bet · G501LU19 · 1981-12-31 00:00:00 — omförmånsrätt vid konkurs m. m. I ärendet behandlas motionerna 1980/81:686 av m. fl. (c, m) vari yrkasatt hos regeringen anhåller om förslag till avskaffande avförmånsrätten för stats och kommuns fordringar å skatt och allmänna avgifter. 1981/82:720 av m.fl. (c, fp, m, s) variyrkas att hos regeringen begär förslag, som syftar till att skyddaunderentreprenörer och underleverantörer i enlighet med vad som anförts imotionen. Remissyttranden över motion 686 har inhämtats frånriksförsäkringsverket, bankinspektionen, , kommerskollegium,hovrätten över och , . , i ,kronofogdemyndigheten i , , . , hantverks- ochindustriorganisation -familjeföretagen (SHIO), (),i (LO), (),Centralorganisationen /SR, (),Föreningen och ackordscentral. har bifogat yttranden från och . /SR har utan egen kommentarhänvisat till ett yttrande av , samhällsvetare och ekonomer(). Föreningen har bifogat yttranden från föreningensfem lokalavdelningar. En sammanställning av remissyttrandena har tagits in ibilaga 1. Vidare har i bilaga 2 tagits in ett av upprättatdiagram över restförda skattebelopp 1970-1980. När konkurs inträffat skall enligt125 S konkurslagen (1921:225), om medel finns i konkursboet, först betalaskonkurskostnaderna och annan gäld som konkursboet åsamkat sig (s.k. massagäld).Därefter sker utdelning till borgenärerna. Detta sker i viss ordning, den s.k. förmånsrättsordningen. Bestämmelser om i vilken ordning olika fordringarskall betalas finns förmånsrättslag (FRL), vilken trädde i kraft den1 och ersatte tidigare gällande bestämmelser i 17 kap.handglsbalken. FRL skiljer mellan särskilda och allmänna förmånsrätter.De särskilda förmånsrätterna (48 §§) gäller både vid utmätning och konkurs,belastar 1 1981/82. LU1981/82:19 2 endast viss egendom och har i princip inbördes företrädeefter den ordning vari FRL anger dem. Särskild förmånsrätt följer bl. a. med fastighets-och företagsinteckning. ger betalningssäkring förmånsrätti den egendom som har tagits i anspråk. De allmänna förmånsrätterna (10-13 §§) gäller endast vidkonkurs och avser all egendom som ingår i gäldenärens konkursbo. Den inbördesordningen mellan dessa bestäms av paragrafernas följd. Fordringar som harallmän förmånsrätt enligt en och samma paragraf har inbördes lika rätt (14 §).Enligt 10 § FRL har till en början vissa fordringar, som står de egentligakonkurskostnaderna nära, allmän förmånsrätt. Det är här fråga om borgenärskostnad för att sätta gäldenären i konkurs och för beslut att dödsbos egendomskall avträdas till förvaltning av boutredningsman samt begravnings- ochbouppteckningskostnad, när gäldenären avlidit före konkursbeslutet. Hit höräven vissa andra arvodes- och kostnadsersättningar. I 11 § FRL reglerasdärefter allmän förmånsrätt för fordran på skatt och allmän avgift det s.k.skatteprivilegiet. I en särskild lag om förmånsberättigade skattefordringar(1971:1072) har förtecknats de skatter och avgifter vilka har förmånsrättenligt 11 § FRL. Slutligen regleras i 12 och 13 §§ FRL den förmånsrätt somarbetstagare har i arbetsgivarens konkurs för sin fordran på lön eller pension,det s. k. löneprivilegiet. Särskild förmånsrätt har med visst undantag företrädeframför allmän förmånsrätt (15 §). Fordringar utan förmånsrätt, dvs.oprioriterade fordringar, har inbördes lika rätt (18 §). Det innebär att varjeborgenär får betalt i förhållande till fordringsbeloppet. Om egendom, varisärskild förmånsrätt gäller, inte räcker till för fordringen skall återstodenav fordringen behandlas som fordran utan förmånsrätt. Det kan anmärkas att FRL undergick vissa ändringar 1975.Dessa innebar bl. a. att löneprivilegiets tidigare företräde framförfordringar på grund av företagsinteckning avskaffades. Vidare gjordes denändringen bland de allmänna förmånsrätterna att skattefordringarna flyttadesfram och gavs företräde framför löneprivilegiet. Denna förstärkning av skattefordringarnasställning kunde ske genom att löntagarnas fordringar i stället skyddades genomatt det maximala