bet · G501NU17 · 1981-12-31 00:00:00 — Enligt 3 § marknadsföringslagen(1975:1418) kan en näringsidkare, som vid marknadsföring av vara, tjänst ellerannan nyttighet underlåter att lämna information som har särskild betydelsefrån konsumentsynpunkt, åläggas att NU1981/82:17 11 lämna sådan information. Åläggande kan innehålla attinformationen skall lämnas genom märkning på varan eller tillhandahållas iannan form på säljställe, lämnas i annonser eller andra framställningar ellerlämnas i viss form till konsument som begär det. kan vid vite ålägga näringsidkare attlämna viss information. År ärendet "ej av större vikt" fårinformationsföreläggande meddelas av konsumentombudsmannen. Vidare kankonsumentverket efter förhandlingar med berörda företag eller organisationerutfärda riktlinjer för bl. a. information i företagens marknadsföring. Varken lagen eller dess förarbeten innehåller krav på attjämförpriser skall anges. Enligt propositionen innefattar "särskildbetydelse" alla situationer då ett inte helt obetydligt behov föreligger.Föredragande statsrådet angav uttryckligen att en näringsidkare skall kunnaåläggas att lämna prisinformation (prop. 1975/76:34 s. 126 med hänvisning tillbetänkandet Reklam V, Information i reklamen, SOU 1974:23 s. 34 f. och 89).Till det anförda kan läggas att i ärendet KO ./. PositivFritid (beslut MD 1978:26), som rörde marknadsföring av samlarserie, har ställtkrav på information om just priset. I en ansökan till yrkadekonsumentombudsmannen åläggande vid vite för ett detaljhandelsföretag att vidrnarknadsföring av vissa i ansökningen uppräknade varor lämna uppgifter omjämförpriser på varorna eller i nära anslutning till dessa. Sedan parternasedermera förlikts har talan återkallats och ärendet avskrivits av domstolen.Företaget har utfäst sig att genomföra jämförprismärkning i den utsträckning KOönskat. En arbetsgrupp med företrädare för statens pris- ochkartellnämnd (SPK), och livsmedelshandeln utarbetade under åren1971-1974 enhetliga regler för hur ordinarie jämförpriser för livsmedel skallberäknas och presenteras. Reglerna redovisades i en rapport från SPK (SPKHe:5/74). I rapporten rekommenderades livsmedelshandeln att tillämpa reglerna.Handelns organisationer har efter det att rapporten lagts fram vid en radtillfällen förklarat att handeln skulle verka för att jämförprismärkning pålivsmedel blir allmänt utbredd i affärerna. I samarbete med de näringslivsorganisationer ochmyndigheter som deltagit i jämförprisarbetet genomförde underåren 1978 och 1979 en omfattande kampanj om jämförpriser. Syftet var att görakonsumenterna medvetna om och att lära dem att använda jämförpriser. Kampanjenomfattade flera olika moment, såsom radio- och TV-inslag, annonsering ochtrafikreklam samt skyltar och affischer i butikerna. I en motion föreslogs enlagbestämmelse av innebörd att man vid marknadsföring av en vara alltid skullevara skyldig att ange varans pris, om NU1981/82:17 12 detta inte mötte avsevärda hinder. (NU1979/80:12) redovisade ett yttrande i ärendet från . Verketanförde att de undersökningar som verket hade utfört och ett för varje årökande antal anmälningar rörande bristande eller ofullständig prisinformationvisade att prisinformationen måste förbättras. Verket hade under de senasteåren satsat betydande resurser på att tillgodose konsumenternas behov av ochönskemål om bättre prisinformation. Som exempel nämnde verket en riksomfattandekampanj om jämförpriser, riktlinjer för information till konsument vidtillfälliga prisaktiviteter för dagligvaror och regler för den framtidaprisinformationen och för information på kassakvitton vid införandet avdatoriserade utgångskassor i dagligvaruhandeln. Verket framhöll att det varinbegripet i förhandlingar med näringslivet om allmänna riktlinjer förprisinformation. Dessa riktlinjer skulle