bet · G501SoU22 · 1981-12-31 00:00:00 — propositionen som i mofionerna, nämligen aft sjukvårdenmåste ta sin del av ansvaret för missbrukargrupperna. Detta måste vara ensjälvklar utgångspunkt för LVM, som ju bl. a. syftar till att tillgodose enmissbrukares akuta behov av medicinska vårdinsatser. Den som vårdas med stöd avLVM och är i behov av vård på sjukhus måste självfallet beredas sådan vård.Detta innebär aft def i de flesta fall torde vara nödvändigt att låtaLVM-vården inledas på sjukhus, oavsett risken aff missbrukaren avviker.Formuleringen av 12 § får givetvis inte tolkas som att man skulle kunna avståfrån den sjukhusvård som missbrukaren kan behöva. Om def hem där en missbrukare skall tas in för vård medstöd av LVM självt har tillgång till fillräckliga vårdresurser för att mötahans behov av medicinska insatser så ter def sig å andra sidan knappast rimligtatt trots detta genomföra den medicinska vården på sjukhus med det avbrott ochde praktiska olägenheter detta kan innebära. Undantag måste också göras för detfall att någon som skall vårdas enligt lagen redan genomgått avgiftning underbetryggande medicinsk övervakning. Det bör dessutom erinras om att def infe ärmöjligt att genomföra vård enligt sjukvårdslagen mot någons vilja (se nedan). Bestämmelsen om inledande sjukhusvård måste därför rymmamöjligheter aff göra undantag frän kravet i här nämnda fall. Enligt utskottetsmening skulle det härvid ofta bli en onödig byråkratisk omgång aff lägga effsådant avgörande pä länsrätten. Frågan kan ju uppstå efter def aft länsrättenskilt målet från sig. Enligt utskottet bör def därför åvila den vårdinstitutiondär missbrukaren skall fas in med stöd av LVM atf efter samråd med vederbörandesjukhusläkare ta ställning till frågan om den inledande värden. Huvudprincipenär dock atf den som vårdas enligt LVM skall vara tillförsäkrad rätt tillsjukhusvård. Det bör i det sammanhanget framhållas att rätten tillsjukhusvård är att betrakta som ett erbjudande och inte som ett tvång. LVMrubbar således inte principen att sjukvården skall respektera den enskildesräft att bestämma över sin kroppsliga integritet (se även prop. s. 59).Utskottet vill även hänvisa fill vad som anförs beträffande möjligheten affpåkalla biträde av polismyndighet (s. 31). Med hänvisning till det ovan anförda anser utskottet atfmotion 1981/82:27 yrkande 4 samt mofion 1981/82:31 yrkande 2 i här aktuell delinfe påkallar någon åtgärd. När def gäller yrkandet i motion 1981/82:31 om preciseringav vårdens innehåll i övrigt vill utskottet erinra om LVM:s karaktär avkomplement till socialtjänstlagen. Den vård som är avsedd atf kunna lämnas medstöd av LVM bör i princip vara av samma karaktär som den vilken missbrukarenskulle ha erbjudits enligt socialtjänstlagen om han velat medverka till en värdi frivilliga former. Vissa modifieringar måste självfallet göras med hänsyntill aft vissa behandlingsinsatser, t. ex. förebyggande medicinsk vård. SoU1981/82:22 20 huvud taget inte kan genomföras om inte klienten går medhärpå. En särskild definition av LVM-vården kan emellertid ge intryck av attdenna vård skulle ha ett annat och bättre innehåll än den frivilliga vårdenenligt socialtjänstlagen och sjukvårdslagen. Detta skulle självfallet kunna haolyckliga effekter. En precisering av det slag som motionärerna förespråkarstår även i viss motsättning till socialtjänstlagens systematik. Det bör dessutom framhållas att det föreslagna tilläggettill 12 § knappast tillför något nytt i sak. Det torde följa redan avsocialtjänstlagen i förening med andra bestämmelser i aft vården skallinnehålla de insatser mofionärerna angivit. Utskottet avstyrker således motion 1981/82:31 yrkande 2 iåterstående del. 1 viss mån likartade synpunkter kan anläggas pä det avsamma motionärer framställda förslaget om en tilläggsbestämmelse i LVM om rättför den som vårdas enligt lagen aff få ändamålsenlig vård. Utskottet delar ioch för sig motionärernas grundsyn att en sådan rätt bör vara en förutsättning förett beslut om