beloppet för betalning enligt den statliga lönegarantin vidkonkurs höjdes från fem basbelopp till tolv basbelopp. Genom denna kraftiga höjningkom löneprivilegiet enligt FRL att sakna betydelse för nästan alla löntagare. Lagen (1970:741) om statlig lönegaranti vid konkurs (LGL)trädde i kraft . Den innebär i korthet att staten svarar förbetalning av arbetstagares fordran hos arbetsgivare som har försatts i konkurs.De fordringar som omfattas av lönegarantin är lönefordringar med förmånsrättenligt 12 § FRL, pensionsfordringar med förmånsrätt enligt 12 eller 13 § FRLsamt vissa konkurskostnader. Prövningen av lönegarantianspråk ligger hoskronofogdemyndigheten när fråga är om konkurs som handläggs som mindre konkursenligt konkurslagen och hos LU1981/82:19 3 konkursförvaltaren i ordinär konkurs. Garantibeloppbetalas ut av efter underrättelse från kronofogdemyndighetenresp. I fråga om utbetalat belopp inträder staten iarbetstagarens rätt mot konkursgäldenären. Lönegarantin är begränsad till tolvbasbelopp såvitt avser fordran med förmånsrätt enligt 12 S FRL men är i övrigtobegränsad. Den finansieras genom arbetsgivaravgifter. I detta sammanhang vill utskotteterinra om att det allmännas möjligheter att få betalt förskattefordringar förbättrats även på annat sätt än genom en gynnsammareförmänsrätt. På det skatterättsliga området har i ökad utsträckninginförts regler om personligt ansvar för en juridisk persons skulder (s. k.ansvarsgenombrott). Enligt uppbördslagen (1953:272) kan sålunda den som iegenskap av företrädare för en juridisk person har verkställt skatteavdrag, menuppsåtligen eller av grov oaktsamhet har underlåtit att betala det innehållnabeloppet i rätt tid och ordning, bli solidariskt betalningsskyldig med denjuridiska personen för skattebeloppet jämte restavgift. En motsvarande ordninggäller enligt särskilda författningar när mervärdeskatt inte inbetalas samt,fr. o. m. , när arbetsgivareavgiften inte inlevereras i rätt tidoch ordning (SFS 1980:314). Betydelse har vidare lagen (1978:880) om betalningssäkringför skatter, tullar och avgifter, som trädde i kraft . Syftetmed lagen är att stärka det allmännas ställning som borgenär vid uppbörd ochindrivning av fordran på skatt m. m. För att ett beslut om betalningssäkringskall kunna fattas, krävs att det allmänna har en fordran mot gäldenären somavser betydande belopp. Om fordringen hänför sig till , skalltiden ha gått till ända eller fordringen ha förfallit tillbetalning. Slutligen krävs att det finns en påtaglig risk att gäldenären intekommer att betala fordringen. Att ett beslut om betalningssäkring harverkställts innebär att gäldenären inte får förfoga över den egendom somomfattas av betalningssäkringen. Den ger också, som ovan anförts, enligt 8 §FRL förmånsrätt i den egendom som har tagits i anspråk. Förmånsrätten räknasfrån dag beslutet om betalningssäkring verkställdes. Av betydelse för skattefordringarna är även 1975 årsändringar i konkurslagens återvinningsregler. Enligt 28 § konkurslagen fårnumera återvinning till konkursboet inte ske av betalning av skatt ellerallmän avgift som avses ovannämnda lag, om fordringen var förfallentill betalning, när betalningen gjordes. LU1981/82:19 4 1 motionen anförs att detförhällandet att skatter och allmänna avgifter är prioriterade fordringar vidkonkurs medfört att utdelningen till oprioriterade borgenärer blivit mer ellermindre illusorisk. I sin tur har detta fått till följd att det blivit alltsvårare att genomföra ackord. Enligt motionärerna utgör en gäldenärs konkursför många företag ett hot mot det egna företaget. tvingasborgenärsföretaget att gå i konkurs. Ett avskaffande av förmånsrätten för statsoch kommuns fordringar för skatter och allmänna avgifter skulle avsevärt stärkade mindre företagens ställning. Motionärerna påpekar att i och Norgehar motsvarande förmånsrätt avskaffats med goda erfarenheter som följd. Även iSverige bör ett avskaffande ske till gagn för särskilt de mindre företagen. 