mot · G4022020 · 1981-03-18 00:00:00 — Med hänsyn till behovet av en radikal höjning av industriinvesteringarna måste man vara beredd att arbeta med flera olika slags stimulanser. Bland de medel som här fortsättningsvis skall tas upp finns löntagarfonder, strukturoch utvecklingsfond och insatser genom . Det torde emellertid vara motiverat att - för att uppnå en bred, omedelbar effekt - , också sätta in någon typ av generella investeringsstimulanser. Sådana kan utformas på olika sätt. Det kan exempelvis vara fråga om stimulanser genom skatteavdrag. En annan tänkbar metod är att man väljer att direkt genom statliga subventioner reducera industrins räntekostnader för nya investeringsprojekt. Stimulanssystemen kan utformas som helt generella och begränsas till exempelvis investeringar över en viss nivå. Vi presenterar inte i denna motion något konkret förslag beträffande ett sådant system för investeringsstimulans, utan kommer att i andra sammanhang mer preciserat redovisa vår syn på hur systemet bör utformas. Kravet på kraftigt ökade industriinvesteringar innebär att utrymmet för tillväxt i den privata standardförbättringen begränsas. Vi ser det från socialdemokratisk sida som en självklarhet, att den därmed nödvändiga återhållsamheten från lönstagarnas sida motsvaras av ett inflytande över hur de därigenom frigjorda resurserna utnyttjas. På det sättet säkerställs också att utbyggnaden av industrin genomförs på ett sätt som överensstämmer med de anställdas uppfattning om hur en långsiktigt trygg sysselsättning skall kunna åstadkommas. Detta är en av utgångspunkterna för tanken på löntagarfonder. Ett genomförande av sådana fonder skulle på ett avgörande sätt förbättra förutsättningarna för industriell utveckling i . Vi menar emellertid från socialdemokratisk sida att situationen i den svenska industrin är sådan att det inte är rimligt att förbli passiv i avvaktan på ett framtida system med löntagarfonder. Åtgärder för att öka industriinvesteringarna måste sättas in utan dröjsmål. 9.1 Struktur- och utvecklingsfond Vi har från socialdemokratisk sida i samförstånd med vid upprepade tillfällen krävt att en särskild struktur- och utvecklingsfond skall inrättas. Fondens uppgift skall vara att förbättra företagens försörjning med riskkapital. Den skall också kunna spela en viktig roll i samband med strukturförändringar inom näringslivet, bl. a. som ett instrument för att åstadkomma den expansion på områden med utvecklingsmöj ligheter, som är nödvändig om strukturförändringarna skall kunna genomföras på ett socialt rimligt sätt. Vi ser snart sagt bevis på hur bristen på expansion i den svenska industrin hårt drabbar enskilda människor. Strukturomvandlingens positiva, expansiva, sida saknas alltför ofta - kvar står bara den negativa, i form av nedläggningar och utslagning. Vi kan från socialdemokratisk sida inte acceptera den passiva attityd som den borgerliga regeringen intar. Samhället kan inte undandra sig ansvaret för det som sker, och det är nödvändigt att samhället bygger upp instrument för att kunna agera effektivt. Vi upprepar därför vårt krav på att en struktur- och utvecklingsfond inrättas. En viktig uppgift för fonden blir att medverka vid finansieringen av investeringsprojekt, som på grund av sin storlek eller företagsekonomiskt sett höga risknivå är svåra att finansiera och vars genomförande försvåras eller omöjliggörs på grund av brist på riskkapital. Till grund för beslut om engagemang från fondens sida måste ligga en vid, samhällsekonomisk bedömning av det enskilda projektet. Detta skall alltså inte enbart bedömas utifrån den i den företagsekonomiska kalkylen beräknade avkastningen, utan beslutet måste innefatta hänsyn till effekterna på industriutvecklingen som helhet. På samma sätt måste det finnas möjlighet att i fondens beslut tillämpa ett samhällsekonomiskt betraktelsesätt, då fondmedel ställs till förfogande som ett led i strukturomvandlingsprocessen. Om man genom en satsning från fondens sida kan undvika betydande