bet · G501SoU22 · 1981-12-31 00:00:00 — måste emellertid få tillgångtill de kunskaper och erfarenheter som socialnämnden förvärvat genom sittarbete med missbrukaren. Detta får å andra sidan inte leda till atthandläggningen drar ut på liden och försenar påbörjandet tiv vården. Som tidigare framhållits är såväl de organisatoriskafrågorna som personalfrågorna otillräckligt belysta. Utskottet är därför inteberett att SoU1981/82:22 11 redan nu ta ställning till om dessa uppgifter bör läggaspä sociala enhet eller om man bör överväga inrättandet av enallmän ombudsfunktion på det sätt som antytts i tilläggsdirektiven tillsocialberedningen. De prakfiska förutsättningarna för olika organisatoriskalösningar måste klarläggas innan länsstyrelserna kan fa över ansvaret förhandläggningen av LVM-ärendena. Som framhålls i proposifionen måste man därförtänka sig någon form av övergångslösning. En övergångslösning kan konstrueras på olika sätt. Enmöjlighet är att, såsom i propositionens lagförslag, tills vidare läggauppgiften på socialnämnden under def att man fortsätter att undersöka hur enöverflyttning av denna funktion till kan gå till. En annanmöjlighet är att man redan nu lägger det lagliga ansvaret på , mengenom övergångsbestämmelser ålägger socialnämnderna att ansvara för uppgiftenunder , vilken bör vara så avvägd att def blir möjligt att hinna lösade organisatoriska och resursmässiga frågorna. Det finns goda argument för båda dessa lösningar.Utskottet anser emellertid övervägande skäl tala för att man redan nu fattarbeslut om de riktlinjer som skall gälla för framfiden. De långvarigameningsmotsättningarna när det gäller vård oberoende av samtycke av vuxnamissbrukare har lett till stor osäkerhet i kommunerna och försenat utvecklingeninom missbruksvården. Inte minst hänsynen till den mera långsiktiga planeringenav motiverar därför att nu ger besked om utformningenav beslutsförfarandet enligt LVM. Detta innebär självfallet infe att man skullevara förhindrad att senare justera detaljer i lagen. Men det är önskvärt atfskapa klarhet i de stora frågorna och därmed ett bättre arbetsklimat förmissbruksvården. Utskottet föreslår med hänvisning till def anförda atfpropositionens lagförslag ändras i de avseenden som betingas av aftlänsstyrelsen i stället för socialnämnden ges ansvaret för utredning ochansökan enligt LVM. bör emellertid enligt övergångsbestämmelsernafullgöra dessa uppgifter . Denna tid kan, med hänsyn till denberedningstid som normalf erfordras för förslag som innebär organisatoriska ochpersonalpolitiska förändringar av denna omfattning, inte sättas alltför kort.Utskottet har stannat för att föreslå en tvåårig övergångstid. Länsstyrelsernaskall alltså kunna träda i funktion som utredande och ansökande myndighet frånden . Med anledning av mofion 1981/82:27 yrkande 1 och mofion1981/82:30 tillstyrker utskottet såvitt nu är i fråga den lydelse avlagförslaget som framgår av bilaga 1. Skyddet för de närslående Förutsättning för ett beslut omvård med stöd av LVM är dels att de allmänna krav som anges i 2 § är uppfyllda,bl. a. atf det inte går att tillgodose SoU1981/82:22 12 vårdbehovet genom frivilliga insatser enligtsocialtjänstlagen, dels att endera av de två specialindikationer som anges i 3§ föreligger. Därvid har den indikation som i viss utsträckning medgeringripande om någon till följd av missbruk kan befaras komma att allvarligtskada sina närstående visat sig mycket kontroversiell. Inledningsvis bör erinras om att såväl den nuvarande lagenom nykferhefsvård som LSPV innehåller mera vittgående bestämmelser om skyddför tredje man, i båda fallen avgränsade så att någon är "farlig förannans personliga säkerhet eller fysiska eller psykiska hälsa". Socialberedningenville emellerfid inte föreslå en sådan regel i LVM, som ju endast är avsedd aftfillgodose missbrukarens eget behov av vård i vissa tvingande situafioner. Beredningen föreslog i stället ett mera begränsat skyddsom skulle inskränka sig till missbrukarnas familjer. Skäl