bet · G501LU4 · 1981-12-31 00:00:00 — om förmynderskap och godmanskap I betänkandet behandlas tvåmotioner, 1979/80:230 och 1980/81:1192, vari tas upp frågor om bl. a.omyndighetsförklaring, utseende av god man samt arvode till förmyndare och godemän. Utskottet har inhämtat remissyttranden över motionernafrån , , hovrätten för ,. , sociala centralnämnd,överförmyndarnämnd, . , FUB förutvecklingsstörda barn, ungdomar och vuxna. I motion 1979180:230 avAnn-Cathrine m. fl. (m) begärs en översyn av reglerna om godmanskap. I motion 1980181:1192 av () yrkas attriksdagen som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförs om enskyndsam utvärdering av reglerna om förmynderskap och godmanskap. I motion 1980181:1192 erinras omatt syftet med reform ay förmynderskapslagstiftningen var att väsentligtnedbringa antalet omyndighetsförklaringar. Enligt motionären har bl. a. demotivuttalanden som gjordes i samband med lagstiftningens tillkomst framtvingaten rättstillämpning som ofta illa svarar mot verklighetens behov av godtagbaralösningar. Från skilda håll - bl. a. i en uppsats 1979 vid Stockholmsuniversitet - har påtalats att lagen inte längre ger skydd åt dem som kanbehöva stöd och hjälp mot påtryckningar av närstående eller andra personer.Enligt motionärens uppfattning är det ytterst otillfredsställande att lagenförutsätter full rättshandlingsförmåga hos personer som kan befinna sig bortomrationellt tänkande och handlande. De bör i stället av lagen skyddas mot kravpå att de skall medverka vid ekonomiska transaktioner eller vid pohtiska val.Även reglerna om god man bör ses över i skilda häiiseenden, hävdar motionären.Mot bakgmnd av svårigheterna att rekrytera lämpliga personer som är villiga 1 1981/82. LU1981/82:4 2 att vara gode män bör man undersöka hur arvodes- ochersättningsfrågan lösts i praktiken. En annan fråga som bör övervägas ärhuruvida vissa personer tar på sig alldeles för många godmanskap. När detgäller handläggningen av godmansärenden har det anmärkts på att anhöriga tillden som behöver god man inte tillfrågas och ofta blir överraskade av detpersonval som gjorts. Motsvarande förhållande har påtalats när det gällerförordnande av förmyndare. Den begärda utvärderingen av förmynder-skaps- ochgodmansreglerna bör ske snabbt, anser motionären. I motion 1979180:230 anförs att det från kuratorshållpåpekats att reglerna om godmanskap är otillfredsställande av flera skäl.Reglerna för vern som kan utses till god man är oklara. De anhöriga underrättasinte alltid om att god man utsetts. Till god man utses ibland någon som är ikonflikt med de anhöriga eller som har för många godmanskap. God man skall närhan tillträder godmanskapet alltid förteckna tillgångar och skulder. Det bordeockså krävas att vittne skall närvara när förteckningen uppgörs eller när godemannen går in i lägenhet, öppnar bankfack m. m. Motionärerna framhåller attgodmanskap är mycket vanliga och kan förväntas bli än vanligare ,bl. a. eftersom antalet åldringar ökar. En översyn av reglerna om godmanskap ärenligt motionärerna därför nödvändig. Omyndighetsförklaring, förordnande av god man Reglerna i (FB) omomyndighetsförklaring och om förordnande av god man fick i huvudsak sinnuvarande utformning vid en reform av FB (prop. 1974:142, LU 1974:38).Reformen innebar bl. a. att väsentliga inskränkningar gjordes i då gällandeomyndighetsgrunder och att möjligheterna att förordna god man vidgades. Enligt 10 kap. 1 § FB skall den som fyllt förklarasomyndig av domstol, om han på gmnd av psykisk sjukdom, hämmadförståndsutveckling eller psykisk abnormitet av annat slag inte kan vårda sigeller sin egendom. En förutsättning för omyndighetsförklaring är vidare att detinte är tillräckligt att god man förordnas för personen i fråga eller att hanpå annat mindre ingripande sätt får hjälp med vården av sina angelägenheter. I2 § stadgas att domstol får förklara att underårig skall förbli omyndig ocksåefter uppnådd myndighetsålder om det beträffande honom föreligger sådant fallsom avses i 1 §. För den som omyndigförklaras skall rätten utse en förmyndare(11 kap. 3 § FB). Med omyndighetsförklaring följer vissa rättsverkningar.Sålunda gäller enligt 10 kap. 3 § att den omyndigförklarade i princip inte fårråda över sin egendom eller åta sig förbindelser. Den som omyndigförklarats avdomstol har ej heller rösträtt vid val till (3 kap. 2 §regeringsformen) eller vid kommunalval (2 kap. 3 § kommunallagen). LU 1981/82:4 3 ningargäller vissa inskränkningar beträffande den som är omyndigförklarad. Ansökanom omyndighetsförklaring får göras av den som ansökningen gäller, hans make ochnärmaste fränder, överförmyndaren samt, då fråga är om underårig, avförmyndaren. Imål om omyndighetsförklaring gäller som huvudregel att domstolen skall utfärdaföreläggande för den ansökningen avser att svara i målet. Vidare skall rättenförordna biträde att bevaka hans rätt i målet om det ej är uppenbart attbiträde inte erfordras. Föreläggande behöver dock inte utfärdas om ansökningengjorts av den vars försättande i omyndighet det är fråga om eller dennemedgivit ansökningen. Är det uppenbart att han inte förstår vad saken gällereller skulle lida allvarlig skada av att delges ansökningen skall rättenförordna god man att företräda honom i målet och bevaka hans rätt. I fall avsistnämnda natur skall något rättegångsbiträde inte förordnas. Rätten får inteförklara någon omyndig utan att läkarintyg angående hans sinnestillstånd harföretetts. Intyget skall vara utfärdat av psykiater eller av annan somförklarats behörig av och vara avfattat enligt formulär somfastställts av styrelsen. Reglerom förordnande av god man finns i 18 kap. FB. Den gode mannen är legalställföreträdare för en person, som dock inte förlorar sin egen rättsligahandlingsförmåga i och med godmanskapet. God man kan förordnas om bl. a. enförmyndare av olika orsaker inte kan utöva förmynderskapet eller förmyndarenoch den omyndige i en angelägenhet har stridiga intressen. Vidare gäller enligt3 § att domstol kan förordna god man för den som på grund av sjukdom, hämmadförståndsutveckling, försvagat hälsotillstånd eller liknande förhållandebehöver bistånd med att bevaka sin rätt, förvalta sin egendom eller sörja försin person. Finneröverförmyndaren att god man bör förordnas för någon skall han enligtöverförmyndarkungörelsen (1974:1074) anmäla detta till rätten. Av 42 § socialtjänstförordningen(1981:750) följer att en socialnämnd skall anmäla till överförmyndaren om denfinner att någon behöver omyndigförklaras eller att god man bör förordnas förnågon eller att någon inte längre bör vara omyndigförklarad. Motsvarande skyldighetåvilar en överläkare enligt 31 § 3 p. sjukvårdskungörelsen (1972:676). Godman enligt 18 kap. 3 § FB får inte förordnas om inte den hjälpbehövande harsamtyckt till förordnandet. Samtycke behöver dock inte inhämtas om hanstillstånd medför hinder häremot eller särskilda skäl föreligger. Tillgod man skall enligt 5 § utses en rättrådig, erfaren och i övrigt lämplig maneller kvinna. Några andra kvalifikationsgmnder anges inte i lagen. Rätten skallalltid bereda överförmyndaren tillfälle att lämna förslag på en person som ärlämplig för uppdraget. Somanförts inledningsvis var ett syfte med lagstiftningsreform attväsentligt nedbringa antalet omyndighetsförklaringar. I propositionen (s. LU1981/82:4 4 116-121) anförde föredragande statsrådet bl. a. att enomyndighetsförklaring borde komma till stånd bara när det förelåg verkligtbehov av en så genomgripande åtgärd. Det hjälpbehov som förelåg torde enhgtstatsrådet ofta kunna tillgodoses utan att förmyndare förordnades. Han pekadehärvidlag på den hjälp som kunde beredas genom anhöriga, genom kommunenssociala verksamhet eller genom banks notariatavdelning, advokat eller annanförtroendeman. Han framhöll vidare att i vissa fall den enskildes behov av hjälpi rättsliga eller ekonomiska angelägenheter kunde vara så omfattande att detinte var tillräckligt med det bistånd som kunde lämnas inom ramen för sådanverksamhet. I sådana fall kunde det dock