1 motionen framhålls attunderleverantörers och underentreprenörers ställning i samband med en konkursär otillfredsställande. Detta förhållande drabbar både de anställda vid företagenoch företagen som sådana. Motionärerna anser att det föreligger en betydandelikhet mellan de fordringar som löntagare har vid konkurs och de fordringarsom t. ex. underentreprenörer har. Såväl löntagare som underentreprenörer hargenom arbetsinsatser tillfört konkursboet ekonomiska värden, som utgörtillgångar vid uppgörandet av boet. Det är enligt motionärernaotillfredsställande att underentreprenörers trygghetsproblem och sociala skyddinte beaktades vid den statliga lönegarantins införande. Motionärernaunderstryker vidare att många småföretag kan drabbas hårt vid storaföretagskonkurser. Det är inte ovanligt att också småföretagen tvingas ikonkurs och att även deras anställda blir utan arbete. Enligt motionärerna ärVänerskogskonkursen ett exempel härpå. Motionärerna anser att det nu finns skäl att vidtaåtgärder som ger underentreprenörer och underleverantörer etttillfredsställande skydd. Enligt motionärernas mening bör i första hand denstatliga lönegarantin utvidgas så att den täcker underentreprenörs fordran vidhuvudentreprenörs och kundföretags konkurs i vad den avser de anställdasarbetsinsats. Företagarens egen arbetsinsats kan undantas från garantin.Företagaren bör också själv stå riskerna när det gäller materialkostnader ochövriga inte direkta lönekostnader för entreprenaden. Man bör också prövamöjligheten att finna ett lönegarantisystem för underieverantörer i fall därderas situation blir orimligt besväriig till följd av konkurs. En utvidgning av lönegarantin i enlighet med detföreslagna skulle enligt motionärernas mening på ett fördelaktigt sätt medverkatill att rädda ar-betsanställningarna hos underentreprenörer ochunderleverantörer, något som är till gagn för såväl de anställda som samhället. LU1981/82:19 5 Om det av tekniska skäl inte gåratt utvidga lönegarantin bör, anser motionärerna, andra vägar prövas för attskydda underentreprenörer och underleverantörer vid inträffad konkurs hoshuvudentreprenör eller kundföretag, t. ex. införandet av förmånsrätt förnämnda gruppers fordringar. Under förarbetena till FRL tilldrogsig frågan om skatters och allmänna avgifters förmånsrätt betydande intresse.Sålunda utarbetades 1964 en särskild promemoriaangående förmånsrätten för skatter och allmänna avgifter. I promemorianuttalade beredningen att förmånsrätten borde upphävas. Beredningen inhämtadeyttranden över promemorian från ett stort antal remissinstanser. I flertaletyttranden tillstyrktes eller godtogs att skatteprivilegiet avskaffades. 1 någrayttranden ställde man sig tveksam och i andra avstyrktes reformen elleruttalades att beslut i frågan borde anstå t. v. I sitt slutliga förslag (SOU 1969:5 Utsökningsrätt IX, Förmånsrättsordning m. vidhöllberedningen uppfattningen att skatteprivilegiet borde utmönstras. Beredningensförslag till ny lag innehöll därför inte någon bestämmelse om förmånsrätt förskatter och allmänna avgifter. Beredningen underströk att en ny förmånsrättsordning inteborde uppta andra förmånsrätter än sådana som var väl motiverade. En ledandeprincip måste vara att borgenärerna behandlas lika, om inte verkligt bärandeskäl finns för att göra åtskillnad. Vid de nordiska överläggningarna hade dettaenhälligt understrukits. Särskilt angeläget var att s. k. tysta förmånsrätterhölls tillbaka. Till dem hörde förmånsrätten för skatter. De nordiska kommittéerna,som arbetade på en reformering av konkurslagstiftningen, hade ansett attskatteprivilegiet var otillräckligt motiverat och borde avskaffas. Så skeddeockså i och i . Med hänsyn till den begränsadebetydelsen för det allmänna som skatteprivilegiet hade för vårt land ansåglagberedningen för sin del att det inte mötte något hinder att även häravskaffa förmånsrätten för skatter. Enligt lagberedningen är en effektivskatteindrivning nödvändig för att samhällsfunktionerna skall kunnaupprätthållas. Det var däremot enligt beredningen