för detta var bl. a.att misshandel som inte förövats på allmän plats i princip inte faller underallmänt åtal. Familjemedlemmar kan vara rädda att göra en sådan angivelse tillåtal eller de kan av bl. a. lojalitetsskäl dra sig för att på detta sätt bliorsak till att missbrukaren kommer i fängelse. Enligt beredningen ger därförbrottsbalkens regler inte tillräckligt skydd åf de människor som stårmissbrukaren nära. iir det frän missbrukarens egen synpunkt viktigtaft inte förlora den sociala förankring som familjen utgör. Ä andra sidansammanhänger vald inom familjen inte bara med aff någon familjemedlem ärmissbrukare. Beredningen uttalade därför generellt att åtalsreglerna bordeskärpas så att misshandel och annat våld mot barn och vuxna alltid skulle fallaunder allmänt åtal, oavsett var och mot vem det förövats. Beredningen villeäven ha en översyn av bl. a. häktningsreglerna i syfte att öka möjligheternafill snabba ingripanden när def gällde våldsamma beteenden som riktade sig motandra människors personliga säkerhet. sade sig beredningen vara medveten om att maninte på denna väg skulle kunna komma till någon snabb lösning på här aktuellaproblem. Även om utredningsarbetet bedrevs skyndsamt fanns därför ett visstbehov av provisoriska regler, låt vara att de blev begränsade till missbrukare.Missbruk är dock, anförde beredningen, en viktig orsak till hotfullt ellervåldsamt beteende. Man föreslog därför såsom en övergångslösning ett begränsatskydd för de närstående i LVM. Det betonades att dessa frågor bordeägnas särskild uppmärksamhet vid den kommande uppföljningen av lagen. Proposifionen innehåller i detta hänseende samma förslagtill lagtext som socialberedningens förslag. Departementschefen ger emellertiduttryck åt en delvis annorlunda syn på behovet av bestämmelsen. I propositionen framhålls sålunda aft den avsocialberedningen efterfrågade ändringen i reglerna om åtal för misshandelinom kort kommer aff komma till stånd (den numera framlagda och avjustitieutskottet fillsfyrkla proposifionen 1981/82:43, JuU 1981/82:18). Dettager ökade möjligheter fill SoU1981/82:22 13 ingripanden inom def straffrättsliga systemet. Departementschefenerinrar emellertid (s. 45) om att detta förutsätter att ett åtalbart brottbegåtts. Möjligheterna till ingripanden innan skadan är skedd är, även vid enändring av åfalsreglerna, mycket begränsade enligt i jämförelsemed den här föreslagna regleringen. De viktigaste insatserna för att motverkavåld i hemmen sker enligt departementschefen genom en attitydbildning viainformation och genom målmedvetna satsningar på bl. a. aft minska def allmännaalkoholbruket. Likväl anses den här aktuella lagregeln fylla en viktig funktionoch måste därför kunna användas som ett led i det samhällets reaktionssystemmot våldet i hemmen som socialberedningen efterlyst. Till svar på ett förslag av lagrådet att utformaindikationen generellt, innebärande ett skydd inte bara för missbrukarensnärstående utan även andra människor, anför departementschefen bl. a. följande(s. 125). Jag vill inledningsvis erinra omden redogörelse som jag lämnade i lagrådsremissen över den splittring iuppfattning som föreligger i frågan om vårdlagstiff ningen alls bör användassom ett instrument för samhällsskyddet. Jag erinrar också om affsocialberedningen har uttryckt stark tvekan i sitt förslag och särskiltunderstrukit atf detta får ses som en övergångslösning i avvaktan på aff enändring av vissa åfalsregler kommer till stånd. I fråga om skyddet för andra ände anhöriga angav beredningen som sin uppfattning atf utomstående som hotas aven missbrukare kan få tillräckligt skydd genom regler. Jag får nu tillägga följande till förtydligande av minuppfattning i frågan. De anhöriga till missbrukaren är nafurligen oftast - bådepraktiskt och känslomässigt - bundna fill denne. Ofta rör det sig om personermed en särskilt utsatt ställning, f. ex. små barn. Våld och hot mot anhöriga ärofta undandraget allmän insyn eftersom det försiggår i hemmen. En