bet · G501JuU10 · 1981-12-31 00:00:00 — Möjligheten till s. k. ändringsdispensavskaffades och dispensprövningen inskränktes till i princip mål medprejudikatintresse. Reformen innebar i princip ett tvåinstans-system såvittgäller de allmänna domstolarna. HDskall således genom prejudikatbildande verksamhet leda rättstill-lämpningen ochvara vägledande för domstolarnas avgöranden i framtida mäl. För att denprejudikatbildande funkfionen skall kunna tillgodoses tillfredsställande ansesdet allmänt att den högsta instansen måste bestå av ganska fä ledamöter. Enligtden utredning som föregått den nu aktuella propositionen får HD:s ledamöterägna omkring hälften av arbetstiden enbart åt prövningen av dispensansökningar.Förslaget att vissa enkla dispensansökningar prövas av en ledamot i ställetför tre väntas därför leda till att handläggningsti-dema nedbringas och tillatt utrymmet för den prejudikatbildande verksamheten ökas, vilket skulle blitill gagn för rättssäkerheten. Förhovrätten framstår det som uppenbart att HD:s ställning som prejudikatinstansskulle försvagas om lekmän skulle delta i HD:s avgöranden. har mofionärernavisserligen begränsat förslaget om lekmannamedverkan fill att avse endastdispensprövning. Dispensprövningen sker emellertid efter föredragning ochutgör inte någon egentlig dömande verksamhet. Utgallringen av mål som harprejudikatsintresse kräver ingående kunskaper om lagstiftning och praxis samtöverblick över många rättsområden. Inget av de skäl som åberopades avdepartementschefen vid införandet av nämndemän i hovrätt kan därför åberopasför en lekmannamedverkan vid dispensprövningen. Ett införande avlekmannamedverkan skulle motverka JuU 1981/82:10 33 deneftersträvade effektiviteten i dömandet och försämra möjligheterna för HD att istörre utsträckning än nu ägna sig åt sin prejudikatbildande verksamhet. Ensådan medverkan skulle dessutom medföra ökade kostnader för administrationm.m. Regeringsförslaget innebär att HD skall hörasendast om särskild anledning föreligger. Nägon ändring i antalet ledmöter somskall besluta om yttrandet föreslås inte. Möjligheten att höra HD kommer även ifortsättningen att kunna utnyttjas i de fall där bedömningen är tveksam ellerdet annars kan vara av värde att domarsynpunkter inhämtas. HD:s hörande inådeärenden skulle knappast få denna avsedda betydelse, om lekmän deltog idomstolens yttranden till regeringen. I departementspromemorian som ligger till grund förpropositionen har övervägts att flytta dessa ärenden till hovrätt men man harfunnit att övervägande skäl talar för att inte föreslå någon ändring inuvarande ordning. Antalet ärenden utgör endast ett fåtal vaije år. Prövningenav frågor om inträde i och uteslutning ur bidrar bl. a. tillbestämningen av vad som ligger i begreppet god advokatsed. Med hänsyn tilldessa prejudikatbildande uppgifter skulle en lekmannamedverkan knappast hanågon betydelse i dessa ärenden. Lekmänsmedverkan i mål där HD är första instans Enligt upplysning från HD har något sådant mål inteförekommit . Mot denna bakgrund förefaller det intefinnas någon anledning att införa lekmannamedverkan i sådana mål. Under diskussionen om införande av nämnd i hovrättsades det bl. a. att den insyn som lekmän får i domstolsarbetet allmänt settkunde vara ägnad att förebygga eventuella misstankar hos allmänheten ombristande objektivitet etc. i dömandet. Det kan nu hävdas att en medverkan avlekmän även i de högsta rättsinstanserna skulle ytterligare kunna öka filltrontill dessa domstolar, även om lekmännens deltagande i och för sig inte skulleleda till en säkrare och bättre rättskipning. Betydelsen av sådana tankegångarbör inte underskattas. Hovrätten anser emellertid att det allmänna behovet aven insyn i HD:s dömande verksamhet måste anses vara väl tillgodosett genom bl.a. den fortlöpande publiceringen av domstolens avgöranden. Det är knappasttroligt att en särskild medverkan av lekmän skulle betyda något för attytterligare stärka allmänhetens förtroende för domstolen. JuU 