syfta till att man vid marknadsföringav alla varor måste lämna fullständig och rättvisande prisinformation ianslutning till varan samt i skyltfönster, annonser, kataloger och liknande.Målet var att förhandlingarna skulle vara avslutade . Omarbetet inte ledde till önskvärt resultat var det verkets avsikt attaktualisera frågan om särskild lagstiftning på området. ansågatt resultatet av riktlinjearbetet borde avvaktas innan ytterligare åtgärdervidtogs och avstyrkte motionen, vilken också avslogs av . Motion 1980/81:1870 I motionen anförs att reklamen, ochsärskilt direktreklamen, har blivit påträngande genom sin utformning ochmångfald. Motionärerna erinrar om att den enskilde har möjlighet att till bl.a. länsstyrelse anmäla att han eller hon inte önskar erhålla direktreklam. Deanser att ytterligare information om denna möjlighet bör ges genomkonsumentverkets försorg. En möjlighet som också borde prövas är attdatainspektionen, och direktreklamföretagen gemensamt utformaretiska regler för denna typ av marknadsföring. Genom sådana regler bör manenligt motionärerna förhindra långtgående selektering av olika mottagargruppersamt motverka påträngande eller stötande reklam. Med direktreklam förstås iallmänhet en till en utvald grupp av fysiska eller juridiska personer utdeladförsändelse innehållande reklam och annan information som ej är tidning,tidskrift, korrespondens, räkning eller myndighetsdirektiv. Vid marknadsföring genom direktreklam är-liksom vid övrigamarknadsföringsmetoder - marknadsföringslagen (1975:1418) tillämplig. NU1981/82:17 13 kan sålunda förbjudas om den i det aktuella fallet stridermot god affärssed eller i övrigt är otillbörlig mot konsumenterna (2 §). I ett paravseenden är dock direktreklammetoden särreglerad. För vissa varor - alkohol- och tobaksvaror - gäller förbudmot marknadsföring genom direktreklam. Enligt lagen (1978:763) med vissabestämmelser om marknadsföring av alkoholdrycker och lagen (1978:764) med vissabestämmelser om marknadsföring av tobaksvaror skall särskild måttfullhetiakttas vid marknadsföring av alkoholdrycker resp. tobaksvaror. Därvid gällersärskilt att reklam- eller annan marknadsföringsåtgärd inte får företas som ärpåträngande eller uppsökande. Av uttalanden i förarbetena till lagen (prop.1977/78:178 s. 31) framgår att därmed avses bl. a. direktreklam. I konsumentverketsriktlinjer för marknadsföring av alkohol- och tobaksvaror (KOVFS 1979:5-7)anges också att direktreklam (t. ex. brevlådereklam) inte får användas. Vidare gäller att den som inte önskar erhålla s. k.adresserad direktreklam kan genom en anmälan till eller tilldatamaskincentralen för administrativ databehandling (DAFA) förhindra att sådanreklam tillsänds honom (26 § datalagen [1973:289]; 26-28 §§ tillagda genomändring 1981:36). Anmälningen antecknas i det hos DAFA förda statliga person-och adressregistret (SPAR). Detta register används bl. a. för aktualisering ochkontroll av uppgifter i andra personregister och för uttag av urval avpersonuppgifter (urvalsdragning) och får användas av såväl myndigheter somenskilda. Såväl datainspektionen som DAFA tillhandahåller på begäranupplysningar och broschyrer angående SPAR och möjligheten att avstå frändirektreklam. Någon allmän, till hushållen utsänd information har inteförekommit, vilket har motiverats med framför allt kostnadsskäl. Några särskilda regler eller riktlinjer beträffandemarknadsföring genom direktreklam har, med ett par i det följande angivnaundantag, inte fastställts. Det ena undantaget avser en överenskommelse år 1973mellan och Svenska annonsörers förening. Överenskommelsen, tillvars efterlevnad och Svenska reklambyråförbundethar utfäst sig att medverka, innebar en rekommendation till föreningensmedlemmar att förse stora försändelser med tydlig reklammarkering. Det andraundantaget avser