anhörig drarsig dessutom inte sällan för att göra en polisanmälan hur besvärligaförhållandena än är. Anhöriga har alltså i praktiken ofta inte ens det skyddsom strafflagstiftningen kan erbjuda. Det gäller oberoende av om brottet kanåtalas utan angivelse av målsägande eller inte. Mot denna bakgrund bör samhället kunna ingripa medfrihefsberövande åtgärder för atf förhindra skador hos dem som utsätts förbeteendet och detta även om handlingen infe skulle kunna bedömas som ettfullbordat brott eller ett åtalbart försök till brott. Def finns därför i defall def gäller anhöriga skäl att medge vård utan samtycke till skydd för andraän missbrukaren själv. Som jag redan påpekat har meningarna varit delade redan ifrågan om faran för närstående skall vara motiv för ingripande enligt LVM ochjag kan trots vad lagrådet anfört inte förorda en utvidgning av dennaspecialindikation. Jag vill emellertid erinra om socialberedningens uppdragatt följa tillämpningen av den nya lagstiftningen och utgår från attberedningen därvid kommer att undersöka utfallet av den reglering det här ärfråga om. I motion 1981/82:27av /nem. (s) begärs nu ett klarläggande av att lagförslaget på denna punkt är enövergångslösning som noga skall följas upp av socialberedningen (yrkande 3).Motionärerna åberopar socialberedningens ovan återgivna uttalanden. SoU 1981/82:22 14 I /nollon 1981/82:26 av AnitaBråkenhielm (m) anläggs ett annat synsätt på dessa frågor. Motionären, somyrkar att skyddet inte skall begränsas till närstående, anför bl. a. att det urden vårdbehövande missbrukarens synpunkt är likgiltigt mot vem våldet riktarsig. Våldshandlingar är i sig så allvarliga symptom på ett genom missbruket ochdrogberoendet förändrat beteende aft def indikerar ett vårdbehov.Utgångspunkten bör vara detta vårdbehov, inte i vilken utsträckning man måsteskydda de anhöriga. I enlighet härmed bör kriteriet "allvarligt skadanågon närstående" ändras fill "allvarligt skada någon annan".Detta skulle även medföra att man kunde undvika fruktlösa diskussioner om i vadmån någon som utsatts för hot eller våld av en missbrukare är tillräckligtnärstående för att lagen skall kunna fillämpas. Utskottet vill i likhet med departementschefen erinra omde stora meningsmotsättningar som råder i frågan om den socialavårdlagstiftningen alls bör användas som ett instrument för samhällsskyddet.Socialberedningens förslag om ett visst skydd begränsat till missbrukarensnärmaste anhöriga var en kompromiss mellan i och för sig oförenligauppfattningar. En förutsättning för en sådan kompromisslösning var att den nogaskulle följas upp av socialberedningen och iWervägas på nytt från såvälpraktiska som principiella utgångspunkter när beredningen presenterat sinutvärdering. Mot denna bakgrund finns knappast förutsättningar för atti dagsläget ta ställning för någon permanent lösning av denna fråga. Framfidenoch socialberedningens kommande uppföljning och utvärdering får utvisa om deffinns anledning atf ha en sådan bestämmelse i LVM, bl. a. med hänsyn tagen tillutvecklingen på andra närliggande lagstiftningsomräden. Utskottet utg,".rfrån att de argument som anförts i propositionen och i motionerna kommer attvägas in i det sammanhanget. Tillsvidare kan man endast konstatera att enighetråder om att man f. n. bör acceptera ett visst skydd för missbrukarens närmasteanhöriga i LVM, trots de invändningar av mera principiellt slag som kan resasmot en sådan lagregel. Detta måste emellertid ses som en tillfällig lösning iavvaktan på den mer allsidiga diskussion som kan komma till stånd sedanresultatet av socialberedningens utvärdering föreligger. Ufskoffet vill i det sammanhanget betona vikten av atf fåen ytterligare belysning av sambandet med andra lagregler som kan vara avbetydelse för att snabbt kunna ingripa mot och avbryta de våldsamma beteendendet här är fråga om, bl. a. häktningsreglerna. Frågan om lagregler till skyddför främst de kvinnor och barn som hotas tiv misshandel eller annat våld ihemmet bör således