bet · G501SoU22 · 1981-12-31 00:00:00 — Till följd av LVM:s karaktär av komplement tillsocialtjänstlagen kommer ovanstående regler om tillsyn att gälla även för denvärd som ges med stöd av LVM. Detta gäller såväl för själva institutionsvårdensom för de allmänna rehabiliteringsinsatser för vilka socialnämnden haransvaret. 1 båda fallen är det som utövar den lokala tillsynen. I motion 1981/82:31 av m. fl. (s) föresläsutvidgade regler om tillsyn över LVM-vården (yrkande 4). Enligt motionärernabör det i varje län finnas en övervaka vård ochbehandling saml fortsatt rehabilitering av dem som inom länet vårdas med stödav LVM. Tillsynen föreslås pågå intill av efter def aftLVM-vården upphört. Motionärerna anger inte vilka befogenheter nämnderna skulleha i fråga om inspektionsräft, rätt aff förbjuda olämplig verksamhet m. m. Stor vikt måste som tidigare nämnts (s. 20) fästas vid atten vård mot den enskildes vilja blir föremål för noggrann och regelbundenkontroll genom en utomstående tillsynsmyndighet. Utskottet konstateraremellertid atf de av motionärerna föreslagna tillsynsnämnderna måste få i stortsett samma uppgifter som redan åvilar på grund avsocialtjänstlagens regler. En ren dubblering av denna tillsyn kan självfalletinte komma i fråga. Frågan uppkommer då om dessa fillsynsuppgiffer böröverflyttas från till någon form av särskilt inrättade organ. SoU1981/82:22 28 Atf på detta sätt splittratillsynsfunktionerna över missbruksvården ter sig dock varken lämpligt ellerens möjligt atl genomföra konsekvent. a. kan erinras om att LVM-vården istor utsträckning kommer att vara integrerad med den frivilliga vården, t. ex.genom att den som vårdats enligt lagen frivilligt kvarstannar på institutionenefter det att LVM-vården formellt avslutats, och genom att de som vårdas medstöd av LVM ofta kommer atf placeras försöksvis i andra mera öppna vårdformerdär inget tvang får förekomma. En uppdelning på olika myndigheter av t. ex.rättenatt meddela förelägganden beträffande vården kan leda till motstridigabeslut och orsaka avsevärda praktiska problem. Även förslaget att ha olikatillsynsregler för i princip likartade ärenden hos socialnämnden ter sig svårtalt genomföra. Utskottet anser dessutom att samladetillsyn över såväl som institutionsvården innebär betydandefördelar i fråga om möjligheten att kunna överblicka situationen i stort ochbedöma vilka åtgärder som behövs på såväl kortare som . En myndighetmed begränsade tillsynsfunktioner k;in inte få detta vida perspektiv.Inrättandet av en sädan skulle även, genom den uppdelning av tillsynsuppgifternasom blev följden, kunna innebära en försvagning av allmännafunktion på socialtjänstområdet. Som inledningsvis anförts har vidare dencentrala tillsynen över och därmed även över LVM-vården. Med hänvisning fill det anförda avstyrker utskottet mofion1981/82:31 yrkande 4. I motion 1981/82:4 av () föreslås dels en ändring av 6 § i förslaget till LVM så atl beslut om vårdgäller i stället för. som enligt förslaget, , ochdels en ändring av 28 § som innebär att beslut om vård såsom huvudregel fårverksfällas (yrkande 1 delvis). I 6 S andra stycket förslaget lill LVM anges sålunda att,om vård enligt lagen inte har påbörjats från den dag rätfensbeslut vann laga kraft, beslutet upphör att gälla. Regeln är betingad av attLVM, till skillnad från lagen om nykterhetsvård, infe är tänkt atf komma tillanvändning som ett reguljärt led i vården av missbrukare utan endast är avseddatt ge möjlighet att i vissa särskilt allvarliga situationer genomföra ennödvändig vård. 1 enlighet härmed anges i propositionen (s. 78) att ett beslutom vård inte bör få hållas svävande och därigenomhuvudsakligen fungera som ett hot. Man bör enligt propositionen inteaktualisera frågan om vård hos rätten annat än då det finns ett omedelbartbehov av att påbörja vården samt även praktiska möjligheter till det. Det bör i det sammanhanget anmärkas atf ansökan om värdenligt 5 § skall ange var vården kan påbörjas. D'etfa är enligt proposifionen(s. 