1981/82:10 34 Sammanfattningsvis anser hovrätten att det intefinns anledning att utreda frågan om lekmannamedverkan i HD. förvandlades högsta domstolen (HD)till en mera renodlad prejudikafinstans (prop. 1971:45, JuU 1971:7, rskr 163).Huvudändamålet med reformen var att söka åstadkomma en ordning där HD:s arbetemed prövningstillstånd kunde nedbringas till förmän för den prejudikatbildandeverksamheten (prop. s. 89). För att fillgodose detta syfte gjordes villkorenför prövningstillstånd t.o. m. snävare än vad HD själv hade förordat. Som enföljd av reformen räknade departementschefen med att arbetsbördan i domstolenskulle minska i betydande mån och att antalet ledamöter skulle kunnanedbringas väsentligt (prop. s. 93). Somframgår av prop. 1980/81:154 har dessa förhoppningar inte infriats. I syfte att i enlighet med målsättning - frigöra resurser för den prejudikatbildandeverksamheten har regeringen därför lagt fram de förslag som redovisas ipropositionen. Imotionen görs gällande att HD inte fungerar som den borde. Domstolen angessysselsätta sig med mål, som omsorgsfullt har prövats i två instanser och därdomen saknar varje prejudikatintresse, medan behandlingen av centralarättsfrågor får vänta. Dennabeskrivning stämmer inte med kammarrättens bild av HD:s verksamhet.Kammarrätten anser för sin del att HD väl fyller den avsedda funktionen inomramen för vad som är faktiskt möjligt. Som åskådliggörs i bilaga till dendepartementspromemoria som ligger till grund för propositionen har däremotutvecklingen otvivelaktigt blivit en annan än lagstiftaren räknade med vid1971 års reform. Dispensansökningarna är så många att de fortfarande binder enalltför stor del av domstolens resurser. Propositionen syftar till att kommafill rätta med problemet, främst genom ändrade sammansättningsregler. Imotionen uttalas betänkligheter mot förslaget att domförhetskraven skallminskas och enmansavgöranden införas i HD. Kammarrättenhar i tidigare remissyttrande väsentligen anslutit sig fill de lösningar somhar valts i propositionen. Domstolen är emellertid öppen för att det övervägsom det avsedda syftet kan nås på andra framkomliga vägar. Attöka HD:s kapacitet genom att tillföra domstolen ytterligare ledamöter bör intekomma i fräga. Vid en internationell jämförelse är antalet medlemmar i redanstort. Läggs därtill ledamöterna i regeringsrätten (RR) blir antalet domare ihögsta instans för vår del anmärkningsvärt högt. JuU 1981/82:10 35 Ettav syftena med reform var ju också att avsevärt minska antaletdomare i HD. Enmöjlighet är att ytterligare strama ät förutsättningarna för dispens, något somfaktiskt diskuterades i lagstiftningsärendet 1971. Reformen då medfördeemellertid inte att dispensansökningarna minskade väsentligt. Det saknas därföranledning att tro att ännu striktare dispensregler skulle ge den effekt som ärpåkallad. Ettalternativ att söka avhålla från onödiga dispensansökningar kunde vara attlägga fast en fullföljdsavgift. Denna borde dä återbetalas omprövningstillstånd meddelas. Vid sidan av den direkt avhållande effekt som ensådan avgift måste medföra, skulle den sannolikt utgöra ett handfast stöd förett ombud som anser att förutsättningar för fullföljd saknas och därför avrådersin huvudman från att föra målet vidare till högsta instans. För att syftetskall nås måste dock fullföljdsavgiften vara väl tilltagen. Men i så fall blirdet också nödvändigt av rättviseskäl att söka anpassa avgiften efter denekonomiska bärkraften hos de dispenssökande. Detta skulle fordra ettbyråkratiskt system som år ägnat att medföra samma olägenheter somrättshjälpsreformen har visat sig innebära. Härtill kommer att den prakfiskaeffekten starkt reduceras till följd av att allmän rättshjälp förekommer i såstor utsträckning och att det knappast låter sig göra att just i detta fallbelasta vederbörande med expeditionsavgift, jfr 9 a § rättshjälpslagen(1972:429). Avgiftsalternativet synes därför inte heller meningsfullt. Kammarrättenkan därför inte finna någon annan