kunna övervägas förutsättningslöst och i ett störresammanhang. Från principiella utgångspunkter vore självfallet en mer generelllösning att föredra. Motion 1981/82:27 får anses tillgodosedd med vad utskottetnu anfört (yrkande 3). Till följdav dessa överväganden kan utskottet inte biträda det förslag till SoU1981/82:22 15 ändrad lydelse av 3 och 8 §§ LVM som framförs i mofion1981/82:26. Denna mofion bör därför inte nu föranleda någon åtgärd. I motion 1981/82:25 av AnitaBråkenhielm (m) begärs dels aff genom motivuffalanden klargör hur LVMbör tillämpas beträffande gravida kvinnor med så allvarliga missbruksproblematt det väntade barnets hälsa hotas, dels en av vederbörande myndigheter gjordsammanställning av de vårdresurser som finns för denna grupp. a. att propositionen saknar varje resonemang kring dessa speciellaförhållanden, trots att socialberedningens överväganden i denna del funnitstillgängliga och bort kommenteras av regeringen. Frågan om åtgärder mot missbruk under graviditetaktualiserades genom en motion i samband med proposition 1979/80:1 omsocialtjänsten. Utskottet anförde då bl. (SoU 1979/80:44 s. 64) atf mandelade motionärernas oro för en utveckling som innebär atf allt fler barn födsmed allvarliga handikapp till följd av ett alltmer utbrett missbruk av alkohol.Man måste överväga alla möjligheter att minska antal och omfattning av sådanaskador. Detta ställde enligt utskottet krav såväl på särskild utbildning avberörd personal som på särskilt avpassade behandlingsresurser. Ufskoffetunderströk vidare atf det när det gäller gravida kvinnor med missbruksproblemär nödvändigt att kunna erbjuda kvalificerade vård- och behandlingsresurser sominte alltid är möjliga att ordna inom ramen för familjevård. Mödra- ochspädbarnshemmen fick därför inte avvecklas på ett sådant sätt att man irealiteten inte skulle kunna erbjuda någon meningsfull vård åt denna grupp. Närdet gällde vilka övriga medel som borde stå mödra- och socialvården till budsför att i akuta situationer kunna genomföra en nödvändig vård i fall därmoderns missbruk allvarligt hotade det väntade barnets hälsa ansåg sigutskottet inte kunna ta ställning. Frågan borde enligt utskottet belysas i enutredning, vilken borde anförtros den föreslagna parlamentariska beredningen(numera socialberedningen). Beredningen skulle behandla denna fråga medförfur. Socialberedningen har i enlighet härmed i juni 1981avlämnat delbefänkandef Åtgärder mot missbruk under graviditet (Ds S 1981:6).Betänkandet innehåller bl. a. en redovisning av kändaforskningsresultat rörande effekterna på barnet av missbruk av alkohol ochnarkotika under graviditet och en redogörelse för den aktuella vårdsituationenoch de olika projekt som igångsatts för vård och behandling av gravida kvinnormed missbruksproblem. Vidare görs en genomgång av den fillämpligavårdlagstiffningen och diskuteras förutsättningarna för eventuellalagstiftningsåtgärder. Beredningen anför (s. 69) att de flesta kvinnor är bereddatill stora ansträngningar för aft undvika att skada sitt väntade barn.Graviditeten innebär därför en unik möjlighet att hjälpa många kvinnligamissbrukare aft SoU1981/82:22 16 komma ifrån sitt missbruk. Denna resurs måste tas tillvara i vård- och behandlingsarbetet. måste vara beredd atf i ensådan situation göra betydande insatser. Med hänsyn till denna inställning hosblivande mödrar torde det enligt beredningen sällan finnas anledning att av hänsynfill fostret överväga att bereda en gravid kvinna vård utan samtycke. Beredningen betonar också vikten av fortsatt forskning påområdet, bl. a. för aff klarlägga var gränsen går mellan en för barnet farligresp. Def kan enligt beredningen infe komma i fråga att pågrundval av nuvarande ofullständiga kunskaper om alkoholens inverkan på barnetkonstruera en särskild lagstiftning som innebär intrång i moderns personligafrihet (s. 66). Beredningen avvisar således tanken på särskilda lagregler omvård utan samtycke av gravida missbrukare. När det gäller omfattande