77) betingat SoU1981/82:22 29 av atf planeringen av vården skall vara förankrad i denpraktiska verkligheten. Ansökan bör som regel inte ges in förrän det är klarlagt att det går att ordna adekvat vård. Innan rätten avgör målet bör i varje fall alltid sådan uppgift föreligga. Man bör alltså kunna utgå från aft när ett beslut om vårdenligt LVM meddelas det finns såväl ett behov av att genast inledavården som tillgång till en för missbrukaren lämplig vårdplats. De problem somkan tänkas uppstå kommer därför närmast att gälla det fallet att missbrukarenfördröjer verkställigheten genom att avvika. Utskottet anser emellertid ilikhet med propositionen (s. 78) att denna risk kan motverkas bl. a. genom ettbeslut om omedelbar verkställighet i förening med en begäran om biträde frånpolismyndigheten enligt 26 §. Det bör i det sammanhanget framhållas attlänsrättens beslut om vård inte vinner laga kraft förrän efter defatt domen meddelats. I praktiken disponerar man därför för att finnamissbrukaren och se fill att han kommer till den vårdinstitution där han skalltas in. Vad vidare gäller den av motionären föreslagna ändringen i28 S konstaterar utskottet atf denna knappast innebär någon större reellskillnad jämfört med propositionens förslag. Rätten måste i båda fallen taställning till i vad män def är behövligt och lämpligt att verkställa beslutetgenast. Med hänsyn fill att LVM förutsätter att missbrukaren har ett omedelbartbehov av vård torde detta ofta leda till att rätten beslutar att beslutet fårverkställas utan hinder av att det inte vunnit laga kraft. Om inissbrukarenredan är omhändertagen när domen meddelas måste ett beslut om omedelbarverkställighet vara regel med hänsyn till atf avbrott i omhändertagandetsjälvfallet måste undvikas. 28 § LVM. som för övrigt är uppbyggd efter mönster avmotsvarande bestämmelse i LVU. ger alltså även i propositionens lydelse utrymmeför att tillgodose de behov av omedelbar verksliillighet som kan finnas. Ombehovet av omedelbar verkställighet inte är överhängande anser å andra sidanutskottet atf man om möjligt bör avstå härifrån med hänsyn till risken attdomen kan överklagas och eventuellt upphävas. Formuleringen i propositionenfår anses ge uttryck åt en rimlig avvägning mellan dessa olika synpunkter. Utskoffef avstyrker med hänvisning till det anförda mofion1981/82:4 yrkande 1 såvitt nu är i fråga. I motion 1981182:31 av m.fl. (s) föreslås attordet "missbrukare" skall bytas ut mot annat språkligt uttryck ivissa angivna bestämmelser i propositionsförslaget (yrkande 3). Motionärernaanför att lagtexten bör vara neutral och inte redan i t. ex. bestämmelsen omansökan utgå från att avgörandet är klart. Def är naturligtvis fullt möjligt att se över lagförslagetfrån språklig synpunkt på def sätt motionärerna föreslår. SoU 1981/82:22 30 atl uttrycket missbrukare leder tanken i den riktning sombefaras i motionen. Det är uppenbart att frågan om att tillämpa LVM bara kanuppkomma när det gäller personer med långvariga och omfattandemissbruksproblem. Att benämna dem missbrukare innebär självfallet inte ettställningstagande för att det inte skulle gå att tillgodose deras behov av vårdi frivillig form. Inte heller i övrigt finns några bärande skäl mot att i enlag som avser vård av missbrukare använda sig av detta språkliga uttryck.Utskottet avstyrker därför motion 1981/82:31 yrkande 3. Vissa följdändringar i LVM-förslaget Delvis som en konsekvens ;ivutskottets fidigare ställningstagande att socialnämnden inte bör åläggas attsvara för utredning och ansökan i ärenden om vård enligt LVM (se s. 11).föreslår utskottet mindre ändringar i vissa andra bestämmelser i som står isamband med föranstaltandet om värd. 75 § har fatt en delvis annan formulering än den somföreslås i propositionen. Någon saklig ändring jämfört med proposifionensförslag är infe avsedd. 