samhällsekonomiska kostnader i form av exempelvis driftsubventioner eller arbetsmarknadspolitiska insatser och bortfall av skatteintäkter, bör detta självfallet kunna vägas in i besluten. Det är uppenbart att de statliga satsningarna på utveckling av svensk industri måste knytas till en finansieringskälla med mycket betydande resurser. I annat fall får insatserna endast marginella effekter. Det bör vara en uppgift för struktur- och utvecklingsfonden att finansiellt engagera sig i produktionsledet och vid upphandlingar. Det är därför också nödvändigt att det byggs upp en organiserad samverkan mellan fonden och forskningsarbetet. Endast på det sättet kan forskningsresultaten på ett effektivt sätt föras vidare till praktisk industriell produktion. En annan viktig uppgift för struktur- och utvecklingsfonden blir att allmänt förstärka företagens egenkapital. Det har från många håll framhållits att den ogynnsamma relationen mellan eget och främmande kapital är en faktor som verkar återhållande på investeringsviljan. Det är i allt större utsträckning denna låga soliditet än låga vinster som anförs sorn skäl för den låga investeringsaktiviteten. Ett lämpligt medel att öka soliditeten är att genom riktade nyemissioner få till stånd en ökning av aktiekapitalet. Detta bör bli en uppgift för struktur- och utvecklingsfonden. Fonden bör driva sin verksamhet i form av en stiftelse. Verksamheten bör finansieras genom en särskild avgift på lönesumman. Olika former för kapitaltillskott från fondens sida bör vara tänkbara. Utöver aktieteckning genom nyemission bör förvärv av konvertibla skuldebrev eller motsvarande kunna vara aktuellt. Härutöver bör även andra former för kapitaltillskott kunna prövas. Vilken lösning eller kombination av åtgärder som väljs bör avgöras från fall till fall. I vissa fall kan det vara lämpligt att strukturfondens insatser också kombineras med tillskott från annat håll, t. ex. från Investeringsbanken eller . För att fonden på ett effektivt sätt skall kunna fungera som ett av medlen inom ramen för en aktiv näringspolitik bör i dess styrelse finnas representanter för såväl löntagarna och näringslivets organisationer som statliga myndigheter. Med hänsyn till det starka intresse och ansvar för den näringspolitiska utvecklingen som löntagarorganisationerna har anser vi att de bör tilldelas ett betydande inflytande i fondens styrelse. Regeringen bör ha nära kontakt med fonden och bör i likhet med i branschråden utse ordförande. I övrigt bör regeringen vid utseende av styrelse utgå ifrån att löntagarorganisationerna bör kunna nominera sex, näringslivsorganisationerna två och staten två personer i fondens styrelse, vilken bör uppgå till sammanlagt elva ledamöter. Den har sedan sin tillkomst spelat en mycket betydelsefull roll för att öka tillgången på riskvilligt kapital på den svenska kapitalmarknaden. Som vi tidigare påpekat är det angeläget att, som ett led i en politik för att öka industriinvesteringarna, vidta åtgärder för att förbättra företagens soliditet. Vi har tidigare från socialdemokratisk sida krävt att omgående skulle få ett rejält medelstillskott för att långsiktigt kunna planera sin verksamhet. har fonden tillförts 600 milj. kr., vilket ligger i linje med våra tidigare krav. Vi har också vid upprepade tillfällen hävdat att allmänna pensionsfondens möjligheter till engagemang inte bör vara begränsat på det sätt som gäller. Fjärde fondstyrelsen har tidigare i en del fall gjort större placeringar än begränsningsregeln skulle medge. Det torde vara svårt att påvisa några som helst nackdelar med detta. I realiteten kommer flertalet större engagemang att äga rum efter direkta överenskommelser med vederbörande företag. Begränsningsregeln förhindrar även sådana engagemang som de berörda företagen finner nödvändiga för sin utveckling. Vi föreslår därför att undanröjer restriktionen beträffande fjärde AP-fondens engagemang i enskilda företag. Vi anser också att regeringen skall framlägga förslag till en bestämmelse i