vara möjligt att bereda den enskildeerforderlig hjälp genom ett utbyggt godmansinstitut. Enligt statsrådet var detdock uppenbart att man inte helt kunde undvika omyndighetsförklaringar,särskilt i fall där det fanns en överhängande risk för att den sjuke ingårrättshandlingar som kolliderar med dem som en god man skulle komma att ingå ochdetta skulle medföra väsentlig skada för den sjuke. I de flesta fall torde detemellertid enligt statsrådet finnas små risker för att den sjuke på det angivnasättet skulle ingå kolliderande rättshandlingar. Särskilt liten ansåg hanrisken vara i de fall då den sjuke själv är på döt klara med sitt behov avhjälp. Även i andra situationer, t. ex. när den sjuke var föremål förfortlöpande vård, torde man normalt kunna bortse från risken för kollideranderättshandlingar. tillstyrkte i sitt av godkändabetänkande förslaget om ändring av reglerna angående omyndighetsförklaring.Utskottet framhöll bl. a. att det med hånsyn till omyndighetsförklaringensvittgående verkningar var angeläget att den kom till användning endast där detförelåg ett verkligt behov av ett omfattande rättsligt skydd. Ett klart beläggför att den dåvarande ordningen inte var tillfredsställande utgjorde enligtutskottet handikapporganisationernas vid upprepade tillfällen framförda önskemålom en begränsning av institutet omyndighetsförklaring och en utökning avmöjligheterna att på andra sätt bistå den handikappade, när det gällerrättsliga och ekonomiska dispositioner. Förteckning över lUlgångar och skulder FB innehåller vissa bestämmelser omförmyndarens och gode mannens redovisningsskyldighet med avseende på deförvaltade tillgångarna. När egendom, som skall stå under förmyndarens förvaltning,första gången tillfaller underårig, skall förmyndaren inom en månad därefter gein en förteckning över egendomen till överförmyndaren. Har någon förklaratsomyndig skall en förteckning över den omyndigförklarades egendom ges in tillöverförmyndaren inorri från det förmynderskapet inskrevs (16 kap. 2§ FB). Förmyndaren skall på förteckningen under edsansvar bekräfta uppgifternasriktighet (3 §). Påmotsvarande sätt har en god man som förordnats att förvalta egendom LU 1981/82:4 5 attge in en förteckning till överförmyndaren över huvudmannens egendom inom enmånad efter godmanskapets inskrivning (18 kap. 9 §). Någrasärskilda formföreskrifter med avseende på hur förteckningarna skall uppgörashar inte meddelats. Ersättningtill förmyndare och gode män Såväl förmyndare som gode män är berättigade tillersättning för det arbete de utfört. Enförmyndare äger enligt 15 kap. 19 § FB uppbära skäligt arvode föruppdraget samt ersättning för sina utgifter. Arvodet och ersättningen förutgifter skall i varje särskilt fall bestämmas av överförmyndaren med ledningav de grunder som fastställs av vederbörande kommun. Arvodet ochkostnadsersättningen utges av den omyndige i den mån hans beräknade årsinkomstöverstiger två basbelopp eller, om ej särskilda skäl föranleder annat, i denmån värdet av den omyndiges tillgångar överstiger fyra basbelopp. I annat fallersätts förmyndaren av kommunen. Beslutom ersättning till god man fattas enligt 18 kap. 11 § FB av övermyndaren, somdessutom bestämmer humvida ersättningen skall utgå av medel som tillkommer denför vilken god man förordnats eller av kommunala medel. Den gode mannen haralltså inte, i motsats till vad som gäller för förmyndarskap där omyndig saknareller endast har ringa tillgångar, någon ovillkorlig rätt till arvode avkommunala medel. I de fall godmanskapet är att jämställa med ett förmynderskap,dvs. i regel när det handlar om egendomsförvaltning, kan dock överförmyndarenenligt uttalanden i samband med lagstiftningens tillkomst hämta ledning i degmnder för ersättning till förmyndare som kommunen fastställt. EnligtSvenska kommunförbundets riktlinjer för arvode m. m. till förmyndare utgår ettnormalarvode för egendomsförvaltningen av av basbeloppet, i merkomplicerade fall av . Dämtöver bestäms ett visst arvodeför den personliga