25 § första stycket i lagförslaget rörbefogenheten atf besluta om läkarundersökning under utredningen. Dennabefogenhet, liksom rätten enligt andra stycket att påkalla biträde avpolismyndighet för att inställa den enskilde till undersökningen, bör såledesavse och inte socialnämnden. Härvid förfaller den i propositionenföreslagna ändringen i 47 § socialtjänstlagen, innebärande att bl. a. beslutatt påkalla biträde av polisen för aff genomföra läkarundersökning inte skullefå delegeras. Utskottet finner ingen anledning aff för den korta övergångstidsom socialnämnden nu kommer art handlägga dessa frågor ta upp någon motsvarandebestämmelse om delegationsförbud, särskilt som det inte heller enligt propositionenmöter hinder att delegera beslut aft begära hjälp av polisen enligt 26 §. Närlänsstyrelsen tar över dessa frågor kommer den interna arbetsordningen där attbli avgörande för på vilken nivå sådana beslut bör fatfas. 26 § i lagförslaget rör rätten atfpåkalla biträde av polismyndighet dels för atf genomföra beslut om vård elleromhändertagande, dels för atf efterforska den som avvikit från envårdinstitution m. m. Även dessa befogenheter tillkommer till en delsocialnämnden, varför viss justering av bestämmelsen bör göras. Det har i detsammanhanget ansetts lämpligt aft omformulera bestämmelsen i syfte attklarlägga aft socialnämnden inte har aft ta befattning med tvångsåtgärder undervårdtiden. Sedan intagning skett på en vårdinstitution bör institutionen ensamsvara för vårdens genomförande. Som en följd av att socialnämnden är skyldigatt föranstalta om verkställighet av beslut om vård eller omhändertagande (6 §resp. 12 §) bör emellertid socialnämnden kunna begära hjälp från polisen föralt inställa en missbrukare vid den SoU1981/82:22 31 vårdinstitution där intagning skall ske. Därefter tarinstitutionen över ansvaret för alla dylika åtgärder. Med hänsyn fill att rättenkan besluta om omhändertagande i vissa fall (8 § andra stycket) samtom omedelbar verkställighet av beslut om vård (28 § tredje stycket) har ävenrätten tillagts möjlighet aft påkalla biträde av polisen för att inställa enmissbrukare vid den ansvariga värdinstitutionen. Biträde av polismyndighet enligt första stycket avser inteöverföring till sjukhus. Def ankommer på institutionen att efter samråd medsjukhuset ta ställning fill frågan om den inledande vården. I def sammanhanget bör anmärkas att polisens bistånd intefår användas för att med våld föra någon till sjukhus mot hans vilja elleråterföra honom till sjukhuset om han avvikit därifrån (jfr ovan s. 19). Ensådan tvångsmöjlighet vore i princip meningslös när det gäller atf bereda någonvård enligt sjukvårdslagen. Sådan vård kan nämligen inte genomföras mot denenskildes vilja. Däremot möter inget hinder att anlita polismyndigheten för attförflytta en intagen som i och för sig går med på sjukhusvård. Skulle LSPV iett visst fall vara fillämplig kan polishandräckning påkallas med stöd av denlagen. Utskottet vill dessutom rent allmänt framhålla att biträdeav polismyndigheten inte bör begäras annat än då en åtgärd inte kan genomföraspå något annat sätt. 1 normalfallet bör således socialnämndens ellervårdinstitutionens egen personal själv ombesörja förflyttningar etc. Utskottethänvisar i övrigt till vad som anförs härom i proposifionen (s. 102). 30 § i lagförslaget reglerar skyldigheten atf göra anmälanom att någon är i behov av vård enligt LVM. Som en följd av att länsstyrelsenges ansvaret för aff utreda frågan om sädan vård bör anmälan göras tilllänsstyrelsen och inte till socialnämnden. Skulle vid sinutredningfinna aft behovet av vård bör kunna tillgodoses redan enligtsocialtjänstlagen kan socialnämnden därefter ta över ärendet. kanhärvid med stöd av 1 kap. 5 S sekretesslagen (1980:100) lämna socialnämnden deuppgifter som erfordras. Def bör framhållas att anmälnings- och uppgiftsskyldighetenligt 30 § omfattar även socialnämnd. Detta är självfallet en förutsättningför att skall kunna utreda om det finns möjlighet att ge enmissbrukare den vård eller behandling han behöver med stöd avsocialtjänstlagen. I def sammanhanget bör framhållas att en anmälan frånsocialnämnden till infe förutsätter