vård mot den enskildes vilja. Som framhålls i propositionen (s.43) tjänar en sådan bestämmelse dock knappast något självständigt syfte, ivarje fall inte i en lag såsom LVM med dess karaktär av komplement tillsocialtjänstlagen. Det kan i det sammanhanget erinras om socialtjänstlagenscentrala regler om bl. a. den enskildes rätt till bistånd (6 §) och socialnämndensskyldighet att se till att enskilda missbrukare får den hjälp eller stöd debehöver (11 §) resp. att sörja för att den som behöver vård utom hemmet tasemot i ett familjehem eller hem för vård eller boende och att ansvara för atthan får god värd där (22 §). Inte minst rätten till bistånd, som ju omfattaräven vård- och behandlingsinsatser, torde i stor utsträckning sammanfalla meden eventuell bestämmelse om rätt till ändamålsenlig vård enligt LVM. Fråganskulle i så fall kunna uppstå om den som frivilligt gått med på vård för sittmissbruk infe skulle kunna ställa lika stora anspråk på vården som den somtagits in med stöd av LVM. Vidare kan erinras om LVM:s särskilda regler ominledande sjukhusvård, om stöd- och hjälpinsatser för tiden efter utskrivningenoch om särskild kontaktman hos socialnämnden. Utskottet anser denna reglering tillräcklig. Man bör hållafast vid principen aft socialtjänstlagen skall ange de centrala reglerna förmissbruksvården medan LVM endast bör innehålla de avvikande bestämmelser somföranleds av att def är frågan om att genomföra en vård oberoende av denenskildes samtycke. Specialregler som inte innebär någon egentlig avvikelsefrån socialtjänstlagen är ägnade att skapa oklarhet och bör undvikas. Detta innebär å andra sidan inte aft man kan bortse frånde särskilda krav som måste ställas på tillsyn och kontroll av kvaliteten påden vård som ges oberoende av samtycke. Utskottet vill således betona vikten avatt tillsynen av LVM-vården bedrivs effektivt och regelbundet. Med defanförda avstyrker utskottet mofion 1981/82:31 yrkande 1. SoU1981/82:22 21 Åsikterna har gått starkt isär närdet gäller vilken vårdtid som är erforderlig och lämplig vid en vård oberoendeav samtycke för vuxna missbrukare. Det har funnits förespråkare såväl för atftvånget skall vara begränsat fill det akuta avgiffningsskedet som för afftvånget skall möjliggöra hela det långa behandlingsprogram som erfordras föratf någon skall kunna komma ifrån sitt missbruk. Det är därför ingen lättuppgift atf finna en lösning som de flesta trots allt kan acceptera. Socialberedningens förslag till LVM utgick från att denvård som skulle beredas med stöd av den nya lagen främst skulle ses som ettmedel att bryta en destruktiv utveckling och ge den enskilde motivation ochrealistisk möjlighet att själv fortsätta att arbeta med sina problem. Så snartdet fanns förutsättningar för en fortsatt vård i frivilliga former skulleutskrivning ske. Beredningen ville således inte acceptera en vårdsyn sominnebar att samhället skulle ta över den enskildes ansvar för sitt eget liv. I enlighet härmed föreslog beredningen aff vård enligt LVMi normalfallet skulle avslutas . Beredningen sade sigemellerfid vara medveten om att en så i vissa fall skulle kunna varaför knapp för aff ge en djupt nedgången missbrukare den vård han behövde.Beredningen föreslog i enlighet härmed atf vårdtiden i vissa fall där en såbegränsad tid var otillräcklig skulle kunna förlängas med ytterligare högst tvåmånader efter särskilt beslut av vårdinstitutionens styrelse. Det markeradesatf sådan förlängning inte skulle fä ske rutinmässigt, utan bara skulle fåkomma i fråga när den intagne hade ett särskilt kvalificerat vårdbehov somkrävde speciell vård eller som i övrigt var svårt atf fillgodose med deresurser som stod till buds. Bestämmelsen om förlängning i 16 § LVM harutformats i enlighet härmed. Beredningen betonade samfidigt vikten av aff man vid denkommande utvärderingen av socialfjänstreformen noga studerade bl. a. reglernaom vårdtiden. Enligt beredningen kunde man i avvaktan härpå betrakta vissadetaljer i förslaget som provisoriska. I den nu