mot · G402231 · 1981-01-13 00:00:00 — av m. fl. om ersättningssystemet för viltskador på jordbruksgrödor fattade beslut om ett nytt ersättningssystem för vissa viltskador. Förutom att ändringar infördes när det gäller systemets omfattning har en ny princip för självriskens beräkning antagits. Denna princip innebär krav på förebyggande åtgärder. Vidare har nivån fått en väsentlig höjning, vilket innebär att många skador faller utanför systemet. Självriskens beräkning innebär att lantbruksföretagets totala areal är självriskgrundande oavsett om skador har inträffat eller kan inträffa. Ett lantbruksföretag med vall och träda får således bära en hög självrisk i förhållande till den areal som kan bli föremål för skadevärdering. Eftersom skadorna är störst i mellan- och skogsbygderna där även vallarealen är dominerande kommer lantbruksföretagen i dessa områden att drabbas orimligt hårt. Självrisken beräknas genom att genomsnittet av havre- och kornskörden multipliceras med lantbruksföretagets totalareal. Självrisknivån utgör av den framräknade summan. På ett medelstort jordbruksföretag, omfattande ca 30 ha, kan en självrisk utgå på ca , vilket är nära hälften av skördens totala värde på ett hektar. Några konkreta exempel : Arrendator, län, 61 ha åker. Beräknad självrisk 61 x . är den beräknade självrisken i medeltal per ha för län) = . En höjning på . från förut gällande beräkningsgrunder. Arrendator, , 50 ha åker. Beräknad självrisk 50 x . = , en höjning på . Ersättningssystemet får olika utfall beroende på lantbruksföretagets belägenhet, driftsinriktning och storlek. I ett brutet produktionsområde med kreatursdrivande företag blir risktagandet större för viltskador. De principer som ersättningssystemet bygger på orsakar med andra ord orättvisor. och träda inräknas vid beräkningen av självrisken trots att ingen ersättning utgår för dessa arealer. Ett animalieföretag som använder arealen för grovfodersförsörjning får i förhållande till den besådda arealen där ersättning kan utgå en orimlig självrisknivå. Ett animalieföretag åker därav vall och havre får en självrisk på . Vid t. ex. en skada på av den besådda arealen kommer lantbrukaren att erhålla . Självrisk i relation till det totala skördevärdet utgör då jämfört vid enbart spannmålsodling. Det torde vara i ytterst få fall som ersättning utgått för betesskador i vall varför det kan hävdas att systemet i sin utformning får orimliga konsekvenser. De företag som drabbas är belägna i sådana områden där animalieproduktionen är en 1* 1980/81. förutsättning för sysselsättning och utkomstmöjligheter. Särskilt hårt drabbas arrendatorer. Många av dem arrenderar av domänverket eller skogsbolag, har mycket vilt på och kring gården, har marker som bäst passar för havre, har ingen jakträtt och mycket små möjligheter att få in viltskadorna på sin plussida när arrendena görs upp. För att åstadkomma en förbättrad rättvisa och ett bättre hänsynstagande till företagens förutsättningar att bära delar av förlusterna måste ersättningssystemet ändras så att vid beräkningen av självrisken vall och träda utgår. Med stöd av det anförda hemställs att hos regeringen begär att vall och träda utgår vid beräkning av självrisken för ersättning för viltskador inom jordbruket. () () () ()