framkomlig väg än den som, på grundval avförslag från en arbetsgrupp inom HD, har upptagits i propositionen. Nackdelarnamed den föreslagna ordningen bör inte heller överdrivas. Det finns ett stortantal fall där det är givet att prövningstillstånd inte skall meddelas och endel mål där det på samma sätt är klart att sådant fillstånd är motiverat. Detär dessa båda kategorier som skall sovras ut i enmanssammansättning medan detveksamma fallen även i fortsättningen bör prövas av en större krets. Någonbeaktansvärd risk för att domstolen i enmanssammansättning, efter föredragningav en kvalificerad juri.st, skall göra några allvarligare felbedömningar såvittnu är i fråga torde knappast föreligga. a. av det aktuella förslaget anser motionärerna att skälföreligger att tillföra HD lekmannamedverkan. Enligt motionen skulle en sådanordning förbättra domstolens arbete på flera sått. Den skulle sålunda ge enmera allsidig diskussion och ett bättre beslutsunderlag t. ex. när domstolenskall välja ut de mål som bör prövas med hänsyn till det allmänna intresset avprejudikat. Lekmannainslagethar gammal hävd hos oss. Det är ägnat att stärka förtroendet för domstolarnabl. a. genom den direkta insyn som det ger i den dömande verksamheten.Nämndemännen tillför också värdefulla synpunkter främst, vid sidan av orts-och personkännedom, genom allmän JuU1981/82:10 36 livserfarenhet och kännedom om skilda områden av detpraktiska livet. Värdet av denna sorts lekmannamedverkan har utvecklats närmarei domarutrednings betänkande (SOU 1974:96) En öppnare domarbana (s.182 ff). I den proposition som låg till grund för reformen om nämndemän ihovrätt och kammarrätt angav departementschefen att bevisvärderings-ochpäföljdsfrågor liksom skälighetsbedömningar av hävd har ansetts vara områdendär lekmannasynpunkter är av särskilt värde för rättskipningen (prop.1975/76:153 s. 44). Tilläggas kan att, när departementschefen angav området förmedverkan av nämndemän i kammarrätt, han undantog skattemålen eftersom dessainte sällan är rättsligt komplicerade och därför mindre lämpade förlekmannadeltagande (prop. s. 47). De områden som sålunda - med fog - har ansetts specielltlämpade för nämndemän kommer upp i första och i viss mån även i andra instansmen inte primärt i HD som prejudikatdomstol. Att ta ställning till vilka målsom är förtjänta av att från rättsbildningens synpunkt tas upp till prövningkräver breda och djupgående juridiska kunskaper samt en vid erfarenhet avrättskipningen. Detta förhållande talar med styrka mot att nämndemän tillförsHD för att medverka vid urvalet av de mål som bör prövas med hänsyn tillprejudikatintresset. öm nämndemän likväl skulle delta vid HD:s dispensprövningmåste detta medföra att föredragning och redovisning av praxis och litteraturlikaväl som överläggning måste bli avsevärt mycket mer omfattande än , dåendast kvalificerade jurister deltar i prövningen. Långt ifrån att lättabelastningen på domstolen och göra en minskning av antalet ledamöter möjlig ärförslaget sålunda ägnat att stegra denna och därmed medföra att antalet domaresannolikt behöver ökas. Som har angetts i det föregående och som har betonats avmotionärerna är en av fördelarna med nämndemän att de är ägnade att stärkaförtroendet för domstolarna bl. a. genom den insyn som de får i den dömandeverksamheten. Detta argument har mindre tyngd när det gäller HD, eftersom allaHD:s avgöranden - i form av referat eller notiser - publiceras i Nytt JuridisktArkiv och därmed når en bred krets. Domstolens avgöranden granskas sålunda naturligeninte endast av massmedia utan även av rättsvetenskap och andra jurister.Rättskipningen i HD följs alltså i hela dess vidd på ett helt annat sätt än närdet gäller domstolarna i första och andra instans. Motionärerna har nämnt några särskilda områden därmedverkan av nämndemän i HD skulle ha ett speciellt värde. Detta gällerbeträffande yttrande i nädeärenden, fråga om uteslutning ur advokatsamfundetsamt mål där domstolen är första och enda