framlagda propositionen accepteras beredningenslösning av frågan om vårdtidens längd. Enligt departementschefen torde denföreslagna tiden vara väl avvägd för flertalet fall (prop. s. 47). Samtidigtställer sig emellerfid departementschefen tveksam till om ens den vårdtid somenligt förslaget maximalt kan komma i fråga är tillräcklig för de svårastefallen, där missbruket har fått särskilt allvarliga följder. Hon är dock inteberedd atf i det här ärendet föreslå några särskilda anordningar för dem.Enligt propositionen kan också i åtskilliga av dessa fall sådana psykiskaskador antas ha uppkommit aff den nödvändiga längre vården kan ges missbrukarenmed stöd av LSPV. Slufligen understryks behovet av att fillämpningen av LVMföljs särskilt noga med avseende på vårdtidens längd. I motion1981/82:4 av () föreslås en annan lösning av frågan SoU1981/82:22 22 om vårdtiden (yrkande 1 delvis). Motionären förordar atfvårdtiden från början fastställs , varunder missbrukaren vidbehov, om han återfallit eller undandragit sig nödvändig vård. skulle kunnaåterintas på vårdinstitutionen. Någon prövning av förlängning av vården behöverdå inte ske. Skulle emellertid syftet med vården uppnås börmissbrukaren kunna utskrivas . Som framgått av det ovan anfiirda har många olikasynpunkter anlagts på frågan om vårdtidens längd. Enligt utskottets mening kandet inte komma i fråga att nu frångå den av beredningen föreslagna och allmäntaccepterade provisoriska lösningen av denna kontroversiella fråga. Det börockså erinras om atf utvärderingen kan komma atf ge anledning till justering avreglerna om vårdtiderna. Utskottet avstyrker därför motion 1981/82:4 såvitt nuär i fråga. Motion 1981/82:27 av m. fl. (s) tar upppropositionens uttalanden cm att en längre tids vård i vissa fall bör kunna gesen missbrukare med stöd av LSPV (yrkande 2). Motionärerna önskar ettklargörande av att den som vårdas enligt LVM inte skall kunna få föras övertill vård enligt LSPV med ett förenklat förfartinde. En eventuell intagningenligt LSPV måste således ske enligt gällande regler i denna lag. Utskottet delar motionärernas allmänna uppfattning attLVM:s regler om vårdtiden självfallet inte bör få kringgås genom aft manalternerar mellan denna lag och LSPV. Vård enligt LSPV förutsätter emellertidatt en missbrukare lider av psykisk sjukdom och är i oundgängligt behov avsluten psykiatrisk vård på sätt närmare anges i 1 § LSPV. Skulle någon somvårdas enligt LVM bli i tvingande behov av psykiatrisk vård och inte viljamedverka till sådan vård i frivillig form måste def å andra sidan åvila denansvariga vårdinstitutionen att se till att den intagne får den nödvändigapsykiatriska vården. Detta kan ske genom att institutionen föranstaltar om attmissbrukaren undersöks av läkare som är behörig att utfärda vårdintyg enligtLSPV. Att någon vårdas enligt LVM får således inte hindra att han, om hanspsvkiska tillstånd försämras, erhåller den psykiatriska vård han behöver, omnödvändigt med stöd av LSPV. Skulle någon redan från början vara i behov av en längretids vård enligt LSPV skall vidare sådan vård ha företräde framför vård enligtLVM. LVM skall då inte alls tillämpas. Det förutsäfts atf bl. a. frågan omtillämpligheten av LSPV klargörs i det läkarintyg som skall ges in tilllänsrätten i samband med ansökan om värd enligt LVM. Lagförslaget ger således ingen möjlighet fill intagningenligt LSPV i annan form eller under andra förutsättningar än vad som annarsgäller enligt LSPV. En ändring härvidlag kan bara åstadkommas genom enlagändring som beslutas av . Utskottet anser det därför uteslutet attnågon missbrukare skulle kunna föras över till vård enligt LSPV utan att detföreligger fulla skäl härfill enligt den lagen. SoU1981/82:22 23 Motion 1981/82:27 yrkande 2 fåranses tillgodosedd med vad utskottet nu anfört. Vårdinstitutioner med enskild huvudman Enligt 11 § i förslaget till LVMskall vård med stöd av lagen kunna lämnas genom hem som drivs avlandstingskommuner eller kommuner och som enligt den plan som