bet · G501LU9 · 1981-12-31 00:00:00 — betänkande 1981/82:9 1 betänkandet behandlar utskottet två motioner, nämligen 1980/81:1195 av () och HaiisPettersson i llelsingborg (s) vari yrkas att hos regeringen anhållerom förslag till lagstiftning i syfte att förhindra att icke avsedda förmånerkan uppnås genom användande av leasing. 1980/81:1582 av () vari yrkas att riksdagenhos regeringen hemställer om en kartläggning av förekommande leasingformer ochen undersökning av behovet av en lagreglering från konsumentsynpunkt. Utskottet har inhämtat remissyttranden över motionerna frånbankinspektionen, . kommerskollegium, ,hovrätten över och . Vissa uppgifter om leasing Termen leasing har hämtats frånUSA. Med leasing brukar avses uthyrning av lös egendom för viss bestämd tid somregel ej understigande ett år.l och används leasing om upplåtelseav nyttjanderätt till all möjlig slags egendom som t. ex. fastigheter,byggnader, bostäder, lokaler, maskiner, fartyg och flygplan. I harleasing konnnit till användning framför allt vid upplåtelse av nyttjanderätt(långtidsuthyrning) till fordon samt till produktionsutrustning för industrioch kontor. Modern leasing av fordon, maskiner ochproduktionsutrustning har uppstått och utvecklats i . , grundat . beslöt redan vid starten att inte sälja sinatelefonapparater utan i stället hyra ut dem. Principen övertogs av många andratelefonbolag värklen över. För många företag stod dock denna möjlighet intetill buds. Ett litet antal uthyrningar innebar förhållandevis stora omkostnaderoch en rimlig riskfördelning kunde inte göras på enstaka kontrakt. Härtill komofta finansieringssvårigheter. Utvecklingen ledde därför fram till bildandetav särskilda finansieringsföretag (leasingbolag) som påtog sig dessa problemoch risker. I introducerades leasing i mitten av 196()-talet.F. n. finns hår i landet ett tjugotal större finansbolag av vilka de flesta ärbankerna närstående företag. 1 1981/82. LU1981/82:9 2 Det finns olika typer av leasing.Man brukar framför allt skilja mellan direkt och indirekt leasing samt mellanfinansiell och operationell leasing. En mängd andra indelningsgrunderförekommer också och utbudet av olika leasingformer utvecklas snabbt. Med direkt leasing förstås sådana transaktioner därtillverkare och andra leverantörer marknadsför sina produkter genom hyresavtalsom tecknas direkt med kunderna. Det är alltså i stort sett fråga om vanligahyresavtal. Ofta diskonteras avtalen hos en bank eller ett finansbolag. Vid Indirekt leasing överlåter leverantören äganderättentill produkten -mot kontant betalning - till ett leasingbolag med vilket kundentecknar hyresavtal. Efter att tidigare ha kommit till användning huvudsakligeni fråga om lastbilar har den indirekta leasingen kommit att bliallt vanligare även vad gäller personbilar. Beroende på leasingavtalets utformning skiljer man ocksåmellan finansiell leasing och operationell leasing eller fullserviceleasing.Ttakt med att leasinginstitutet ökat mer och mer har dockskillnaden mellan dessa båda leasingformer blivit allt mindre. Finansiell leasing innebär att ett finansbolag(leasingbolag) köper in utrustning efter anvisning av leasingkunden.Utrustningen ägs av leasingbolaget medan nyttjanderätten till denna genom ettleasingavtal upplåts till leasingkunden. Utmärkande för finansiell leasing äratt vederlaget för uthyrningen skall ge leasegivaren ersättning förräntekostnader, administration, risk och vinst samt hyresobjektets successivavärdeminskning. Avtalet har med andra ord en finansiell funktion. Detta kanåstadkommas genom att hyresavtalet är ouppsägbart att desamlade hyresbetalning-arna överstiger hyresobjektets anskaffningskostnad.Hyresbetalningarna fördelas jämnt , vanligen två eller tre år.På senare tid har det emellertid blivit allt vanligare att leasingkontraktenutsträcks till att gälla samt att de innehåller en klausul om rätt förhyresmannen att säga upp avtalet. Kontraktet brukar dock i sådant fall ävenuppta bestämmelser om avräkning vid avtalets