av postverket utarbetade regler för avisering avbrevförsändelser. och konsumentombudsmannen har behandlatett stort anta] ärenden om direktreklam. Ärendena har rört frågor om bl. a.reklammarkering, distribution, målgrupper, negativ avtalsbindning ochmarknadsundersökningar. I detta sammanhang kan nämnas att posten efter tillståndav datainspektionen har lagt upp ett intresseregister över svenskafolket för direktreklam (POSTIAD). Av de knappt 3,8 milj. hushåll somtillfrågats har NU1981/82:17 14 ca 550 000 förklarat att de i fortsättningen vill erhålladirektreklam inom ett eller flera (av 24) varuområden. I samband med de i föregåendeavsnitt berörda ändringarna 1980 behandladekonstitutionsutskottet (KU 1980/81:11) en motion från vänsterpartietkommunisterna, i vilken framfördes synpunkter och önskemål på hurSPAR-registret skulle hanteras. Utskottet framhöll att tillkomsten av SPAR hadeinneburit stora förenklingar för den som inte önskar direktreklam. Genomanmälan till ett register kan vederbörande förhindra att hon eller han blirutsatt för en mycket stor del av denna reklam. Utskottet påpekade också attdatainspektionen med stöd av 6 § datalagen kan meddela föreskrifter till skyddför den personliga integriteten. Sådana föreskrifter kan avse t. ex. vilkauppgifter som får användas som sökbegrepp i registret, s. k. söknycklar, ochvilka bearbetningar som får göras i skilda sammanhang av uppgifter i SPAR.Beträffande motionärernas förslag att direktreklam endast skulle få riktas tillpersoner som förklarat att de vill ha sådan reklam framhöll utskottet att ettgenomförande av förslaget uppenbarligen skulle medföra stora kostnader ochbetydande administrativa problem för den registeransvariga myndigheten. mening stod dessa olägenheter inte i rimlig proportion till denvinst som kunde göras från integritetssynpunkt. Med hänvisning till det anfördaavstyrkte utskottet motionen. Inom har man iflera år arbetat på att formulera riktlinjer för direktreklamverksamhet.Konsumentverket samarbetade i frågan med datainspektionen och näringslivetsorganisationer, bl. v. upphört, enligt uppgift från närmast beroende på att maninte kunnat ena sig om riktlinjernas formulering i ett par detaljfrågor. För en särskild form av direktreklam,postorderförsäljning, har konsumentombudsmannen utfärdat riktlinjer . Konsumentinflytande på den offentliga sektorn Motion 1980/81:1519 Konsumentpolitiken bör, uttalarmotionärerna, vidgas till att omfatta även varor och tjänster från denoffentliga sektorn vilka tillhandahålls individer, familjer och hushåll.Marknadsekonomin kräver och beror av ett utbyggt konsumentinflytande, anför de.Hittills har debatten på konsumentområdet NU1981/82:17 15 främst rört den privata marknadens utbud. Konsumenternaborde emellertid få möjligheter till bättre inflytande även på bl. a. denservice som tillhandahålls från stat, kommuner och landsting. Anpassningen avde offentligt utbjudna varorna och tjänsterna försvåras om kontakten medborgare-politiker-förvaltninginte är ändamålsenlig. Hur skattebetalaren-väljaren allmänt skall påverkakvaliteten hos den offentliga sektorns tjänster finns det utförliga regler för,säger motionärerna vidare, men det är mycket mindre genomarbetat hur sammaperson skall få medinflytande och kontroll i egenskap av kund, klient, patientetc. Ändå går det inte, hävdar de, att säga att de två rollerna sammanfaller.Patientombudsmän inom sjukvården och föräldrainflytande på skolans områdenämns som exempel på vägar för konsumentinflytande. På det hela taget saknasdock, menar motionärerna, en effektiv återföring av konsumenternas erfarenhetertill berörda myndigheter. Sjukvård, barntillsyn, skolväsen, socialvård,arbetsförmedling, allmän försäkring och sophämtning är delar av den offentligasektorn som faller utanför de konsumentpolitiska strävandena. Som