omvårdnaden med, i regel, av basbeloppet. Ennärmare redogörelse för innehållet i riktlinjerna har lämnats i utskottetsbetänkande LU 1977/78:2 s. 16-17. Vissaavgöranden i rättspraxis m. m. () har under de senaste årenavgjort flera mål med anknytning till de frågor som berörs i de nu aktuellamotionerna. Imålet NJA 1977 s. 201 hade HD att bedöma bl. a. frågan humvida god man enligt18 kap. 3 § FB i det aktuella fallet kunde förordnas utan samtycke av den förvilken god man skulle utses (NN). Det rörde sig om en person som med hänsyntill sin höga ålder var i behov av bistånd med att förvalta sin egendom. NNvägrade att ge sitt samtycke till att en viss person, en advokat, 1* Riksdagen1981/82. LU1981/82:4 6 utsågs till god man. Frågan var då om särskilda skälförelåg att ändå förordna god man. HD konstaterade att det kunde förväntas attNN och den gode mannen, oavsett vem som förordnades, inte skulle kunnasamarbeta. bedömdes NN:s behov av bistånd som starkt. HD refereradeett uttalande av föredragande statsrådet lagstiftningsärende (prop.s. 122) av innebörd att när allvarliga brister uppstod i samarbetet mellan huvudmannenoch den gode mannen kunde en omyndighetsförklaring bli aktuell. EnHgt HD:smening var emellertid möjhgheterna till omyndighetsförklaring begränsade tillenbart fall av psykisk sjukdom eller liknande. HD anförde fortsättningsvis: Även om den nya lagstiftningen meddet innehåll den sålunda fått kan anses ha givit upp tanken, att den enskildebör vid behov skyddas mot att han på olika sätt eller av skilda anledningarvanvårdar eller rentav ödelägger sin ekonomi, kan inte bortses från att det medhänsyn till omgivningen kan föreligga starka sociala och andra skäl för eninsiktsfull förvaltning av hans egendom.Så måste anses vara fallet i förevarande mål [ ]. detanförda, måste, i brist på andra möjligheter att tillgodose behovet av bistånd,särskilda skäl anses föreligga för förordnande av god man. (Målet återförvisades till tingsrätten för ny behandling.) I målet NJA 1978 s. 350 gälldefrågan humvida en kvinna med gravt psykiskt handikapp skulle förklaras omyndig,trots att hon kunde erhålla tillräckligt bistånd i vården av sig och sinegendom om god man förordnades för henne. Vid valet mellanomyndighetsförklaring och godmansförordnan-de skulle enhgt HD beaktas attskillnaden mellan arten av och formerna för det bistånd som lämnas avförmyndare respektive god man inte var av någon avgörande betydelse. Enligt HDgav uttalandena i förarbetena till ändringar inte stöd för en tolkningav 10 kap. 1 § FB som - närmast i strid med dess ordalydelse - innebar att,"sedan det konstaterats att vederbörandes sinnestillstånd är sådant attomyndighetsförklaring kan komma i fråga, graden av psykisk ohälsa i sig harbetydelse vid prövningen av om omyndighetsförklaring skall ske". HD fann att vederbörandes behov av bistånd skulletillgodoses redan genom att god man förordnades. Ansökningen omomyndighetsförklaring lämnades därför utan bifall. I ett avgjort mål om hävande avomyndighetsförklaring, NJA 1981 s. 291, befanns den omyndigförklarade (JÅ) varaur stånd att vårda sig och sin egendom på gmnd av hämmad förståndsutvecklingoch psykisk abnormitet av annat slag. Frågan gällde humvida det kunde ansestillräckligt att god man förordnades för att bistå honom. Beträffande JÅ:sekonomiska situation var upplyst att han fömtom sin förtidspension och vissaarbetsinkomster hade ett kapital på . Utredningen i målet gavvid handen att det fanns en risk för att JÅ, om han blev myndigförklarad,skulle komma att förbmka sina pengar (JÅ var alkoholmissbmkare). LU1981/82:4 7 saknade å andra sidan anhöriga som var beroende av hansförsörjningsförmåga och hade förklarat sig villig att låta en god man ta handom hans pengar. HD konstaterade parentetiskt att det syntes oklart i vad mån engod man äger vidta förvaltningsåtgärder som strider mot huvudmannens vilja. HDåberopade de ovan i detta betänkande (s. 3-4) citerade uttalandena avföredragande statsrådet och lagutskottet i samband med