reglementet angående allmänna pensionsfondens förvaltning som uttryckligen ålägger fondstyrelsen att fästa vikt vid de anställdas synpunkter inför beslut om engagemang. Det ansvar som är förknippat med fjärde fondstyrelsens engagemang i nyemissioner gör att styrelsens beslut härom självfallet bör baseras på ett allsidigt utredningsmaterial. En särskilt betydelsefull faktor vid beslutsfattandet måste vara hur de anställda i berörda företag bedömer de investeringar som fondstyrelsen överväger att göra. Vi menar från socialdemokratisk sida att fondstyrelsen bör fästa särskild vikt vid de anställdas synpunkter. Regeringen bör lägga fram förslag till en bestämmelse i reglementet angående allmänna pensionsfondens förvaltning som uttryckligen ålägger fondstyrelsen detta. Självfallet måste staten utnyttja de egna företagen som ett medel för att direkt och indirekt stimulera aktiviteten i ekonomin. Det kan ske genom att man i den statliga företagssektorn sätter in bl. a. ökade investeringar, satsningar på utveckling av nya produkter och ny teknik samt ökade exportansträngningar. Vi har bl. a. i våra motioner om stålindustrin och gruvindustrin givit exempel på sådana positiva satsningar inom den statliga företagssektorn. Möjligheterna till effektivisering och samordning av de statliga företagens aktivitet måste tas till vara. I många fall torde det t. ex. finnas möjligheter till framgångsrik samverkan mellan olika affärsverk och statliga bolag i konkreta projekt. bör naturligtvis också kunna samarbeta med andra typer av företag, privata och kooperativa. Däremot vänder vi oss bestämt emot sådana förslag som leder till att det statliga företagandet försvagas, t. ex. genom utförsäljningar av delar av de mest lönsamma och expansiva delarna av den statliga företagsgruppen. Det behov av en ökad investerings- och utvecklingstakt som vi har i svensk industri måste mötas också inom den statliga företagssektorn. Vi föreslår därför att regeringen ges i uppdrag att utarbeta ett investeringsoch utvecklingsprogram för de statliga företagen. Regeringen bör redovisa resultatet av denna verksamhet för . Därvid bör också förslag om nödvändiga åtgärder för att säkra investeringsprogrammets finansiering läggas fram. Enligt vår uppfattning bör också statliga företag spela en aktiv roll i industripolitiken. Detta kan bl. a. ske genom direkta insatser för att underlätta strukturomvandlingen i skilda branscher. Sådana insatser har redan skett i flera fall. Vi har i våra motioner om skogsnäringen resp. tekoindustrin pekat på ytterligare områden där ett sådant statligt engagemang är lämpligt. Ett område, där statsmakterna har uppenbara möjligheter att genom aktiva insatser stimulera produktion och sysselsättning, är gentemot de statliga affärsverkens och myndigheternas egna verkstadsrörelser. Här finns en naturlig och organisatoriskt fast koppling mellan användar- och producentsidan, och förutsättningarna för ett samarbete i produktutvecklingsfrågor är därmed särskilt gynnsamma. startade den dåvarande socialdemokratiska regeringen en utredning med uppgift att se över möjligheterna att utveckla ny produktion vid affärsverkens och myndigheternas verkstäder som ersättning för den tillverkning som faller bort, så att därigenom sysselsättningen skulle kunna upprätthållas. Utredningen har tagit namnet . Enligt socialdemokratisk uppfattning bör det finnas goda förutsättningar att genom i första hand insatser på upphandlingsområdet åstadkomma påtagliga positiva effekter för produktion och sysselsättning vid verkstäderna. Vi pekade från socialdemokratisk sida på att det, med hänsyn till att utredningen arbetat , fanns anledning att anta att skulle ha möjlighet att med kort varsel redovisa förslag till åtgärder. Dessa förslag skulle därefter, eventuellt inledningsvis i form av försöksverksamhet, kunna föras ut i praktisk tillämpning. Vi föreslog att skulle göra ett uttalande av denna innebörd. Vi lyckades dock inte få med på denna linje. borgerliga majoritet avstyrkte vårt