instans. Nådeärendena avgörs av regeringen, som handlar underkonstitutionellt ansvar och som kan skaffa sig allt det beslutsunderlag som denanser erforderiigt. Att HD för sina yttranden till beslutsinstansen skulletillföras lekmän ter sig mot den bakgrunden inte angeläget. JuU 1981/82:10 37 När det gäller prövningen av frågor om uteslutningur skulle nämndemän kunna tillföras målen om - somkammarrätten har föreslagit i yttrande över den departementspromemoria somligger till grund för prop. 1980/81:154 - saken i första instans prövades avkammarrätt. Bevaras den nuvarande fullföljdsordningen synes det naturligareatt, om lekmannainflytande anses böra tillföras prövningen, det sker i samfundetsdisciplinnämnd än i HD, där frågor av denna art endast sällan förekommer. Somframgår av 3 kap. 3 § är den krets av gärningar och presumtivagärningsmän för vilka HD är första domstol synnerligen begränsad. Sädana mälförekommer ytterst sällan. När det någon gäng sker väcker målet naturligen storuppmärksamhet och följs noga av bl. a. massmedia. Att för denna ovanligamålkategori införa nämndemannainsti-tufionen i HD framstår inte sommeningsfullt. Sammanfattningsvisfinner kammarrätten att bärande skäl knappast synes tala för att HD tillförsnämndemän. Kammarrättenvitsordar dock att det synes råda viss prejudikattorka hos HD såvitt gäller dedisposifiva tvistemålen. Detta beror dock på helt andra orsaker än att HD inteskulle ta fram de fall som är av prejudikatintresse bland de mål i vilkaprövningstillstånd söks. Enav orsakerna torde i stället vara att parterna, bl. a. av sekretesskäl och föratt prövningen kan inskränkas till en instans, i stor utsträckning föredrarskiljemannaförfarande utanför domstolsväsendets ram. Denna fräga har bl. a.behandlats i betänkandet (SOU 1972:22) Skiljedomstol, och den synes värdförnyad uppmärksamhet (jfr SvJT 1981 s. 453 f). Det är dock inte givet att etteffekfivt skiljemannaförfarande inom domstolsväsendets ram kan utformas så attäven prejudikatbildningen främjas. Saken förtjänar dock att undersökas. Enannan orsak torde vara processkostnaderna, som kan stiga fill höga beloppsärskilt med avseende på ombudsarvodena. Det ligger i öppen dag att en partinte är beredd att av prejudikathänsyn för dryga kostnader föra ett mål vidaretill högsta instans. Några mera radikala förbättringar i fråga omkostnadsbilden torde knappast vara att påräkna som en följd avrätte-gängsutredningens kommande förslag. I debatten har framkastats tanken attdet allmänna borde kunna stå för dessa kostnader när ett mål anses ha särskiltprejudikatvärde. Kammarrätten ställer sig tveksam om en sådan lösning ärrealiserbar i praktiken. Men den är väl värd att studera i lämpligt sammanhang,t. ex. vid de fortsatta överväganden om ett slagkraftigt alternativ till detnuvarande skiljemannaförfarandet som synes önskvärda. Mofionenbehandlar i den löpande texten endast HD men klämmen avser "de högstarättsinstanserna". Det vill alltså synas som om även RR är åsyftad. Kammarrättenvill därför framhålla att lekmannamedverkan i RR stöter på samma betänklighetersom när det gäller HD. JuU 1981/82:10 38 målområdetför RR:s del är så vidsträckt och antalet mål relativt sett sä stort att depraktiska nackdelarna torde ge sig till känna med än större styrka. Exempelvisskattemålen är så pass intrikata samt praxis så omfattande att betydandespecialkunskaper krävs för att ta ställning till om det ena eller andra måletbör dispenseras. Någon prejudikattorka råder inte heller hos RR, därprocesskostnaderna normalt inte är särskilt höga. Omdet likväl skulle anses att frågan om lekmannamedverkan i RR bör utredas synesuppgiften inte böra läggas på rättegängsutredningen, vars mandat avserrättegångsbalken och de allmänna domstolarna. Avslutningsviskan tilläggas att, om lekmän skall som ledamöter tillföras HD och RR,grundlagsändring krävs (11 kap. 1 § regeringsformen). Huvudtanken i motionen är, såvitt kammarrättenförstår, att arbetsläget i högsta domstolen och i viss mån även