reform avförmynderskapslagstiftningen och fann mot bakgrund av vad som upplysts om JÅoch med beaktande av de strävanden som ligger bakom den nuvarandelagstiftningen om omyndighetsförklaring att det var tillräckligt att god manförordnades för honom - HD:s minoritet (två ledamöter) ville inte häva . I ett av avgjort ärende (Rättsfallfrån hovrätterna 20:80) fann hovrätten särskilda skäl föreligga att förordnagod man enligt 18 kap 3 § FB utan samtycke från den för vilken god man skulleförordnas. Denne hade skriftligen motsatt sig ett godmansförordnande men antogsav läkare ändock kunna vara villig att samarbeta med en ev. god man. Hovrättenansåg mot bakgrund härav och av det i förarbetena till 18 kap. 3 § FB angivnaintresset att så långt möjligt låta godmansförordnanden ersättaomyndighetsförklaringar att särskilda skäl för förordnande av god man förelåg. I detta sammanhang bör nämnas att ombudsmän () avgjort flera ärenden med anknytning tillförmynderskapslagstiftningen (JO:s ämbetsberällelse 1980/81 s. 20 f). a. tagit upp vissa frågor rörande god man enligt 18 kap. 3 § FB. I ettärende uttalade JO, angående regeln om att krav på samtycke till förordnande avgod man från den det rör kan efterges om särskilda skäl föreligger, att det rörsig om en undantagsregel, som skall tillämps med försiktighet. JO anförde attfrågan humvida hinder mot inhämtande av samtycke föreligger tydligtvis närmastär en medicinsk bedömningsfråga och hindret bör därför i allmänhet styrkas medläkarintyg. Det kan ibland vara förenat med svårigheter att erhålla sådantintyg, men möjligheten bör som regel undersökas. För att överförmyndares ellerannan ej sakkunnigs bedömning skall kunna godtagas fordras enligt JOuppenbarligen att de skäl varpå bedömningen gmndar sig framläggs och de börsjälvfallet dokumenteras i akten. I ett annat ärende uttalade JO, angående spörsmålethumvida förmyndare bör förordnas när det föreligger risk för kollideranderättshandlingar mellan huvudmannen och en god man, bl. a. följande. Det är därför - vilket kan synasnågot paradoxalt - i allmänhet på det sättet att personer som är såhandikappade att de alldeles saknar förmåga till initiativ och självständigt handlandeej kan förklaras omyndiga. (Jämför rättsfallet NJA 1978 s. I andra fall,där psykiska störningar av så allvarlig art inte föreligger, blir utrymmet förgodmansaltemativet mera begränsat, fastän intresset av att ej utnyttja meraingripande åtgärd än nödvändigt naturligen väger desto tyngre. LU 1981/82:4 8 Väl i linje med gode mannens uppgifter liggertydligen att genom lämpliga föreställningar söka förmå sinhuvudman att inte begagna sig av sin rättsliga handlingsförmåga till skada försig själv. Som framhållits i överförmyndarens yttrande i detta ärende skall dengode mannen också sörja för huvudmannens person. För gode män och övermyndarekan det vara mycket svårt att bedöma hur långt det är lämpligt att gå i strävanatt söka bromsa huvudmannens dispositioner under hänsynstagande till det förhållandetatt han är myndig. Kan huvudmannen inte avhållas från skadhga dispositioner medmindre han direkt förvägras rådigheten över sin egendom står dock endastomyndigförklaring till buds. Det är då överförmyndarens skyldighet att göraansökan därom, såvitt han bedömer övriga förutsättningar vara för handen. Detkan inte gärna vara fel av överförmyndaren att förklara detta för den berörde.Möjligheten att begära omyndigförklaring får dock inte begagnas som ett hot.Det måste fasthållas att avgörandet ankommer på domstolen, liksom det ärdomstolens sak att taga ställning till en begäran från huvudmannen om att god manej längre skall vara förordnad för honom. JO framhöll sedan att när överförmyndaren, som såsmåningom skett i det aktuella fallet, yrkat omyndighetsförklaring, domstolensförordnande enhgt 10 kap. 14 § FB kunde begäras (interimistiskt beslut omomyndighetsförklaring). Hade sådant förordnande inte meddelats kunde i principinte heller i denna situation huvudmannen förvägras förfoga över sin egendom. Frågan