upphörande. Avtalets utprägladefinansiella karaktär framgår av den omständigheten att det vid denna form avleasing är hyresmannen som skall svara för reparationer, underhåll,försäkringar m. m. Till operationell leasing eller fullserviceleasing hänförsde avtal som inte kan inordnas under finansiell leasing. Det är alltså fråga ommera traditionella hyresavtal. Avtalstiden är ofta kortare än vid finansiellleasing. En ytterligare skillnad är att uthyraren vid fullserviceleasingpraktiskt taget alltid svarar för underhåll och reparationer. Fr. o. m. den 1januari 1979 gäller att den som långtidsförhyr ett fordon - på samma sätt somen avbetalningsköpare - betraktas som ägare i trafiklagstiftningens ochvägtrafikskattelagstiftningens mening. Detta har medfört att hyresmannen ävenvid fullserviceleasing svarar för skatt och försäkring. Operationell leasingbedrivs framför allt av leverantörer. Av särskild betydelse är LU1981/82:9 3 Vidare förekommer operationell leasing avstädutrustning. kaffeautomater m. m. Operationell leasing erbjuds ej avfinansbolagen. Däremot förekommer det att kontrakt som gäller sådan leasingbelånas hos finansbolag. En särskild form av leasing som blivit vanlig under densenaste tiden och som föranlett de båda motionerna är den s. k.deposltionsleaslngcn (även benämnd dyrleasing eller privatleasing). Den innebäratt leasetagaren deponerar ett belopp som motsvarar hela eller en del av bilensfulla marknadspris hos leasegivaren. Depositionsbeloppet ställs räntefritt tillleasegivarens disposition. Leasegivaren åtar sig ofta även att medverka vidanskaffande av lån motsvarande depositionsbeloppet. Efter leasingperiodensslut löses lånet med det deponerade beloppet. Leasetagaren betalar förutomleasingavgift - vilken erläggs med lika stora belopp under hela perioden-skatt,försäkring, driftkostnader, service och reparationer. kanhyresmannen när som helst säga upp avtalet men han riskerar då att få betalaskillnaden mellan bilens kalkylmässiga värde och dess försäljningsvärde. Den mest avancerade formen av depositionsleasing ärkonstruerad som ett trepartsförhållancle mellan leasegivare. leaselagare ochett finansbolag eller annan kreditgivare. Principen är den att leasetagarenefter förmedling av leasegivaren får ett amorteringsfritt lån hosfinansbolaget. För räntan på lånet gör leasetagaren på vanligt sått avdrag isin deklaration. Det lånade beloppet jämte en grundavgift på 6 ä av bilensvärde deponeras hos leasegivaren. För dessa pengar köper leasegivaren den bilsom leasetagaren önskar nyttja. De månatliga leasingavgifterna lånarleasegivaren ut på nytt och uppbär därigenom ränteinkomster. Varje månadavsätter leasegivaren vidare pengar till ett värde som motsvararleasingavgifterna till en fond för leasetagarens räkning. skrivs bilens värde ned successivtså att dess bokförda värde vid periodens slut = 0. Därefter säljs bilen tillrådande marknadspris. Av den vinst som uppkonnner vid försäljningen tar leasegivaren25 % medan leasetagaren behåller resten. Leasetagaren får vidare tillbaka dengrundavgift som han deponerat hos leasegivaren. Skulden till finansbolagetbetalar leasetagaren med de pengar som fonderats hos leasegivaren. Leasetagarenhar även möjlighet att själv köpa bilen. Idén med depositionsleasing bygger på att leasegivareninte behöver vidkännas några kapitalkostnader och därför kan hålla nereleasingavgifterna och att leasetagaren åtnjuter avdrag vid beskattningen förde räntor han erlägger på det lån som används för att finansiera inköpet avbilen. De ekonomiska fördelarna är dock flera. Leasegivaren erhåller till attbölja med kassarabatt när bilen betalas kontant. Den ränta som leasetagarenbetalar på lånet - ett belopp som år högre än vad leasegivaren sålunda betalatför bilen -går delvis tillbaka till leasegivaren som på grund därav kan erbjuda I 1981/82. LU1981/82:9 4 leasetagaren låga leasingavgifter. Eftersom mervärdeskattutgår som viss procent på leasingavgifter innebär konstruktionen vidare attfull mervärdeskatt inte