inte välgrundat att av denanledningen anse skattekraven ha en högre valör än sådana fordringar som enligtberedningens förslag skulle vara oprioriterade. Till denna grupp hörde -förutom obetalade underhållsbidrag - krav på ersättning för olika uppdrag,leverantörers fordringar, skadeståndsanspråk m. m. Beredningen hade låtit införskaffa uppgifter omförmånsrättens ekonomiska betydelse . Av uppgifternaframgick att utdelningarna i konkurser som avslutats nämnda uppgicktill 4,7 milj., 4,3 milj. resp. 5,4 milj. kr. De belopp som bevakas medförmånsrätt i samma konkurser var 13,2 milj., 14,8 milj. resp. 19,2 milj. kr.En jämförelse med 11 1981/82. LU1981/82:19 6 de influtna skatterna , nära ,och 1966, , visade enligt lagberedningen att vadstaten på grund av förmånsrätten får lyfta av helt underordnadbetydelse. Sammanfattningsvis konstaterade lagberedningen attförmånsrätten för skatter var av underordnad betydelse för det allmänna, attskatteprivilegiet från de oprioriterade borgenärernas synpunkt innebar endiskriminering som ej var sakligt grundad och att hinder mot att detavskaffades inte kunde anses föreligga av hänsyn till gäldenärerna. Remissutfallet beträffande lagberedningens slutligaförslag stämde ganska väl överens med motsvarande i fråga om beredningenspromemoria. Även förhöll det sig alltså så, att flertaletremissinstanser tillstyrkte eller lämnade utan erinran förslaget om attavskaffa skatteprivilegiet medan ett mindre antal avstyrkte eller varbetänksamma till det. Vid remisstillfällena var det också i stort sett sammaremissinstanser som intog en positiv resp. negativ ståndpunkt till förslaget. Sådana remissinstanser som representerade det enskildanäringslivet -t. ex. , , ,och Näringslivets skattedelegation - ansåg att förmånsrättenför skatter och allmänna avgifter borde avskaffas. Denna ståndpunkt intogsockså av löntagarorganisationerna samt av en del statliga myndigheter, sominte hade någon anknytning till uppbörd eller indrivning av skatt, t. ex. flerahovrätter, bankinspektionen och kommerskollegium. De remissinstanser som avstyrkte eller var tveksamma tillförslaget om att avskaffa skatteprivilegiet utgjordes uteslutande av statligamyndigheter. Det var sådana myndigheter som hade till uppgift att ombesörjauppbörd eller indrivning av skatt eller vars verksamhet hade nära anknytningtill sådana uppgifter. Hit hörde bl. a. exekutionsväsendets organisationsnämnd(EON) samt flertalet i ärendet hörda länsstyrelser och kronofogdemyndigheter. I proposition 1970:142 med förslag till ny förmånsrättslagbibehölls den allmänna förmånsrätten för skatter och allmänna avgifter. Chefenför framhöll inledningsvis att han godtog utgångspunktenatt alla borgenärer i princip skall behandlas lika. Fordringar borde sålundages förmånsrätt till betalning endast om verkligt starka skäl fanns härför. Närdet gällde skattefordringar ansåg departementschefen att vad de remissinstansersom ombesörjer uppbörd och indrivning av skatt anfört måste tillmätas särskildbetydelse. Departementschefen framhöll vidare att skatteprivilegiet på grundav vissa indirekta effekter hade större ekonomisk betydelse än vad de avlagberedningen framtagna siffrorna gav vid handen. I själva verket fördeförmånsrätten med sig relativt god ekonomisk utdelning. Departementschefenfann sig vidare kunna konstatera att även andra starka skäl alltjämt stöddeförmånsrätten för skatter och allmänna avgifter. Dessa skäl var av bådeekonomisk och indrivningsteknisk karaktär. a. kompenseradeskatteprivilegiet det underläge som staten hade vid uppbörd LU 1981/82:19 7 ochindrivning jämfört med annan fordringsbevakning. En enskild fordringsägarekunde t. ex. som villkor för leverans kräva kontant betalning eller säkerhet iform av borgen eller inteckningar. Någon motsvarande möjlighet för staten tillsäkerhet för skattefordringar fanns inte. Skatlepri-vilegiet hade enligtdepartementschefen också betydelse som hjälpmedel för utmätningsmannen i hansarbete. Han kunde exempelvis på grund av detta lämna ett