anges i 23 §socialtjänstlagen är särskilt avsedda aff kunna lämna sådan vård. Enmotsvarande bestämmelse fanns i socialberedningens förslag. Denna regel innebär aff endast hem med landstingskommunaleller huvudman får ta ansvaret för de olika tvångsbefogenhefer lagenmedger. Dit hör att besluta om intagning och utskrivning från vård enligtlagen, aft besluta om förlängning av vårdtiden, atf påkalla biträde avpolismyndighet, aft frånta de intagna berusningsmedel och aft kroppsvisiferadem samt att i vissa fall begränsa de intagnas rörelsefrihet och attkontrollera innehållet i försändelser fill dem. 11 § innebär inte atf den som vårdas med stöd av LVM underhela vårdtiden måste visfas på def ansvariga kommunala hemmet. I 15 §föreskrivs tvärtom atf den som vårdas med stöd av lagen så snart def kan skemed hänsyn till den planerade vården skall beredas fillfälle aff lämna denansvariga kommunala på försök vårdas i annan formeller vistas i eget hem. Detta möjliggör bl. a. atf någon placeras på envårdinstitution med enskild huvudman medan det kommunala hem där han intagitsenligt LVM behåller def formella ansvaret för beslut enligt lagen och t. ex.kan begära biträde av polisen för aff återhämta missbrukaren, om denne avvikerfrån det enskilda hemmet eller på annat sätt försvårar genomförandet av vårdendär. I sammanhanget bör erinras om att de kommunalahuvudmännens ansvar för institutionsvården enligt 23 § socialtjänstlagen fårfull verkan först från . skall behovet av hem förvård eller boende tillgodoses inom ramen för den organisation som finns vidsocialtjänstlagens ikraftträdande (punkt 2 i övergångsbestämmelserna till dennalag). I konsekvens härmed föreslås en motsvarande övergångsbestämmelse i LVM,innebärande att de vårdinstitutioner som är s. k. allmännavårdanstalter för alkoholmissbrukare också får lämna vård med stöd av LVM. Tillde allmänna anstalterna räknas dels de nuvarande statliga anstalterna, dels deerkända anstalterna. Bland de erkända anstalterna- som alltså får lämnatvångsvård enligt lagen om nykferhefsvård - finns ett flertal med enskildhuvudman, främst privata stiftelser. Dessa kommer sålunda atf under enövergångstid själva få disponera över tvångsbefogenheterna enligt LVM. Devårdinstitutioner som är enskilda vårdanstalter enligt lagen om nykterhetsvårdoch som infe heller f. n. disponerar något tvång omfattas däremot inte. I denmän de har huvudman kan de erhellertid SoU1981/82:22 24 senare bli aktuella för LVM-vård om huvudmännen vid sininstitutionsplanering finner detta lämpligt. I två motioner efterfrågas mera långtgående möjligheteratf låta även vårdinstitutioner med enskild huvudman fa ett självständigtansvar för vård enligt LVM. I motion 1981182:29 av förste vice talmannenIngegerd (rn) och () yrkas att propositionens förslagtill lagtext ändras så att regeringen, om särskilda skäl föreligger, ges rättatt besluta aft vård med stöd av lagen får lämnas även av hem som drivs avförening, sfiftelse I motion 1981/82:28 av () betonas främst deövergångssvårigheter som kan komma atf uppstå inom institutionsvården.Motionären anser att vård enligt LVM bör kunna fålämnas även av andra hem än sådana soni drivs av landstingskommuner ellerkommuner, om godkänt dem för ändamålet. Enligt 11 kap. 6 § tredje stycket regeringsformen (RF)gäller efter viss ändring 1976 att förvaltningsuppgift kan överlämnas tillbolag, förening, samfällighet, stiftelse eller enskild individ. Omförvaltningsuppgiften innefattar myndighetsutövning skall det ske med stöd avlag. Den nya RF trädde i kraftden . Den niimnda regeln, somsaknade motsvarighet i den äldre RF, har utnyttjats åtskilliga gånger,dock aldrig beträffande myndighetsutövning av utpräglat "offensiv"natur. Det har aldrig varit fråga om t. ex. föreläggande av vite ellermotsvarande, än mindre om frihefsberövande åtgärder. Det är således i och för sig inte uteslutet att överlåtaåt t. ex. en privat sfiftelse atf svara för tvångsbefogenhefer enligt LVM.Utskottet känner dock tveksamhet inför en sådan