missbruk under graviditet anservidare beredningen att såväl den föreslagna LVM som i förekommande fall LVUgenomgående kommer att bli tillämpliga i def fall det inte går aff komma fillrätta med situationen genom olika slag av frivilliga åtgärder (s. 64). Ettmissbruk av detta kvalificerade och oftast långvariga slag innebär en allvarligfara även för moderns egen hälsa, varför ett ingripande i sådana fall kangrundas på 2 § och 3 S a) LVM eller i förekommande fall 1 § andra stycket 2eller tredje stycket LVU. I betänkandet konstateras atf den lagstiftningsom kan tänkas bli fillämplig i de fall vård utan samtycke är aktuell - LSPV,LVU och LVM -utgår från klientens, dvs. kvinnans, eget vårdbehov. Även i defall ett missbruk medför att någon anses farlig för annans personliga säkerhetkvarstår kravet på att missbrukaren själv skall ha ett överhängande och kvalificeratbehov av vård. Beredningen framhåller att skyddet för annan person enligtnyssnämnda lagar i princip far sikte på situationer då en missbrukare gårhotfullt eller våldsamt till väga mot sin omgivning, alltså i huvudsakstraffbara beteenden. Man kan inte i sådana uttryck lägga in det fallet affmissbruket i sig är skadligt för eff ännu ofött barn. Enligt beredningensuppfattning kan alltså t. ex. den föreslagna 3 § b) LVM infe åberopas i dessafall. Den fara för fostret som kan ligga i aff en kvinna vägraratf dra ned en alltför omfattande alkoholkonsumtion eller upphöra med ett brukav narkotika bör emellertid enligt beredningen kunna beaktas inom ramen förbedömningen av missbrukets allvar och av i vad mån kvinnan måste anses vara iträngande behov av värd (2 § LVM). En sådan vägran måste i de flesta fall sessom eff tecken på att kvinnan helt förlorat kontrollen över sin alkohol-ellernarkofikakonsumtion och atf hon måste ha vård för sitt missbruk. Utskottet kan i allt väsentligt ansluta sig till beredningensöverväganden i denna fråga. Aft trots erhållen fullständig information om derisker för barnet som en omfattande alkoholkonsumtion innebär infe bry sig omkonsekvenserna av ett fortsatt missbruk är knappast ett normalf beteende SoU1981/82:22 17 hos en gravid kvinna. Om infe hennes vägran aft medverkakan tillskrivas annan psykisk störning är det rimligt att anta att den beror påatf missbruket och drogberoendet tagit en så allvarlig vändning att hon är iträngande behov av vård för alt komma ifrån detta. Utskottet vill dessutomframhålla att def ofta måste anses föreligga en fara för att kvinnans egenpsykiska hälsa kan skadas om hon genom att inte kunna hejda sitt missbruk självblir orsak till att hennes barn föds med allvarliga och oåterkalleliga skador. Enligt utskottets mening bör det således vid meraomfattande missbruk under graviditet vara möjligt aft tillämpa 2 § och 3 § a)LVM i de troligen mycket få fall där man inte kan komma fill rätta medsituationen genom intensiva frivilliga åtgärder. Yrkande 1 i mofion 1981/82:25får anses tillgodosett härmed. Vad gäller den begärda sammanställningen av tillgängligavårdresurser för gravida kvinnor med allvarliga missbruksproblem vill utskotteterinra om aft socialberedningens betänkande, innehållande bl. a. en redovisningav den aktuella vårdsituationen, avgavs så sent som . Av betänkandetframgår även aft landstingskommuner och kommuner på många håll inlett ellerplanerar olika projekt för aft bättre fillgodose def speciella behov av vårdoch behandling som denna grupp har. Enligt utskottets mening är det därför förtidigt att redan nu göra en ny inventering av vårdsituationen. Det kanemellertid finnas skäl att uppmärksamma de vårdansvariga på frågan ochdärigenom stimulera till ytterligare ansträngningar att genom särskiltanpassade vård- och behandlingsinsatser motverka att fler barn skadas tillföljd av moderns missbruk under graviditeten. Detta kan bl. a. ske genom attsocialberedningens nu nämnda betänkande sänds pä remiss till berörda huvudmän.Utskottet förutsäffer att så kommer atf ske. På grund av det anförda påkallar motion 