företag med godprognos anstånd med skatteinbetalningen som han avstod från attutmäta omsättningstillgångar. Dessutom var förmånsrätten motiverad av hänsyntill skattemoralen. Beträffandede skäl som åberopats till stöd för skatteprivilegiets slopande konstateradedepartementschefen att påståendet att staten vid jämförelse med innehavare avoprioriterade fordringar har betydligt bättre möjligheter till riskutjämning ioch för sig var obestridligt. Påståendet hade emellertid sitt fulla värdeendast i en del fall. Vissa oprioriterade fordringsägare hade sålunda oftasjälva resurser för en tillfredsställande riskutjämning. Dessa fordringsägarehade i allmänhet, vid sidan av staten, de största ekonomiska anspråken ikonkurser. Den omständigheten att staten har möjlighet till stor riskutjämningborde därför inte tillmätas någon avgörande betydelse. När det gällerpåståendet att skatteprivilegiet i dess egenskap av tyst förmånsrätt är tillsärskild olägenhet för kreditgivningen påpekade departementschefen attförmånsrätten inte var så tyst som det kunde förefalla. Sålunda gällde attkronofogdemyndighetens register över alla restförda fysiska och juridiskapersoner var offentliga. Registren torde också regelmässigt utnyttjas avkreditupplysningsföretagen. Vidare hade efter fastighets- ochföretagsinteckningsreformen skatteprivilegiet inte längre samma negativa effektsom . Enligt departementschefens mening reducerade dessa omständigheterhögst väsentligt värdet av påståendet om olägenheter för kreditgivningen avskatteprivilegiet. Departementschefen konstaterade vidare att möjligheternaatt vinna nordisk rättslikhet på förmånsrättslagstiftningsområdet var mycketbegränsade. Även om i fråga om skatterna dessa möjligheter var större än imånga andra hänseenden borde, i den mån inhemska skäl talade med tillräckligstyrka för bibehållandet av skatteprivilegiet, detta därför - åtminstone idåvarande läge få väga över önskemålen om nordisk rättslikhet. Sammanfattningsviskonstaterade departementschefen att skälen för ett bibehållande avförmånsrätten för skatter och avgifter enligt hans mening hade betydligt störretyngd än de omständigheter som åberopats för ett slopande av skatteprivilegiet. Vidriksdagsbehandlingen av propositionen och två med anledning av propositionenväckta motioner med yrkanden om avskaffandet av förmånsrätten för skatter ochallmänna avgifter anslöt sig första lagutskottet (ILU 1970:80 s. 47) tilldepartementschefens principiella utgångspunkt för lagstiftningen, nämligen attalla fordringar skulle behandlas lika. I enlighet härmed borde enligt utskottetskatteprivilegiet behållas endast om starka LU1981/82:19 8 skäl förelåg härför. Vid frågans övervägande fannutskottet att sådana skäl var för handen. Utskottet hänförde sig därvid till deav departementschefen anförda skälen av ekonomisk, indrivningsteknisk ochskattemoralisk natur. Utskottet tillade att det även från exekutionsekonomisksynpunkt kunde anföras skäl för privilegiets behållande. Ett avskaffande avprivilegiet kunde nämligen befaras medföra ett stigande antal konkurser. Ensådan utveckling var enligt utskottet uppenbarligen inte önskvärd. Utskottettillstyrkte i enlighet med det anförda propositionens förslag om skatteprivilegietsbehållande. I en reservation (fp) förordades att skatteprivilegiet endastskulle behållas såvitt avsåg källskatter medan i en annan reservation (m)tillstyrktes ett fullständigt upphävande av skatteprivilegiet. Frågan om skatteprivilegietbehandlades ånyo 1971 i samband med framläggande av proposition 1971:142 medförslag till lag om förmånsberättigade skattefordringar m. m. I propositionenhänvisade chefen för till att frågan huruvida fordringarpå skatter och allmänna avgifter borde vara förenade med förmånsrätt ingåendehade diskuterats under förarbetena till FRL, att man i lagstiftningsärendethade beslutat att detaljerade bestämmelser om sådan förmånsrätt inte skulle tasin i FRL utan utfärdas särskilt samt att därvid skulle beaktas att skatteprivilegieti huvudsak borde