ordning, som dessutom skullebli av stor principiell betydelse. Synen på människor med missbruksproblem ochpå vården av dem har förändrats avsevärt sedan lagen om nykterhetsvård antogs.Kraven på rättssäkerhet i värden och på respekt för de intagnas personligaintegritet har växt sig allt starkare. Den syn på missbruksvården som präglarsåväl socialtjänstlagen som LVM låter sig knappast förena med en vidsträckträtt aft använda våld eller annat tvång för aft lösa olika svårigheter ivården. Socialtjänsflagstiftningen skiljer sig från den nugällande lagen om nykterhetsvård i vad gäller mcjiigheterna att använda tvångoch olika påtryckningsmedel som ett led i vården av vuxna missbrukare. Dettvång som kan komma i fråga enligt LVM är starkt begränsat och omgärdat avolika rättssäkerhefsgarantier. En sådan viktig rättssäkerhetsgaranti är detpolifiska ansvar som enligt lagförslaget skall åvila styrelserna vid de hemsom får ansvaret för LVM-vården. Enligt utskottets mening är det knappast möjligt att isamma grad tillgodose kraven på rättssäkerhet inom ramen för en vård som lämnasgenom ett enskilt rättssubjekt. Från principiell synpunkt kan man dessutomhävda att def allmänna inte bör kunna avhända sig ansvaret för åtgärder som SoU 1981/82:22 25 innebär så allvarligt intrång i enskilda människorspersonliga frihet. Utskottet anser därför övervägande skäl tala mot den avmotionärerna föreslagna utvidgningen av rätten att disponera övertvångsåtgärder enligt LVM. Detta innebär självfallet inte aft de vårdinstitutionersom har enskild huvudman skulle ha spelat ut sin roll. Det enskilda initiativetoch engagemanget har varit av största betydelse för tillkomsten av behandlingsmöjligheterinom missbruksvården. Även i framfiden behövs ett sådant komplement av varieradoch delvis annorlunda vård än den som kan beredas genom det allmänna. Inteminst den nuvarande bristen på vårdplatser inom missbruksvården visar atf deenskilda institutionernas resurser måste utnyttjas. Atf de vårdinstitutioner som har enskild huvudman skullebli utan vårduppgifter fill följd av att beslut om tvångsbefogenheter begränsastill de kommunala hemmen anser utskottet alltså som uteslutet. I praktikenkommer de dessutom aff i stor utsträckning svara för vården genom att deintagna med stöd av 15 § LVM kan placeras pä en enskild institution som ett ledi LVM-vården, med möjlighet för den ansvariga kommunala institutionen aft omett sådant försök inte utfaller väl återhämta klienten dit. Sådanaförsöksplaceringar kommer vidare sannolikt ofta att leda till att missbrukarenkvarstannar frivilligt på den enskilda vårdinstitutionen efter det altLVM-vården upphört. Utskottet anser inte heller att det finns någon anledningatt befara att det inte kommer aff finnas tillräckligt många hem som kan svaraför vård enligt LVM. Institutionssfrukturen kommer att genomgå storaförändringar, varför det knappast är meningsfullt att göra jämförelser mellan åena sidan antalet institutioner som f. n. kan lämna tvångsvård enligt lagen omnykterhetsvård och å andra sidan hur många av dessa som drivs avlandstingskommuner eller kommuner. Om vissa av de vårdinstitutioner som i dagkan lämna tvångsvård inte kommer aft kunna göra det så kommer åandra sidan andra institutioner, som inte har någon tvångsvård, att fåformell möjlighet att göra det. Utskottet vill vidare erinra om att förhandlingarpågår bl. a. för att vissa av de nuvarande erkända vårdanstalterna med enskildhuvudman skall fas över av i första hand landsting. Utskottet vill slutligen framhålla aftsocialfjänstreformen bl. a. syftar fill en mera varierad vård med större möjligheteratt beakta de individuella behoven. Detta bör allmänt sett leda till att nianinte i samma utsträckning behöver tvinga människor fill vård. Med hänvisning till det anförda avstyrker utskottetmotionerna /82:28 och 1981/82:29. SoU 1981/82:22 26 De hem som är avsedda atl kunnalämna vård enligt LVM skall stå under ledning av en styrelse, vilken skall varapolitiskt sammansatt. Landstingskommunen eller kommunen k;in antingen utse ensärskild styrelse eller uppdra åt någon annan nämnd all vara styrelse.Socialnämnden i en kommun kan dock till följd av sin egen funktion i fråga omLVM-vården inte utses till styrelse. Detsamma gäller social distriktsnämnd. 