erläggs. För leasetagaren gäller således vidare atthan kan göra avdrag för räntekostnader trots att dessa kostnader tillgodoräknashonom när leasingavgifterna bestäms. Dessutom gäller att avdragen för bilensvärdeminskning tillgodogörs snabbare än vid ägande och att leasetagarenerhåller en skattefri vinst vid försäljningen av bilen efter leasingperiodensutgång eller - om han köper den själv - förvärvar bilen till ett pris somligger långt under marknadspriset. Civilrättsliga bestämmelser som berör leasing Särskild civilrättslig lagstiftningom leasing saknas. Rättsläget är därför i många avseenden oklart. Ofta är manhänvisad till att använda rättsregler som är skrivna för andra avtalstyper änleasing. Eftersom det i princip råder avtalsfrihet vid leasingregleras rättsförhållandet mellan parterna ofta ganska utförligt genom s. k.allmänna kontraktsvillkor. Bestämmelserna i sådana standardvillkor brukarförfattas av uthyraren eller organisationer och innehåller vanligen klausulersom i flera avseenden ger uthyraren en förmånligare ställning än enligt annarsgällande rätt. De flesta kontraktsvillkor skärper t. ex. hyresmannensersättningsskyldighet för skada å hyresobjektet. Ofta friskriver sig uthyrarenhelt eller delvis från ansvar för fel i godset och för dröjsmål med dessavlämnande. Det förekommer också klausuler som ger uthyraren rätt att hävakontraktet så fort leasingtagaren åsidosätter någon bestämmelse ileasingkontraktet. När det gäller uthyrarens säkerhet och återtagningsrätt ärrättsreglerna klarare. Äganderätten skyddar alltid uthyraren mot hyresmannensborgenärer vid utmätning och konkurs. Skulle uthyraren gå i konkurs ärhyresmannen skyldig att utge hyresobjektet till konkursboet fastän hyrestideninte gått till ända. Hyresmannen får här nöja sig med att i konkursen bevakaeventuell fordran för annan skada som han kan ha lidit. Hyresrätten är såledesen "svagare" rätt än äganderätt och panträtt. Hyresmannen är inteskyddad mot de anspråk uthyrarens borgenärer kan göra på varan. Han har inteheller något skydd mot en ny ägare till vilken uthyraren överlåtit varan. Det förhållandet att det inte finns någon särskildlagstiftning om leasing betyder emellertid inte att leasingavtalet är heltundantaget från rättslig reglering. Således är t. ex. avtalslagens (1915:218)regler tillämpliga på leasing. Därvid bör särskilt observeras generalklausuleni 36 § som är tillämplig inte bara på förhållandet näringsidkare-konsument utanäven t. ex. i de fall då en näringsidkare är leasetagare. Generalklausulen kananvändas till att jämka eller helt lämna utan avseende klausuler som med hänsyntill omständigheterna är oskäligt betungande för endera parten. LU1981/82:9 5 Härutöver bör man också observeraatt marknadsföringslagen (1975:1418) och lagen (1971:112) om förbud motoskäliga avtalsvillkor (avtalsvillkorslagen) är tillämpliga även vad gällerleasing. Generalklausulen i 2 S marknadsföringslagen ger möjlighet att ingripamot näringsidkare som vid marknadsföring av vara, tjänst eller annan nyttighetföretar reklamåtgärd eller annan handling som, genom att strida mot godaffärssed eller på annat sätt, är otillbörlig mot konsumenten ellernäringsidkaren. Enligt 3 S samma lag är näringsidkare vid marknadsföring avvara. tjänst eller annan nyttighet skyldig att lämna information som harsärskild betydelse från konsumentsynpunkt. Är villkor som näringsidkare i sinyrkesmässiga verksamhet använder vid erbjudande av vara, tjänst eller annannyttighet till konsument för huvudsakligen enskilt bruk, med hänsyn tillvederlaget och övriga omständigheter att anse som oskäligt mot konsumenten, kanmarknadsdomstolen med stöd av 1 § avtalsvillkorslagen, om det är påkallat frånallmän synpunkt, meddela näringsidkaren förbud att i liknande fallanvända samma eller väsentligen samma villkor. Civilrättsliga bestämmelser om kreditköp Ett avtal, som betecknas somleasingavtal, kan till sin karaktär i själva verket vara ett avtal omkreditköp. En översikt lämnas därför över vissa regler om