regeringsrättenskulle kunna förbättras om lekmannamedverkan införs i domstolen. Därigenomantas domstolen få ökade möjligheter att ägna sig åt sin egenfiiga uppgift, attdöma och bilda prejudikat för rättskipningen vid de lägre domstolarna.Lekmannamedverkan skulle vara till nytta bl. a. när domstolen skall välja utprejudikatsmål, yttra sig i nådeärenden eller pröva fråga om uteslutning urSveriges advokatsamfund. Vidare skulle en sådan medverkan vara av värde närdomstolen dömer i första instans. Rentprincipiellt är det en tilltalande tanke att lekmän skall delta också irättskipningen i högsta domstolen och regeringsrätten. Värdet i lekmannamedverkanligger bl. a. i att domstolen därigenom tillförs också värderingar som finnsutanför yrkesdomarnas krets. Lekmannamedverkan ger vidare särskildamöjligheter till insyn i domstolarnas verksamhet och är därmed ägnad att ökaförtroendet för verksamheten. Detär däremot svårt att se att lekmannamedverkan skulle kunna förbättra de högstainstansernas arbetsläge. Den erfarenhet som föreligger av lekmannamedverkan iöverrätt - inte bara från hovrätter och kammarrätter utan även fränförsäkringsöverdomstolen och försäkringsrätter - tyder knappast på att en sädanmedverkan kan leda till att arbetet flyter snabbare utan talar tvärtom för attarbetet i domstolen blir omständligare vid själva dömandet. Härtill kommer attlekmannamedverkan medför att arbetet i domstolen blir administrativt tyngre. Kammarrättenvill inte heller odelat ansluta sig till mofionärernas uppfattning om i vilkafall det skulle vara särskilt lämpligt att lekmän medverkar i de högstainstanserna. JuU 1981/82:10 39 Sålunda utgör tillståndsprövningen i dispensmålinte dömande verksamhet i egentlig mening. Prövningen går ju här ut pä att taställning, inte i sakfrågan, utan i frågan om det på det aktuella områdetbehövs ett vägledande avgörande, ett prejudikat. För ställningstagande ifrågor av det sistnämnda slaget behövs det omfattande kunskaper om lagstiftningoch praxis, något som yrkesdomare pä ett helt annat sätt än lekmän får antas haförutsättningar att svara för. Inådeärenden är högsta domstolens och regeringsrättens uppgift enbart att avgeyttranden till regeringen. En av de främsta anledningarna fill att sådanayttranden skall avges är att det har ansetts vara av värde attdomarsynpunkterna, dvs. yrkesdomarnas synpunkter, får göra sig hörda. Medhänsyn härtill finns det knappast motiv för att lekmän deltar i högstadomstolens och regeringsrättens handläggning av nådeärenden. Om lekmänsmedverkan i nådeärenden anses påkallad, bör det alltså ske på annat sätt ängenom dessa yttranden. Frågorom uteslutning ur synes däremot lämpade för lekmannamedverkan.Här kan det vara av betydelse att även andra värderingar än sådana som finnsinom yrkesjuristernas krets kan komma till tals. Vidare får medverkan av lekmänantas öka förtroendet för domstolens verksamhet på området. Vadslutligen gäller de mål där högsta domstolen är första och enda instans talar ioch för sig starka skäl för att lekmän deltar i rättskipningen. Sådana mål äremellertid mycket sällsynta. Det är inte uteslutet att nu pågående utredningsarbetepå området leder till att målgruppen i praktiken helt försvinner. Skälen föratt med tanke på den införa lekmannamedverkan har därför knappast nägon tyngd. Kammarrättenkan således inte ansluta sig till motionärernas tanke att arbetsläget i dehögsta instanserna skulle kunna förbättras genom införandet avlekmannamedverkan i rättskipningen där. Därmed är emellertid inte sagt attmöjligheterna till förbättring och effektivisering i de högsta instansernasarbetsformer skulle vara uttömda. Förändringar pä området synes dessutomönskvärda även av andra skäl. Kammarrätten vill här peka på att avgörandena iregeringsrätten - trots ett i det stora hela tillfredsställande arbetsläge -ibland kan dröja påfallande . Orsaken torde bl. a. vara att söka i att detfrån domstolens sida förekommer processledning i relativt ringa grad. Vadkammarrätten här syftar på är den