1981/82:25 yrkande2 infe någon åtgärd. Enligt 12 § i propositionsförslagetskall vård enligt lagen inledas på sjukhus om det anses lämpligt med hänsyntill den planerade vården i övrigt och förutsättningar för sjukhusvård äruppfyllda. Beträffande vårdens innehåll och utformning i övrigt hänvisas i 14 §till socialtjänstlagens bestämmelser. Vård enligt LVM skall alltså följa deprinciper som anges i socialtjänstlagen i den män avvikande bestämmelser intefinns i LVM. Sådana avvikande bestämmelser finns främst för att reglera deolika tvångsbefogenhefer som LVM medger. Hit hör även föreskrifterna i 14 § omvårdinstitutionens och socialnämndens gemensamma ansvar för de eftervårdandeinsatserna och om socialnämndens skyldighet att utse en särskildbefattningshavare som skall svara för kontakterna med klienten . Hänvisningen fill socialtjänstlagen innebär bl. a. attbedömningen av den enskildes värdbehov och av hur detta bäst kan avhjälpasskall ske med 2 1981/82. SoU1981/82:22 18 utgångspunkt i en helhetssyn. Missbruksproblemen får inteses som en isolerad fråga utan skall sättas in i sitt sammanhang. Planeringenav vården bör vidare bestämmas av en strävan mot normalisering, dvs. vårdenskall ordnas i så normala och litet särskiljande former som möjligt. I överensstämmelsemed socialtjänstlagens principer för vård utom det egna hemmet skall insatsernadessutom präglas av kontinuitet, flexibilitet och närhet (prop. s. 89). Reglerna om vårdens innehåll tas upp i två motioner. Imotion 1981/82:27 av m. fl. (s) yrkas aft 12 § LVM omformuleras ienlighet med socialberedningens förslag (yrkande 4). Yrkandet innebär ettobligatoriskt krav på inledande sjukhusvård om inte hinder härför möter enligtsjukvårdslagen (1962:242). Länsrätten skall emellerfid kunna medge undantagfrån kravet på sjukhusvård. I motion 1981/82:31 av m. fl. (s) framställsett undantagslöst krav pä atf den inledande sjukhusvården skall varaobligatorisk (yrkande 2 delvis). Mofionärerna vill dessutom ha en ändring av 12§ så att vårdens innehåll preciseras till atf avse avgiftning och andramedicinska eller sociala insatser i syfte att häva den enskildes nuvarandetillstånd och motivera honom att ändra sin situation (yrkande2 i övrigt). Imotionen framställs även ett yrkande om fillägg till 1 § LVM, av innehåll attden som vårdas med stöd av lagen har räft fill ändamålsenlig vård ochbehandling (yr/cfl«(ie /). När def gäller formuleringen av kravet på inledandesjukhusvård betonas i proposifionen (s. 86) att det som regel torde vara ställtutom tvivel atf behov av avgiftning oftast motiverar vård under betryggandemedicinsk övervakning och att de bästa resurserna för detta finns på sjukhus.Om emellertid en vårdinstitution som svarar för LVM-vård är utrustad medsjukvårdsresurser som är tillräckliga för atf möta vårdbehovet, måste man kunnaavstå från aft anlita sjukhusefs. Det kan vidare finnas fall därförutsättningar för sjukhusvård i och för sig föreligger men sjukhusvård infeär oundgängligen påkallad. Def ankommer då enligt proposifionen på den somförestår vården vid hemmet aff bedöma om def är lämpligt aff den intagne försöver till sjukhus med hänsyn fill den planerade vården i övrigt. I detsammanhanget erinras om atf sjukhuset infe har någon rätt att hålla kvar enmissbrukare som vårdas enligt lagen eller hämfti honom tillbaka om han avviker.Skulle däremot utebliven sjukhusvård allvarligt äventyra missbrukarens hälsaeller t. o. m. hans liv så säger det sig självt aff varken institutionen ellersjukhuset har rätt aff avstå från aff ge honom sådan värd. I mofion 1981/82:27 accepferiis aft man skall kunna avståfrån aft anlita sjukhusets vårdresurser i det fall en LVM-institution ärutrustad med tillräckliga vårdresurser för atl kunna möta en missbrukares behovav medicinsk vård. Motionärerna betonar dock aff detta förhållande inte får faöver huvudprincipen, nämligen aff vården skall inledas på sjukhus. Utskottet delar den uppfattning som kommer fill uttryck såväl i SoU1981/82:22 19