiliseras för samhälleliga målsättningar. En framgångsrik politik för flera jobb förutsätter sålunda att de privata storbankerna och kreditinstituten Finansiella resurser måste mobiliseras för att skapa samhällsägda fonder under de arbetandes kontroll. Dessa samhällsfonder skall utgöra en finansiell bas för det samhälleliga industriprogrammet. En samhällelig kontroll över kapitalströmmarna kan inte bara gälla inom landet. Valutalagstiftningen måste användas så att det blir stopp för kapitalflykt och industriutflyttning. med en ökad arbetslöshet drivs arbetstempot och intensiteten i arbetet upp för de arbetande. Dessa och andra skäl av social natur utgör huvudskälen till att en allmän arbetstidsförkortning måste påbörjas. Målsättningen måste vara 6 timmars arbetsdag, men ett delmål är 7 timmars arbetsdag och 35 timmars arbetsvecka. Detta torde inom många områden också få vissa positiva sysselsättningseffekter. Vissa produktivitetsvinster och övergång från deltids- till heltidsarbete gör att sysselsättningseffekten inte kommer att öka propotionellt med arbetstidsförkortningen, vilket också har betydelse för kostnaderna för en sådan reform. Dock skulle de sysselsättningspolitiska vinsterna inte vara oväsentliga, även om de sociala vinsterna är större. Kapitalisterna har makt över andras arbete. De kan avskeda arbetande om de inte ger tillräcklig vinst. Motsatsen händer aldrig under kapitalismen. De arbetande har inga möjligheter - inom kapitalismens ramar och lagar - att från kapitalägande avstänga en kapitalist, som till dem betalar löner, som de icke är nöjda med. Kapitalister kan således tjäna på anställda och sedan ställa de arbetande utan arbete när lönsamheten blir sämre. Arbetarna måste mot detta ha försvarsmedel. Det är därför nödvändigt med facklig vetorätt mot avskedanden och permitteringar. Full lön bör - såsom framgår av en annan vpk-motion vid detta - utbetalas . I den nuvarande situationen på arbetsmarknaden är det nödvändigt att AMS får vissa nya tjänster. Det är nödvändigt om verket skall kunna uppfylla de vidgade arbetsuppgifter som situationen kommer att kräva. Till detta återkommer vi i särskild motion. Principerna för en nödvändig politik i kampen mot arbetslösheten kan sålunda sammanfattas: Snabbt utarbetande av ett program för 100 000 nya samhällsnyttiga arbeten, av högst , innefattande ökat bostadsbyggande och en påbörjad planmässig utveckling av den offentliga sektorns samhällsservice. Ett statligt industriprogram av storleksordningen 100 000 nya industriarbetsplatser . Kreditväsendet under samhällelig ledning och kontroll. Nationalisering av de privata storbankerna och andra kreditinstitut. Uppbyggnad av samhällsägda fonder under de arbetandes kontroll. Stopp för kapitalflykt och industriutflyttning. Förkortning av arbetsdagen mot målet sextimmarsdag påbörjas. Facklig vetorätt mot avskedanden och permitteringar. Ökning av AMS resurser genom fler tjänster. Dock skall inriktning av AMS-verksamheten, som regeringen företräder, och som innebär en skärpning av den regionala obalansen avvisas. Med hänvisning till ovanstående föreslås 1. att beslutar att hos regeringen hemställa om ett förslag till 100 000 nya samhällsnyttiga arbeten i enlighet med motionens riktlinjer, 2. att beslutar att hos regeringen begära att arbetet för ett statligt industriprogram påbörjas, 3. att beslutar att hos regeringen hemställa om förslag till nationalisering av de privata storbankerna och kreditinstituten, 4. att beslutar att hos regeringen begära förslag till samhällsfonder under de arbetandes kontroll, 5. att beslutar uttala att valutalagstiftningen skall tillämpas så att det sätts stopp för kapitalflykt och industriutflyttning, 6. att beslutar fatta principbeslut om en tidsplan för generell nedtrappning av arbetstiden /dag med bibehållen lönestandard, så att sextimmarsdagen är genomförd . (vpk) C.-H. (vpk) (vpk)