1socialberedningens förslag (betänkandet s. 46) betonas även vikten av attstyrelsen ges en självständig ställning i förhållande till den kommunalasocialnämnden. En oklarhet i fråga om vem som har ansvaret för olika åtgärdersom rör den enskilde kan enligt beredningen leda till alt denne får svårare atthävda sina rättigheter. Om landstingskommunen eller kommunen väljer att utse ensärskild styrelse blir reglerna i kommunallagen (1977:179) om styrelse ochnämnder tillämpliga härpå. Den blir fakultativ nämnd enligt kommunallagen. Omen redan befintlig nämnd utses till styrelse gäller oförändrade regler för dennämnden. I båda fallen gäller dessutom reglerna i LVM. I 16 § LVM föreskrivssålunda att beslut om förlängning inte får delegeras, varken till tjänstemaneller till en avdelning inom styrelsen. Det hade visserligen kunnatifrågasättas om infe delegation bort kunna fillåtas i sistnämnda fall (jfr 47 §andra stycket socialtjänstlagen). Att besluta om förlängning är emellertid enså kvalificerad uppgift aft man måste fästa särskild vikt vid att helastyrelsen sätter sig in i frågan och tar ansvtiret för den bedömning som görs.Inte minst med hänsyn till svårigheten aft tillgodose kraven på politiskrepresentativitet inom endast en avdelning av styrelsen anser därför utskottetatt man tillsvidare måste acceptera ett delegationsförbud. Erfarenheterna avlagens tillämpning får utvisa om det finns skäl för en senare ändring avregeln. En omständighet som kommer att sätta en särskild prägel påinstitutionsstyrelsernas verksamhet är vidare att den ansvariga kommunen ellerlandstingskommunen ofta kommer all ha vårdavtal med andra kommunala huvudmän avinnebörd att dessa mot ersättning får disponera viss del av vårdplatserna vidinstitutionen. Fråga kan då uppkomma om hur man kan tillgodose det berättigadeintresse utnyttjarkommunerna kan ha av att få en löpande insyn i hur ärendenarörande deras klienter handläggs liksom i hur vården bedrivs i stort. Särskiltnär det rör sig om ett långvarigt och fast samarbete kan det anses önskvärt attden placerande kommunen ges tillfälle till insyn i mera organiserad form. Attkalla en representant för annan kommun atf närvara vid styrelsens sammanträdenär dock inte möjligt enbart med stöd av kommunallagens regler. 1 syfte att ökamöjligheterna för huvudmännen att utforma värdavtal med beaktande av eventuellaönskemål om styrelserepresentation föreslår därför utskottet ett tillägg till11 § LVM. Det blir härigenom möjligt att genom beslut av landsting resp. kommunfullmäktige tillförsäkra en placerande kommun rätt till adjunktion i SoU1981/82:22 27 Såväl förtroendemän som tjänstemän ellerexperter kan komma i fråga. Regeln har emellertid ansetts böra begränsas tillsärskilt utsedda institutionsstyrelser. Utskottet vill slutligen framhålla att någon skyldighetatt anordna särskild styrelserepresentation för placerande kommun naturligtvisinte följer av den nu föreslagna bestämmelsen. Inte heller inskränksmöjligheterna att avtala om t. ex. frivilliga samrådsorgan. Sådana kan utgöraett alternativ när önskemålen om insyn begränsar sig fill mera översiktliginformation. Enligt 67 § socialtjänstlagen harsocialstyrelsen tillsyn över i riket. Enligt 68 § första stycketsamma lag skall inom länet bl. a. följa socialnämndernastillämpning av lagen och se till att de fullgör sina uppgifter på ettändamålsenligt sätt. har enligt 68 § andra stycketsocialtjänstlagen även tillsyn över alla hem för vård eller boende.Länsstyrelsen har rätt att inspektera verksamheten där och kan enligt 70 §förelägga ledningen för ett hem att avhjälpa eventuella missförhållanden. Omett missförhållande är allvarligt och föreläggande inteefterkoms kan också förbjuda fortsatt verksamhet vid hemmet.