förslag med hänvisning till att ett betänkande från utredningen väntades . Detta betänkande, Fordonsunderhåll i statliga verkstäder, avlämnades . Där föreslås bl. a. åtgärder för att förmå de statliga verken att ta kontakt med statliga verkstäder, då myndigheten i fråga står i begrepp att köpa fordonsunderhåll. Ännu har från regeringens sida inga åtgärder vidtagits med anledning av betänkandet. Utredningens arbete beräknas vara avslutat under innevarande år. Det förefaller enligt socialdemokratisk uppfattning och mot bakgrund av vad som här anförts vara befogat att från sida understryka angelägenheten av att åtgärder kommer till stånd. Regeringen bör utan dröjsmål vidta åtgärder för att stimulera de statliga myndigheterna att utnyttja de statliga verkstäderna. Vi föreslår att gör ett uttalande av den innebörden. togs i en socialdemokratisk partimotion upp frågan om inrättande av statliga handelshus. Vi framhöll att alltför många företag inte tar vara på de exportmöjligheter som finns. Man drar sig för att ta de risker som alltid ligger i en satsning på export. Man vet för litet om vilka avsättningsmöjligheter som finns på avlägsna marknader. Man lyckas inte få till stånd ett samarbete med andra företag, som kan vara nödvändigt både för att pressa kostnaderna för marknadsbearbetning och transporter och för att kunna erbjuda köparen just den produkt eller den kombination av produkter, som han vill ha. I sådana fall räcker det inte att samhället ger kreditstöd eller erbjuder en allmän service. Det krävs att samhället både kan ta på sig risker vid en exportsatsning och åta sig en del av det praktiska arbetet. Vi föreslog därför att tanken på statliga handelshus skulle prövas. Handelshusen skulle självständigt marknadsföra produkter och sluta avtal med köpare. De skulle ta ansvar för att avtalsvillkoren, beträffande produktens utformning, leveranstider etc., uppfylls. skulle handelshusen också kunna utnyttjas som ett instrument för att samordna olika producenters bidrag vid en export av stora anläggningsprojekt. Producenterna får då själva svara för avtalen. Handelshusen får därmed en mäklarroll. De skulle likaså kunna utgöra samhällets instrument med uppgift att samordna den kommersiella sidan av samarbetsavtal med och statshandelsländer. I de sammanhangen skulle ett samarbete kunna utvecklas med andra inblandade samhällsorgan som ansvarar för olika delar av svenska samarbetsavtal. I motionen redovisades också en diskussion om upprättande av en typ av samarbetsavtal mellan och . Samarbetsavtalen skulle kunna utsträckas utöver den krets av länder med vilka det statliga biståndssamarbetet bedrivs. Avtalen skulle främst gälla områden som industriellt samarbete, forskning och utveckling av teknologier. De skulle även kunna utvidgas till andra områden av intresse för de berörda parterna. Det skulle exempelvis kunna röra sig om kollektivtrafik, sjukvård, miljöteknik, liksom industrigrenar där har lång erfarenhet. Avancerad svensk teknologi och forskning skulle på så sätt i tillämpad form bidra till att lösa problem för fattiga människor i . Om samarbetsavtalet gällde ett mottagarland för svenskt bistånd, skulle delar av samarbetet kunna finansieras med dessa biståndsmedel, om mottagarlandet prioriterar så inom biståndsprogrammet. Samarbetsavtalen som sålunda skulle kunna ha kommersiella inslag, bygga på kunskaps- och teknologiöverföring eller utgöra en del av svenskt bistånd skulle ledas från , där resurser för ändamålet måste byggas upp. Det konkreta resultatet av våra förslag om samhällsinsatser i form av statliga handelshus blev sedermera den verksamhet med exportsäljbolag vid några regionala utvecklingsfonder som diskuteras i avsnittet om småföretag i denna motion. Det statliga exportkreditstödet bestäms, vilket också klart framgår av propositionen, i praktiken väsentligen av det motsvarande stöd som ges av andra länder. Man tvingas att passivt anpassa de egna subventionsnivåerna till internationell praxis för att undvika stora