skäl för denbegärda breddningen av konsumentpolitiken anges offentliga varu- ochtjänsteproducerande organs monopolställning, den offentliga förvaltningensstruktur - med långt avstånd från de politiska beslutsfattarna till brukarna -och de ökade krav som i den allmänna debatten ställs på offentliga organsservicenivå. Ansträngningar att ta till vara konsumenternas intressenmåste, fastslår motionärerna, utformas mot bakgrund av att ansvaret för beslutrörande offentlig verksamhet måste åvila de politiskt ansvariga. Konsumenternasintressen bör dock kunna tas till vara utan att de politiskt förtroendevaldafråntas sitt ansvar. Den begärda utredningen skulle avse konsumenternasförhållande både till sådan offentlig verksamhet som bedrivs i affärsmässigaformer - och således omfattas av den hittillsvarande konsumentpolitiken -ochannan offentlig serviceinriktad verksamhet. Sådant offentligt utbud börbehandlas som i princip hade kunnat förekomma i affärsmässiga former. Författningsbestämmelser m. m. I förordningen (1976:429, ändrad1980:873) med instruktion för sägs inledningsvis (2 §) attverket är central förvaltningsmyndighet för konsumentfrågor och har tilluppgift att stödja konsumenterna och förbättra deras ställning på marknaden. Ianslutning härtill fullgörs, heter det vidare, de uppgifter som enligtmarknadsföringslagen (1975:1418) och lagen (1971:112) om förbud mot oskäligaavtalsvillkor tillkommer konsumentombudsmannen. Arten av konsumentfrågor som skall tas upp avkonsumentverket belyses vidare genom en uppräkning av vad som särskilt åliggerverket (3 §). Hit hör bl. NU1981/82:17 16 att övervaka marknadens utbud samtföretagens marknadsföring och sälj villkor, att utarbeta riktlinjer för företagens marknadsföring ochutformning av varor, tjänster och andra nyttigheter samt för företagenstillämpning av konsumentkreditlagen (1977:981) och att söka påverka producenter, distributörer ochmarknadsförare att anpassa sin verksamhet efter konsumenternas behov. Marknadsföringslagen har till ändamål att främjakonsumenternas intressen i samband med näringsidkares marknadsföring av varor,tjänster och andra nyttigheter. I fråga om termen näringsidkare kan hänvisastill vad som anfördes i specialmotiveringen till 1 § i den tidigare lagen(1970:412) om otillbörlig marknadsföring (prop. 1970:57 s. 90): Termen näringsidkare bör, såsomutredningen anför, fattas i vidsträckt mening och, i likhet med vad som gällerexempelvis enligt varumärkeslagen (prop. 1960:167 s. 39 och 48), omfatta varoch en som yrkesmässigt driver verksamhet av ekonomisk art, både fysiska ochjuridiska personer. Detta innebär bl. a. att bestämmelsen är tillämplig påstatliga och kommunala organ som idkar näring. Det krävs alltså inte attverksamheten drivs i privaträttslig form. En allmän princip, som har kommittill uttryck på olika håll inom lagstiftningen, bl. a. i 9 kap. 8 § andrastycket , är emellertid att staten inte kan föreläggas vite.Ett förbud enligt generalklausulen mot en statlig myndighet bör därför inteförenas med vite. Något hinder mot att meddela vitesföreläggande mot kommunföreligger däremot inte. Avtalsvillkorslagen gäller villkorsom näringsidkare i sin yrkesmässiga verksamhet använder vid erbjudande avvara, tjänst eller annan nyttighet till konsument för huvudsakhgen enskilt bruk.Termen näringsidkare har här samma innebörd som den angivna (prop. () har i tre fall fört talan imarknadsdomstolen mot kommuner eller kommunala inrättningar med stöd avmarknadsföringslagen eller avtalsvillkorslagen. avgörande1973:2 (KO ./. Stiftelsen ) gällde om ett allmännyttigtbostadsföretag i sin marknadsföring av bostadslägenheter gett vilseledandeuppgifter. En liknande fråga var uppe i avgörandet 1975:6 (KO ./. a.Botkyrka kommun). Beslutet 1979:4 (KO ./. kommun) gällde om vissfriskrivningsklausul