kreditköp. En ny lagstiftning om kreditköp trädde i kraft den 1januari 1979. Lagen om avbetalningsköp ersattes då av konsumentkreditlagen(1977:981) och lagen (1978:599) om avbetalningsköp mellan näringsidkare m. fl. Syftet med konsumentkreditlagen är att stärkakonsumenternas ställning i kreditköpsammanhang. Lagen gäller kredit som äravsedd huvudsakligen för enskilt bruk och som lämnas till konsument avnäringsidkare i dennes yrkesmässiga verksamhet. Med kredit förstås såvälanstånd med betalning som lån. Lagen har sålunda ett ganska vidsträckt tillämpningsområde.Den omfattar i princip varje kredit som syftar till privat konsumtion, oavsettom detta syfte skulle uppnås genom köp av varor eller tjänster eller på annatsätt med användande av kredit. Lagen innehåller dels regler om marknadsföring,avsedda att omfatta hela fältet av konsumentkrediter, delv särskildabestämmelser om kreditköp och lån. a. föreskriver lagen att köparen skallerlägga av varans kontantpris i form av kontant insats. Bestämmelsenhar tillkommit för att skydda konsumenten mot alltför betungande åtaganden. I lagen har tagits in en regel som syftar till att inomlagens bestämmelser om kreditköp föra in avtal som klätts inyttjanderättsavtalets form men som i själva verket måste anses utgöraköpeavtal. Enligt 3 S skall sålunda avtal som betecknats som uthyrning ellerbetalning som betecknats som vederlag för varans nyttjande ändå anses somkreditköp om det är avsett att den till vilken varan utlämnas skall bli ägaretill denna. LU1981/82:9 6 I praktiken möter det iblandsvårigheter att avgöra om ett avtal är ett avtal om avbetalningsköp eller ettavtal om leasing. Gemensamt för båda avtalstyperna är dels att betalning sker isärskilda poster, av vilka minst en skall erläggas sedan bilen lämnats ut tillköparen/leasetagaren, dels att såljaren/leasegivaren har rätt att återta bilenom köparen/leasetagaren inte fullgör sina förpliktelser enligt avtalet.Tolkningsproblem uppkommer då man skall avgöra om det vid ingåendet av leasingavtaletvarit åsyftat att den som fått bilen utlämnad till sig skall bli ägare tilldenna vid hyrestidens utgång. Frågan har prövats av Stockholmstingsrätt (avd. 19. DB 413/1976) i ett mål om brott mot bilkreditförordningen(se nedan under kreditpolitisk lagstiftning). Bakgrunden var i korthet att åtal- efter anmälan av kommerskollegiet - väcktes mot ägare av ett företag sombedrev långtidsuthyrning av bilar. Enligt kollegiets och åklagarens uppfattningvar uthyrningen i själva verket förtiickt avbetalningsförsäljning. Det hadevarit åsyftat att den såsom hyresman betecknade avtalsparten skulle bli ägaretill bilen vid hyrestidens utgång genom dels ett i samband med kontraktskrivandetutgivet skriftligt tillägg (enligt tillägget kunde hyresmannen om han såönskade efter hyrestidens utgång köpa den förhyrda bilen), dels atthyresbeloppen varit så avservärt högre än de av andra uthyrningsföretagtillämpade. Tingsrätten fann inte att den förebragta utredningen gav stöd tillantagandet att avtalsparterna gemensamt sökt förkläda sin verkliga avsikt elleratt meningen varit att redan från början åstadkomma ett köpeavtal. 1 detta målkunde således åklagaren, mot parternas bestridande, inte göra gällande attfråga var om förtäckt avbetalningsköp. Domen har vunnit laga kraft. Lagen otn avbetalningsköp mellan näringsidkare in. fl.reglerar köp som avtalats mellan näringsidkare i deras yrkesmässiga verksamheteller som annars faller utanför konsumentkreditlagen. Den nyaavbetalningsköplagen bygger i stor utsträckning på den gamla. Den innehåller entvingande reglering som främst syftar till att ge avbetalningsköparen ett skyddmot alltför stränga påföljder om han får svårt att fullfölja köpet. Lagenbegränsar säljarens möjligheter att kräva ut betalning eller attåterta varan. Sådana åtgärder får vidtas endast om köparen har gjort sigskyldig till mera väsentliga kontraktsbrott. Köparen garanteras en rimligekonomisk uppgörelse med säljaren när varan måste återlämnas. 