snedvridningseffekter. är denna typ av stöd utomordentligt kostnadskrävande. Det är angeläget att pröva andra former för statligt stöd till export. Vi menar emellertid att tanken på statliga handelshus som inte är bundna till en regional avgränsning bör prövas. I vår motion (1980/81:1945) om åtgärder för den glasindustrin diskuterar vi de problem som är förenade med att förmå företagen i branschen till ett mer utvecklat exportsamarbete. Vi pekar på möjligheten att inom ramen för samhällsägda 4 1980/81. handelshus skapa en exportorganisation som är gemensam för företag från olika branscher. Vi menar att en verksamhet med sikte på att finna praktiska former för ett arbete inom ramen för statliga handelshus bör startas. Vi föreslår därför att en delegation tillsätts med uppgift att organisera en försöksverksamhet med export genom ett statligt handelshus. Verksamheten bör vara koncentrerad till några produktområden, avgränsade på ett sådant sätt att en effektiv marknadsföring kan bedrivas. Olika lösningar beträffande försäljningens organisation utomlands bör prövas. Likaså frågan om hur man skall söka lämpliga produkter att arbeta med och hur avtalen med de tillverkande företagen skall vara utformade. Delegationen bör bestå av representanter för industri- och handelsdepartementen, statens industriverk och Exportråd. Vidare bör näringslivet och fackliga intressen vara representerade. Vi föreslår att delegationen för en försöksverksamhet anvisas 10 milj. kr. 12 Nordiskt industripolitiskt samarbete Den Nordiska investeringsbanken, som inrättades 1976, har till uppgift att medverka vid finansiering av investeringsprojekt av direkt eller indirekt intresse för två eller flera nordiska länder. Banken kan ge lån och ställa upp garantier till ett sammanlagt belopp av . De resultat som det industripolitiska samarbetet inom ramen för och därefter avkastat måste betecknas som mycket begränsade. föreligger ett förslag om åtgärder för att främja det nordiska samarbetet vid projektexport. Förslaget innebär möjlighet till lån och garantier för investeringar i projekt utanför när de är av gemensamt nordiskt intresse. Dessutom föreslås att en nordisk projektexportfond inrättas. Fonden skall kunna användas för att täcka en del av kostnaderna för sådana förberedande undersökningar som ofta utgör inledningsfasen i ett större exportprojekt. Ett svensk-norskt industriellt samarbetsavtal har aviserats. Det finns alltså exempel på gemensamma nordiska industripolitiska satsningar. Ändå måste man konstatera att samarbetet ingalunda svarar mot vad som vore motiverat med hänsyn till behovet av samordning och stimulans av industrin i . I de skilda nordiska länderna finns en i många avseenden likartad syn på vilken samhällsutveckling som är önskvärd och också på statens roll i samhällsutvecklingen. Detta borde kunna utgöra en av utgångspunkterna för ett gemensamt nordiskt industripolitiskt arbete. En annan utgångspunkt skulle kunna vara det förhållandet att ett av problemen i industripolitiken inom vart och ett av de nordiska länderna är ländernas ringa storlek. Små länder har svårt att på egen hand bygga upp effektiva organisationer för stöd till den egna exporten. De har svårt att ta vara på resultaten av forsknings- och utvecklingsinsatser. Den begränsade hemmamarknaden innebär svårigheter inte bara för den importkonkurrerande industrin utan också för exportindustrin, som ofta behöver en bas på hemmamarknaden. Dessa och andra skäl talar för gemensamma nordiska satsningar inom den tekniska forskningen, för att bredda industrins hemmamarknad, för att stödja exporten osv. Ett betydligt intensifierat industripolitiskt samarbete med andra nordiska länder bör därför enligt vår mening eftersträvas. Initiativ till samarbete i olika former kan dels tas inom ramen för verksamheten inom och , dvs. i sammanhang där samtliga nordiska länder är representerade. Många frågor, och många typer av samarbete, lämpar sig emellertid bättre för behandling på bilateral bas. Tekniskt