del av processledningen, som går ut på attdomstolen håller en fast hand över att skriftväxlingen inte blir onödigtvidlyftig eller får dra onödigt långt ut och att domstolen över huvudtaget ser till att målet blir i skick för avgörande så snabbt som möjligt. Fråndessa synpunkter är det posifivt med en regel av det slag som har föreslagitsför processen i högsta domstolen, att den som klagar dit skall vara skyldig attange de omständigheter som han åberopar fill stöd för att prövningstillståndskall meddelas. Kammarrätten beklagar att regeln inte har fått någonmotsvarighet för regeringsrättens del. JuU 1981/82:10 40 somhar anförts härför i propositionen (s. 14 x) synes inte övertygande. Enligtkammarrättens mening har det dessutom ett värde i sig att de båda högstadomstolsinstanserna arbetar i så lika former som möjligt. Kammarrätten vill till en böljan framhålla, att deändringar i högsta domstolens och regeringsrättens arbetsformer som föreslås ipropositionen har till huvudändamål att bereda de högsta instanserna möjlighetatt ägna mera tid åt sin viktigaste funktion, nämligen att genom prejudicerandeavgöranden leda rättsutvecklingen. Lekmannamedverkan skulle uppenbarligenmotverka nämnda syfte och dämpa arbetstakten. Bland annat skulle erfordrasbetydligt mera utföriiga föredragningar för att mot bakgrund av doktrin ochpraxis informera lekmännen om rådande rättsläge. Lekmannamedverkani domstolar kan anses värdefull främst i två olika avseenden. Dels kanlekmännen tillföra domstolen erfarenheter och synpunkter som medverkar tillatt åstadkomma bättre och riktigare avgöranden i vissa typer av mål. Delserhåller allmänheten genom lekmännen insyn i domstolarnas verksamhet, vilketkan vara ägnat att stärka allmänhetens förtroende för domstolarna. Dålekmannamedverkan infördes i hovrätt och kammarrätt 1977 synes sårskiltsistnämnda förhållande ha tillmätts stor vikt. Såvittframgår av motionen är den inte föranledd av något känt behov av ökad insyn ihögsta domstolens och regeringsrättens verksamhet. Motionärerna - som i sinmotivering inte berör regeringsrätten - synes snarare avse att genomlekmannamedverkan få till stånd "bättre" avgöranden och yttranden avhögsta domstolen. Lekmannamedverkanhar såväl vid tingsrätter och hovrätter som vid länsrätter och kammarrätter avgränsatstill sådana kategorier av mål där frågorna normalt lämpar sig förlekmannabedömande t. ex. bevisvärderingsfrågor, påföljdsfrågor,skälighetsfrågor - och där lekmännen således kan tillföra domstolen någontingav värde för avgörandena. Reglerna om prövningstillstånd till högsta domstolenoch regeringsrätten medför emellertid att sådana frågor blir föremål förprövning i de högsta instanserna endast i så ringa omfattning att det rimligeninte kan anses påkallat att med hänsyn till dessa mål införa lekmannamedverkan. Vadsedan angår de i motionen uppräknade exemplen på avgöranden i vilka lekmänlämpligen bör delta i högsta domstolen vill kammarrätten anföra följande. Föratt avgöra i vilka mål prövningstillstånd bör ges för att tillgodose behovet avprejudikat krävs ingående kunskaper om lagstiftning och en vid JuU 1981/82:10 41 överblicköver praxis inom de mest skiftande rättsområden. Dessa avgöranden kan därförinte anses lämpade för lekmannamedverkan. Vad som sagts äger tillämpning sävälnär det gäller högsta domstolen som regeringsrätten. 1fräga om nädeärendena är högsta domstolens uppgift att avge yttrande närmastfrän juridisk synpunkt under det att avgörandena träffas av regeringen som harmöjlighet att införskaffa den utredning som kan anses erforderlig i varjesärskilt fall. Det kan därför inte anses angeläget att domstolens yttrandeavges under medverkan av lekmän. Ävenom i ärenden om uteslutning ur och i mål där högsta domstolenär första och enda instans kan förekomma frågor som i och för sig kan varalämpade för lekmannamedverkan torde sådana ärenden och mål sä sällan förekommai högsta domstolen att det inte bör ifrågakomma att för dessa fall tillskapalekmannamedverkan.