ett beslut av nämnden. LVMhindrar infe att vederbörande tjänsteman själv tar kontakt med länsstyrelsensom ett led i handläggningen av det egna ärendet. Det ankommer sålunda på varjekommun atf avgöra i vilken utsträckning och till vem sådana uppgifter bördelegeras (3 kap. 12 § andra stycket kommunallagen samt 38 § socialtjänstlagen).Det framstår emellertid som naturligt att ha någon form av delegafionsmöjlighetför dessa ofta mycket brådskande fall. SoU 1981/82:22 32 Utskottet föreslår slutligen denändringen jämfört med propositionens förslag att beteckningen "statligaoch kommunala myndigheter" ändras fill endast "myndigheter".Genom denna formulering, som dessutom står i bättre överensstämmelse medavfatlningen av motsvarande bestämmelse i socialtjänstlagen (71 §). förtydligasatt även de allmänna försäkringskassorna omfattas av bestämmelsen. 31 § i lagförslaget innehåller regler om möjlighet att ivissa fall underlåta åtal förbrott som någon begått innan han beretts vård medstöd av LVM eller . Med hänsyn till sambandet med de föreslagnaändringarna i regler om överlämnande till vård enligt LVM (se s.36) föreslår utskottet att yttrande i åtalsfrågan skall avges av länsstyrelseni stället för, såsom enligt propositionen, av socialnämnden. 33 § har kompletterats med en regel om vilken länsstyrelsesom skall fullgöra uppgifter enligt LVM. Övergångsbestä/n/nelserna har kompletterats med en nyandra punkt, varigenom socialnämnden åläggs att fram till den 1 januari 1984fullgöra de uppgifter som enligt LVM annars skall ankomma på länsstyrelsen.Härvid föreskrivs i punktens andra stycke atf socialnämnden inte får delegerabeslut om aft ansöka om vård enligt LVM. I def fall någon är omedelbartomhändertagen och det inte finns tid att avvakta nämndens beslut-ansökan skallges in inom från det länsrätten fastställde beslutet omomhändertagande - får dock ansökan göras av nämndens ordförande eller annandärtill förordnad ledamot. Detta överensstämmer i sak med propositionensförslag såvitt avser 47 § socialtjänstlagen och 10 § LVM. Av allmännaförvaltningsrättsliga principer följer att nämndens eller ordförandens beslutatt göra sädan ansökan inte torde kunna överklagas separat. Utskottet har däremot inte funnit tillräcklig anledningaft förbjuda delegation av beslut att begiira biträde av polisen för attinställa en missbrukare till läkarundersökning. Någon motsvarighet fillpropositionens förslag om möjlighet till ordförandebeslut i dessa fall (25 §andra stycket LVM) erfordras därför inte. Propositionens förslag fill punkt 2 iövergångsbestämmelserna, vilken motsvarar punkt 3 i utskottets fiirslag. har vidareomformulerats nägot i syfte att klargöra att 40 § tredje-sjäite stycketnykterhetsvårdslagen om styrelse och föreståndare m. m. vid de allmännavårdanstalterna skall fillämpas . Bestämmelsen förutsätts blikompletterad genom av regeringen utfärdade verkställighetsföreskriffer. Deerkända anstalter som har eller års utgång får ellerlandstingskommunal huvudman och som tas upp i plan enligt 23 §socialtjänstlagen blir emellerfid att anse som sådana hem som avses i 11 § LVM.Denna övergångsbestämmelse berör då inte dem. SoU1981/82:22 33 Utskottets ställningstagande aftlänsstyrelsen och inte socialnämnden bör svara för utredning och ansökan om vårdenligt LVM gör atf propositionens förslag fill ändring i 47 och 49 §§socialtjänstlagen förfaller. En mot 47 § svarande bestämmelse om förbud atfdelegera beslut att ansöka om vård enligt LVM under den övergångstidsocialnämnden kommer att svara härför har tagits upp i punkt 2 avövergångsbestämmelserna fill LVM. 48 § socialtjänstlagen har setts över i vad gällerhänvisningen till bestämmelser. Den nya lydelsen överensstämmermed motsvarande nu gällande regel i 7 § tredje stycket barnavårdslagen. Även 54§ socialtjänstlagen har justerats i tekniskt avseende. Utskottets förslag till lydelse av 69 § överensstämmer medproposifionens förslag. Tillägget innebär atf tystnadsplikt kommer atf gällaäven för dem som är verksamma vid privata vårdinstitutioner. För dem som äranställda vid kommunala eller landsfingskommunala hem gäller tystnadspliktenligt sekretesslagen. 