forsknings- och utvecklingsarbete är ett av de områden som enligt vår uppfattning bör kunna bli föremål för ett starkt utvidgat nordiskt samarbete. Vi hänvisar till vad vi sagt i avsnitt 8. arbetar, inom ramen för Nordiska ministerrådets verksamhet, Nordisk industrifond, som har till uppgift att bl. a. stimulera teknologiskt samarbete mellan nordiska industriföretag. Det finns emellertid enligt vår mening utrymme för ökade insatser, inte minst inom ramen för det bilaterala samarbetet. Ett annat område där ett samarbete skulle kunna betyda en väsentlig stimulans av industrin är den offentliga upphandlingen. Den nära överensstämmelsen mellan de nordiska länderna vad gäller dels kraven på den offentliga sektorn, dels de problem som kräver lösning kan läggas till grund för gemensamma satsingar på teknikupphandling. Vi skall inte här närmare precisera vilka områden som bör kunna bli aktuella för ett samarbete. En rad områden är tänkbara. En närmare genomgång av bl. a. användarnas krav på produkter och system, potentiella producenter i olika länder och en rad andra frågor som avgör de praktiska möjligheterna att genomföra ett samarbete måste emellertid göras. Först då en sådan genomgång gjorts kan man ha en uppfattning om vilka områden som bör prioriteras i ett samarbete kring teknikupphandling. Det torde vara lämpligt att i första hand söka sig fram mot ett samarbete på bilateral bas, eftersom annars samordningsfrågorna kan förutses bli alltför svårlösta. har, delvis i anslutning till norska olje- och gasfynd men också av andra skäl, möjligheter till industripolitiskt samarbete yppat sig i en, jämfört med tidigare, utomordentligt stor utsträckning. Intresset utifrån för industripolitiskt samarbete med har varit betydande. Likaså den svenska industrins krav på statliga insatser för att underlätta olika former av industrisamarbete mellan svenska och norska företag. Den har intagit en påfallande passiv hållning - en attityd som orsakat förvåning och lett till öppen kritik såväl från norsk sida som från det svenska näringslivet. Det är enligt socialdemokratisk mening tydligt att vi i bör förstärka resurserna för att delta i nordiskt industripolitiskt samarbete. Det gäller dels resurserna för att ta statliga initiativ till samarbete vid exempelvis forskning och utveckling eller offentlig teknikupphandling, dels resurserna för att hålla en industripolitisk beredskap för att stödja olika samarbetsinitiativ inom näringslivet. En väg skulle kunna vara att regeringen utsåg en särskild sakkunnig eller statssekreterare med ansvar för det nordiska industripolitiska samarbetet. 13 De mindre och medelstora företagen De mindre företagen svarar för en mycket betydande del av den svenska ekonomins produktion och sysselsättning. Mer än en fjärdedel av det totala antalet sysselsatta i arbetar i företag med mindre än 50 anställda. Därav återfinns drygt hälften i företag inom tjänstesektorn, dvs. inom handel, samfärdsel och annan serviceverksamhet. Industrin svarar för av sysselsättningen inom småföretagssektorn och byggnadsverksamheten för , medan faller på jordbruk, skogsbruk och fiske. Den näringsgrensmässiga fördelningen - med tyngdpunkten i tjänsteproduktion - antyder att en stor del av småföretagens produktion går till privat konsumtion. Detta intryck förstärks om man studerar de små industriföretagens branschtillhörighet. På det hela taget är småföretagsandelen störst i de branscher som producerar konsumtionsvaror. Det totala antalet företag i med mindre än 50 anställda - eller utan anställd personal - är mycket stort. Det rör sig i den här gruppen om storleksordningen 400 000 företag. På grund av det stora antalet företagsenheter kan en småföretagspolitik endast i begränsad omfattning bedrivas i form av selektiva åtgärder - direkt riktade till enskilda företag. Det grundläggande måste vara mer generellt utformade insatser. En helt central fråga för de mindre och medelstora företagen blir därför utformningen av den allmänna ekonomiska politiken.