1 lagen harintagits en regel motsvarande den i 3 § konsumentkreditlagen om sådan uthyrningsom i själva verket utgör kreditköp. Kreditvillkoren vid bilköp ärreglerade av konjunkturpolitiska skäl. träffadestaten överenskommelser med bilbranschen om kontantinsatsens storlek ochkredittidens längd vid avbetalningsköp av LU1981/82:9 7 Med hänsyn till att de frivilliga överenskommelsernainte kom att tillämpas av den oorganiserade bilhandeln infördes fr. o. m. den 1april 1960 en särskild reglering av bilhandeln, nämligen förordningen(1959:575) med föreskrifter om vissa betalningsvillkor vid yrkesmässigförsäljning av bilar (bilkreditförordningen). Bilkreditförordningen, som ändrats , ägertillämpning på yrkesmässig försäljning av bussar och lastbilar med en totalvikt av högst samt personbilar. Enligt förordningen får säljareninte lämna ut försåld bil till köparen med tnindre denne erlagt en viss kontantinsats samt förbundit sig att betala resten inom en viss angiven tid. Regleringen har som angetts till främsta syfte att tjänasom konjunktur-politiskt instrument genom vilket konsumtionen på detta områdekan påverkas i olika riktningar. har - i detta syfte -kredittidens längd ändrats . F. n. gäller att kontantinsatsen skalluppgå till av köpeskillingen och att kredittiden inte får överstiga18 månader. 1 kontantinsatsen får inräknas värdet av inbytesbil. Däremot fårkontantinsatsen inte utgöra medel som köparen lånat av säljaren eller någon medvilken denne har ekonomisk intressegemenskap. Tillsynen över efterlevnaden av förordningen handhas avkommerskollegium. Kollegiet äger därvid företa granskning hos säljaren och vidvite förelägga denne att lämna de uppgifter som behövs för kontrollen. Någonmisstanke om att säljaren överträtt förordningens bestämmelser behöver inteföreligga för att granskning skall få äga rum. Vid revisionen - som sker direkthos bilförsäljaren - får kollegiet anlita auktoriserad revisor eller annanlämplig person. Överträdelser av förordningens föreskrifter om kontantinsatsoch kredittid anmäls hos åklagare till åtal. Målen handläggs vid allmändomstol. Påföljden för överträdelse av föreskrifterna är s. k. normerade böter.Bötesbeloppen skall motsvara en tiondel av bilens värde, dock lägst 1 000 ochhögst . Som framgår av en av kommerskollegium upprättad promemoriaFörslag till ändringar i regleringen om betalningsvillkor vid yrkesmässigförsäljning av bilar - till vilken promemoria utskottet återkommer i ett senareavsnitt -har det i praktiken uppstått vissa svårigheter i samband medtillsynsverksamheten. Bestämmelserna ger sålunda inte kollegiet någotuttryckligt stöd för att utöva en allmän tillsyn över att biluthyrningsföretageller andra företag inte bedriver verksamhet som är att anse som försäljning.Bl. a. har ett leasingföretag med hänvisning just till att det ej sysslar medförsäljning utan uthyrning vägrat att lämna uterforderliga handlingar om sin verksamhet till kollegiet. Till stöd för sinvägran har företaget åberopat den i föregående avsnitt refererade domen avStockholms tingsrätt i vilken företagets verksamhet bedömts som uthyrning. r* 1981/82. LU1981/82:9 8 När det gäller inkomstskatten ärdet för företag vid anskaffande av bil i princip inte någon skillnad mellanleasing och ägande beträffande vad som totalt sett kan vara avdragsgillt. För privatpersoner gäller däremot att leasingavgift inteär avdragsgill. Detta gäller även den räntekostnad som ingår i leasingavgiften.Syftet med depositionsleasing är att personer som sålunda inte haravdragsmöjlighet för leasingavgifter i praktiken erlägger en stor del avleasingavgiften i form av räntor på erhållet lån, vilka blir avdragsgilla vidbeskattningen (39 Skommu-nalskattelagen). () har gjort vissauttalanden om de inkomstskatterättsliga konsekvenserna av depositionsleasing.Uttalandena har intagits i författningssamling (RSFS 1981:29,RSV Dt 1981:13). RSV, som granskat de på marknaden förekommandeavtalskonstruktionerna, uttalar inledningsvis att de skatterättsligakonsekvenserna är delvis