71 § socialtjänstlagen innehåller f. n. regler omanmälningsskyldighet fill skydd för barn och ungdom. Stadgandet saknarmotsvarighet till den i 30 § tredje stycket LVM stadgade skyldigheten aff lämnauppgifter som kan vara av betydelse för utredning enligt nämnda lag. De anmälningsskyldiga myndigheternas skyldighet att ocksålämna uppgifter till utredning enligt LVM motiveras i proposifionen (s. 105)med att man velat klarlägga att sekretesslagstiftningen inte bör få läggahinder i vägen för utredningen eller för eff nödvändigt samråd om alternativavårdformer, effervårdande insatser m. m. Intresset av atf domstolen får ettriktigt och fullständigt beslutsunderlag måste i detta fall väga över intressetav aff inte lämna ut uppgifter. Det vore enligt proposifionen infe godtagbartfrån rättssäkerhetssynpunkt om beslut av så ingripande natur skulle grundas pålösa antaganden eller pä en utredning som på grund av ofullständighef gav enmissvisande bild av missbrukarens situation. Lagrådet anför i sin kommentar fill den föreslagna 30 §LVM (prop. s. 118) aft def med en föreskriven anmälningsplikt följer skyldighetaff lämna uppgifter om det förhållande anmälningsplikten omfattar. Verkan blirdärför aff en bestämmelse om anmälningsplikt bryter genom sekretesskyddet påsamma sätt som en regel om uppgiftsskyldighet. En annan fråga är enligtlagrådet om def anses lämpligt med överenstämmelse mellan området föranmälningsskyldigheten och området för uppgiffsskyldigheten. Om, som infe kananses osannolikt, def stundom anses önskvärt att uppgiffsskyldighet gäller effnågot vidare område än def anmälningsplikten avser, erfordras vid sidan ombestämmelsen om anmälningsplikten en regel om uppgiffsskyldigheten. Lagrådetkonstaterade vidare att den i 30 § tredje stycket upptagna regeln omuppgiffsskyldighet gäller alla uppgifter som kan vara av betydelse förutredning enligt LVM. En vidare skyldighet får enligt lagrådet anses följa 3 1981/82. 12 samt Nr 22 SoU1981/82:22 34 av denna bestämmelse än av regeln om anmälningsskyldigheti första stycket. Lagrådet nämner som exempel att en skyddskonsulent, som självinte haft anledning att göra någon anmälain, får en förfrågan med anledning avatt man av andra skäl igångsatt en utredning enligt LVM. I eff sådant fallsynes enligt lagrådet uppgiftsskyldighet för skyddskonsulenten inte följa avförsta stycket men väl av tredje stycket. Lagrådet hade ingen erinran motbestämmelsen. En av lagrådets ledamöter (regeringsrådet )erinrade om atf motsvarande bestämmelse i 71 § socialtjänstlagen, omanmälningsskyldighet fill skydd för barn och ungdom, saknar motsvarighet tillden nu föreslagna uppgiffsskyldigheten till utredning enligt LVM. Medhänvisning fill att uppgiffsskyldigheten inte syntes böra vara mindreomfattande när det gäller barn och ungdom än när det gäller vuxna missbrukareförordade hon att 71 § socialtjänstlagen ändras så att den bringas iöverensstämmelse med 30 § tredje stycket LVM. har vidare i skrivelse fill utskottetframhållit att def är av synnerligen stor vikt aft socialnämnderna får fram ettfullständigt och riktigt beslutsunderlag när def gäller utredningar till skyddför barn. anser det därför angeläget aff del finns enuppgiffsskyldighet för myndigheter och andra som omfattas avanmälningsskyldigheten, även i de situationer det infe varit aktuellt atf göraanmälan i ärendet. Styrelsen föreslår en mot 30 § tredje stycket LVM svarandekomplettering av 71 § socialtjänstlagen. Atf se fill att barn och ungdomar som befinner sig i enutsatt situation får den vård eller det skydd de behöver är en avsocialtjänstens viktigaste uppgifter. För att kunna fylla denna funktion måstesjälvfallet socialnämnden ha möjlighet atf utreda den unges situation och hansbehov av hjälp. Ofta kommer socialnämnden härvid aft bli mycket beroende av ivilken utsträckning man kan få uppgifter från andra myndigheter