om en översyn av bestämmelserna omomyndighetsförklaring m. m. aktualiserades i genom tre motioner vid1976/. motion (1976/77:657) framhölls bl. a. att rättstillämpningen efter 1974 årsändringar av förmynderskapsreglerna hade fått till följd att en person, som ärgravt psykiskt sjuk och kontinuerligt vårdas på sjukhus, ofta inteomyndigförklarades och därigenom kunde behålla sin rösträtt. Å andra sidankunde det bli nödvändigt att omyndigförklara en psykiskt sjuk person, varssjukdom inte var av så allvarligt slag att den föranledde sjukhusvård. Denneskulle då också förlora sin rösträtt. Motionären fann en sådan ojämlikhetotillfredsställande och föreslog att reglerna skulle ses över. Lagutskottetkonstaterade i sitt av godkända betänkande LU 1977/78:2 medtillfredsställelse att antalet omyndighetsförklaringar i gått nedkraftigt efter och att syftet med reform såledesuppnåtts. Med hänsyn till att risken för kolliderande rättshandlingar intekunde anses vara särskilt stor när den sjuke kontinuerligt vistades påvårdinrättning ansåg utskottet det följdriktigt att omyndighetsförklaringarmestadels kom i fråga beträffande personer som inte var i behov av sjukhusvård.Utskottet fann att förlusten av rösträtten enligt utskottets mening inte kundetillmätas någon betydelse vid bedömningen av om en person behöveromyndigförklaras eller ej. Utskottet avstyrkte motionen i denna del. LU1981/82:4 9 I en annan motion (1976/77:245)föreslogs att omyndighetsförklaringar obligatoriskt skulle omprövas, exempelvisvartannat år. Utskottet hänvisade till att isamband med föräldrabalksreformen hade behandlat frågan om obligatoriskomprövning av förmynderskap. Motionsförslag härom hade avvisats med motiveringatt en sådan omprövning i vissa fall skulle kunna vara till nackdel ochunderstundom även till skada för den omyndige. Utskottet hade i ställettillstyrkt ett förslag i prop. 1974:142 om införande av en skyldighet föröverförmyndarna att granska alla förmynderskap som inte avsågunderåriga och att ge överförmyndarna rätt att vid behov ansöka om hävande avomyndighetsförklaring. Motionen avstyrktes av utskottet och avslogs avriksdagen. Med anledning av ett annat motionsyrkande (1976/77:653)föreslog utskottet en ändring i 10 kap. 15 § FB av innebörd att enomyndighetsförklaring skall kunna hävas även utan företeende av läkarintyg omdet föreligger synnerliga skäl härför.Utskottet pekade bl. a. på att det undantagsviskunde förekomma fall där det är helt omöjligt att få fram sådant intyg ellerdär ett uppfyllande av kravet på läkarintyg skulle dra med sig orimligakostnader. Utskottet behandlade vidare ett motionsyrkande (i motion1976/77:657) om en samlad översyn av bestämmelserna om arvodering avförmyndare. I motionen hävdades bl. a. att det av Svenska kommunförbundetrekommenderade taxesystemet motverkat avsikten med reform i dennadel, nämligen att förmyndare i betydligt större utsträckning än tidigare skulleägna sig åt vården och omsorgen om myndlingens person. Utskottet konstateradeatt det alltjämt torde föreligga vissa brister när det gäller arvoderingen avförmyndare, men att bristerna inte var av sådan karaktär att de kunde motiveraen allmän översyn av arvodessystemet. Enligt utskottets mening fick det iförsta hand ankomma på de kommunala myndigheterna att se över reglerna.Utskottet utgick från att noga följde utvecklingen på områdetoch vidtog de ändringar i sina rikthnjer som kunde befinnas erforderliga.Motionen avstyrktes i denna del. Pågående utredningar m. m. Utredningen (Ju 1977:08) om barnensrätt har i uppdrag att utreda frågan om förstärkning av barns rättsligaställning. Enligt direktiven bör särskild uppmärksamhet ägnas reglerna om vårdnadoch umgängesrätt samt överflyttning av barn. Det har dock överlåtits åtkommittén att i stor utsträckning själv kartlägga problemområdet och ange ivilka ämnen lagändringar bör komma i fråga. Utredningen har avgett tvådelbetänkanden. I det senaste av dessa - betänkandet (SOU 1979:63) Barnets rätt2. Om föräldraansvar m. m.