beroende av om avtalskonstruktionerna civilrättsligtsett är att bedöma som avbetalningsköp eller leasingavtal. RSV:sställningstagande bygger på att det är fråga om leasing och inteavbetalningsköp och RSV har vidare i sina uttalanden inte tagit ställning tillom generalklausulen i lagen mot skatteflykt är tillämplig. RSV framhåller att enligt de allmänna grunderna förinkomstbeskattningen enligt kommunalskattelagen gäller att skattskyldighetföreligger för inkomster som kan hänföras till något av inkomstslagenjordbruksfastighet, annan fastighet, rörelse, tjänst, tillfälligförvärvsverksamhet eller kapital. Därvid gäller att någon skillnad inteföreligger beroende på om ersättningen erhålls i pengar eller in natura. Omsålunda en person får ersättning för t. ex. utlånat kapital in natura på detsättet att han i stället för ränta i vanlig mening erhåller en tillgång -materiell eller immateriell - eller slipper utföra en prestation, t. ex. enbetalning, föreligger skatteplikt för ersättningen. Om kostnaden för nämndaprestation inte är avdragsgill - därför att den utgör privat levnadskostnad -uppkommer ett skattepliktigt överskott hos långivaren. Enligt RSV får det i fråga om depositionsleasing ansesklarlagt att leasetagaren erhåller kompensation för utebliven ränta på detdeponerade beloppet i form av reduktion av leasingkostnaden. Leasetagaren skallalltså beskattas för den räntelösa depositionen (inkomst av kapital). Dennaprincipiella bedömning kan enligt RSV inte ändras av den omständigheten attflera kontrahenter än långivaren och låntagaren är inblandade. Om t. ex. enlångivare () inte erhåller ränta på sitt till B utlånade (deponerade) kapitalmen - under förutsättning att lånet lämnats - vid affärer med C erhåller särskildafavörer genom prisreduktioner, hyresnedsättningar osv. måste det nämligen antasatt C betingat sig ersättning i en eller annan form LU1981/82:9 9 från B för sitt inkomstbortfall. Om såledesförutsättningen för att kompensation in natura skall lämnas är att denräntelösa utlåningen (depositionen) kommit, till stånd är det utan betydelsehur avtalskonstruktionen i övrigt byggts upp. Eftersom depositionsleasing från avkastningssynpunkt skalljämföras med övrig billeasing och inte exempelvis med avbetalningsköp är detenligt RSV skillnaden i leasingkostnad mellan depositionsleasirig oeh övrigbilleasing som skall beskattas. Att i varje enskilt fall beräkna hur stor dennaskillnad är låter sig inte göra. I stället bör enligt RSV följandeschabloniserade beräkningssätt tillämpas. Den räntesats som resp. finansieringsbolag tillämpar vidberäkning av ränta på lånet till depositionen justeras nedåt med treprocentenheter. Den sålunda erhållna räntesatsen skall därefter ligga tillgrund för beräkning av ränteintäkten på såväl den kontant erlagda depositionensom den belånade, oavsett hur finansieringen av depositionen skett. Motiveringen till att den räntesats som resp.finansieringsbolag tillämpar skall justeras nedåt ärföljande. Vid depositionsleasing skall leasetagaren lämna enkontantdeposition vid sidan om den belånade depositionen. Någon räntatillgodoförs inte leasetagaren vare sig på den kontanta depositionen eller påden del av depositionen som finansierats med lån. Leasetagaren kompenseras istället med en lägre leasingavgift. Att exakt fastställa värdet av dennakompensation år svårt. Leasetagarens alternativkostnad för kontantdepositionenmotsvaras av den bankränta () som tillämpas. Alternativkostnaden för denbelånade depositionen bör motsvaras av upplåningskostnaden (i nu förekommandefall motsvaras den av finansieringsbolagens räntesats, som varierar mellan 22och ). Att i varje enskilt fall strikt tillämpa en ränteberäkning somskiljer mellan belånad och kontant erlagd deposition är för omständligt. Istället bör en enhetlig räntesats tillämpas. Denna måste dock ta hänsyn tillskiljaktigheterna i räntesatsernas storlek för kontant och deponerat belopp. Enjustering av finansieringsbolagens räntesats har ansettsbeakta denna skillnad.