och befattningshavaresom kommit i kontakt rried den unge och hans familj. Syftet med ensekretesslagstiftning på def socitila området är självfallet inte att hindraeller försvåra genomförandet av sådana utredningar. Atf i 71 §socialtjänstlagen införa en mot 30 § tredje stycket LVM svarande bestämmelse omuppgiffsskyldighet till utredning om ett barns behov av skydd kan undanröjasvårigheter av detta slag. Det kan även bidra till aft domstolarna fär bättreoch mera fullständigt beslutsunderlag för ställningstaganden i mål om vårdenligt LVU. Atf sådana mål blir så noggrant och allsidigt belysta som möjligtär självfallet angeläget, såväl från rättssäkerhetssynpunkt som av hänsyn tillbarnefs anspråk på skydd. Ufskoffet föreslår med hänvisning till def anförda affriksdagen i detta sammanhang kompletterar 71 § socialtjänstlagen med en regelom uppgifts-plikt till utredning av en underårigs behov av skydd. Tilläggetavser de enligt samma paragraf redan anmälningsskyldiga myndigheterna ochbefattningshavarna. SoU1981/82:22 35 har vidarei skrivelse till utskottet påtalat att det på många håll råder ovisshet om hurman skall förfara med de sociala centralnämnder och disfriktsnämnder sominrättats med stöd av äldre lagstiftning fram till dess nya kommunala valförrättats (jfr 3 kap. 5 § första stycket kommunallagen). För aft klargöra atfde befinfliga sociala centralnämnderna och disfrikfsnämnderna bör fortsättaaff fungera som socialnämnd resp. social disfriktsnämnd enligt den nya lagenföreslår utskottet fillägg av en ny punkt 12 i övergångsbestämmelserna fillsocialtjänstlagen. För klarhetens skull kan filläggas aff bestämmelsen integäller eventuella utskott hos de befintliga nämnderna. Sådana utskott upphörvid den nya lagens ikraftträdande. Ingenting hindrar emellertid attsocialnämnden utser nya utskott. Utskottefs förslag fill ändringar i socialtjänstlagenframgår av bilaga 2. Ändringar i annan lagstiftning 1 proposifionen föreslås ettfillägg fill II§ LVU i syfte affmöjliggöra att socialnämndens ordförande eller annan därtill förordnad ledamoti brådskande fall kan fatta beslut om var eff barn som vårdas eller blivitomhändertaget enligt LVU skall vara placerat. Behovet av en sådan bestämmelseär föranlett av atf def enligt 47 § socialtjänstlagen inte är tillåtet attdelegera bl. a. beslut om var den unge skall vistas . Detta äralltså något som nämnden skall avgöra. Det finns emellerfid situationer då def infe är möjligtaff avvakta att nämnden kan sammanträda och fatta beslut i frågan. Detta kaninträffa både i fall när eff barn måste omhändertas - vilket kanbeslutas av nämndens ordförande - och i fall när ett barn av ett eller annatskäl måste flytta från def hem där det ursprungligen placerats.Lagen måste därför ge utrymme för eff snabbt beslut om var barnet då skallplaceras. Utskoffef ansluter sig fill proposifionens förslag om attför de fall nämndens beslut inte kan avvaktas öppna möjlighet för nämndensordförande eller eventuellt annan ledamot aff fatta beslut på nämndens vägnar.Kravet på atf detta bara får ske när nämndens beslut inte kan avvaktas utgöremellerfid en tillräcklig begränsning av denna befogenhet. Utskottet kansåledes infe se några fördelar med aff såsom i proposifionen därutöverförutsätta en allvarlig fara för den unges hälsa eller utveckling. Ett sådantvillkor kan leda till svårigheter i tillämpningen bl. a. med hänsyn till attlikartade farorekvisif redan finns i såväl 1 § som 6 § LVU. Det bör t. ex.alltid vara möjligt aff besluta om placering av eff omhändertaget barn i sammautsträckning som man kunnat besluta om själva omhändertagandet. Def börfilläggas aff huvudregeln självfallet är att hela SoU1981/82:22 36 nämnden skall ta ställning fill placeringsfrågorna om deffinns möjlighet härfill. Byten av familjehem och andra förutsebaraomplaceringar av barn bör sålunda inte genomföras med ordförandebesluf. Utskottet tillstyrker således proposifionens förslag medden nu nämnda justeringen. Utskottets förslag framgår av bilaga 3.