omfatta samma skatter och avgifter som då och attförmånsrätten i stort sett borde begränsas i enlighet med vad som då gällde.Departementschefen uttalade därefter med anledning av vissa remissvar över entill grund för propositionen liggande departementspromemoriaFörmånsberättigade skatter m.m. (DsFi 1971:6) att han inte fann anledning attånyo ta upp en diskussion om förmånsrättens funktion och betydelse i vårträttssystem, eftersom statsmakterna i princip beslutat att allmän förmånsrättskulle följa med fordran på skatt och allmän avgift i fall och med debegränsningar som särskilt föreskrivits. Med anledning av att förespråkare för näringslivet vidremissbehandlingen riktat kritik mot att förslaget i promemorian syftade tillutvidgning i flera avseenden av det dåvarande skatteprivilegiet och därmedskulle stå i strid med riksdagsbeslut framhöll departementschefen attvid riksdagsbehandlingen hade förutsatts att jämkningar i olika hänseendenkunde vara motiverade. Departementschefen påpekade vidare att den föreslagna utvidgningenav området för förmånsberättigade skatter och avgifter i huvudsak varmotiverad av att indrivningen därigenom skulle effektiviseras. Enligtdepartementschefen spelade förmånsrätten en viktig roll bland de instrument somstod till buds för ett gott indrivningsresultat. Detta framgick avremissyttranden från uppbörds- och indrivningsmyndigheterna. Någon anledningatt inte utnyttja förmånsrätten, när den kunde främja indrivningens syfte,kunde departementschefen således inte se. Att därvid enskilds intresse intefick åsidosättas i onödan var självklart. LU 1981/82:19 9 väsentligtatt den enskilde borgenären så snabbt som möjligt kunde skaffa sig kännedom omde fordringar som ligger före hans egna i förmånsrättsordningen.Departementschefen hänvisade till att vederbörande myndigheters resurser bordekoncentreras på att få fram ett snabbare förfarande för fastställandet avskattefordringar. Vidare fann han det viktigt att det vid varje tillfälleskulle finnas ett åtminstone i principiellt hänseende lätt urskiljbart beloppsom grund för kravet på förmånsrätt. Med dessa två huvudprinciper somutgångspunkt borde det allmännas krav på förmånsrätt för skatter och avgiftertillgodoses i huvudsak efter indrivningsmyndigheternas behov av ett srnidigtarbetsinstrument. Även andra synpunkter borde givetvis beaktas, som t. ex.huruvida betalningskravet lätt kunde tillgodoses på annat sätt än genomförmånsrätt. Dei propositionen föreslagna nya bestämmelserna innebar i huvudsak följande.Antalet förmånsberättigade skatter och avgifter utökades. Den tid, under vilkenskatte- och avgiftsfordringar skall vara förenade med förmånsrätt, utsträcktesfrån två till . Förmånsrätt för slutlig skatt eller avgift skulleföreligga endast, om det beskattningsår eller avgiftsår, till vilket skatteneller avgiften hänförde sig, gått till ända före konkursbeslutet. Vidareutsträcktes förmånsrätten att gälla även i de fall, då annan än den skatt-eller avgiftsskyldige är betalningsskyldig för skatten eller avgiften. a. till uttalandet lagstiftningsärende, att det s. k.skatteprivilegiet i huvudsak borde omfatta samma skatter och avgifter som viddåvarande tidpunkt och att förmånsrätten i stort sett borde begränsas på sammasätt som då, yrkades i motionerna 1971: 1579 (m, c, fp), 1971: 1580 (fp) och1971: 1581 (m) avslag på förslagen i den förevarande propositionen. Isistnämnda motion yrkades dessutom att bestämmelsen i 13 § FRL skulle utgå,vilket innebar ett fullständigt slopande av skatteprivilegiet. Skatteutskottetuttalade i sitt betänkande (SkU 1971:71) att ingen torde kunna bestrida attskatter och avgifter är av utomordentlig betydelse för samhällsekonomin och atttillräckliga garantier därför måste finnas för att skatte- och avgiftsuppbördenblir så effektiv som möjligt. Härvid spelade av flera skäl, vilka närmareutvecklats lagstiftningsärende, förmånsrätten i konkurs en viktigroll. I nämnda ärende hade därför i princip beslutats att skätteprivilegietskulle bibehållas.