i ett avtalsformulär, som används vid upplåtande avtomträtter, var oskäligt. beslöt omriktlinjer för och organisation av samhällets konsumentpolitik (prop. 1972:33,NU 1972:40, rskr 1972:225). Propositionen i ämnet var byggd på konsumentutredningensbetänkande (SOU 1971:37) Konsumentpolitik-riktlinjer och organisation.Utredningen anknöt i detta betänkande till resonemang i en tidigare publicerad NU1981/82:17 17 lägesrapport (Ds H 1969:5). Propositionens referat avutredningen innehåller bl. a. följande (s. 8-10): Enligt utredningen berör frågor omhur konsumenterna köper och använder produkter endast en begränsad del avkonsumentproblemen. Konsumentpolitiken måste grundas på en bredare och ingåendeanalyserad bild av konsumenternas hela situation. Intresse måste ägnas frågornahur konsumenterna och särskilda konsumentgrupper använder sina resurser ipengar, arbetskraft och tid. Detta har betydelse i välfärdshänseende. Det kan i vissa fall ha begränsad betydelse hur ettkonkret köpval träffas. Utredningen konstaterar att val mellan olika varianterav viss produkt i viss mån kan betraktas som ett sista, förhållandevisokomplicerat steg i en invecklad beslutsprocess. Andra beslutssituationer kanställa konsumenter inför svårare och mer betydelsefulla avgöranden. Som exempelnämner utredningen val av bostad, konsumtionsmönster, former och inköpsställeför löpande inköp samt arbetsfördelning oeh arbetsmetodik i hushållets arbete. Andra för konsumenterna ytterst betydelsefulla frågorhänger samman med den miljö som medverkar till att forma konsumenternassituation. Det är ett konsumentpolitiskt intresse att följa och analysera dennamiljö och dess förändringar. De senare kan gälla hushållens storlek ochsammansättning, bostadsstandard, särskilda bygders karaktär eller stadsdelarsoch orters struktur i servicehänseende. Enligt utredningen måste man se hushållensresursanvändning i ett samhällsekonomiskt sammanhang. Den samhällsekonomiskaverksamheten kan sägas ha som mål att skapa välbefinnande i fysisk, psykisk ochsocial bemärkelse åt individerna. Samarbete och samordning mellan denoffentliga verksamheten, näringslivet och hushållen erfordras för att nå bästamöjliga resultat. Hushållen utgör produktionsenheter i den sammanhängandearbetsprocessen och medverkar aktivt i verksamheten för att tillgodose kravenpå välbefinnande. Man måste därför analysera hushållens roll och problem iproduktionskedjan. Samspelet mellan offentlig verksamhet, näringsliv ochhushåll har ofta främst bedömts från företagsekonomiska utgångspunkter.Hushållens reaktioner har därvid tilldragit sig intresse men inte frågor omderas grundläggande behov och resurser. I samspelet mellan den offentligaverksamheten, näringslivet och hushållen har de senare enligt utredningen imånga hänseenden en svag ställning. De är väsentligen hänvisade till en extremsmådriftsform. Konsumentpolitikens uppgifter blir därför att på olikavägar kompensera svagheter som hänger samman med hushållens smådriftsform.Åtgärder kan avse att söka avlasta hushållen uppgifter som den offentligaverksamheten eller näringslivet kan fullgöra i rationellare former. I den konsumentpolitiskaverksamheten måste man samla in och systematisera ett tillförlitligtkunskapsunderlag. En viktig uppgift blir att göra grundläggandehushållsekonomiska undersökningar och att utveckla lämpliga metoder för dessa. Undersökningarna måste enligtutredningen klarlägga hur hushållen fungerar som produktionsenheter i samspelmed andra enheter i samhällsekonomin. Resultaten får sedan analyseras ochenligt utredningen konfron- 2 1981/82. NU1981/82:17 18 teras med den samhälleliga målsättningen på olika områden.Brister i måluppfyllelsen utvisar konsumentproblem. Uppgiften för de konsumentpolitiskainstitutionerna blir att avhjälpa dessa brister. I den mån ansvaret härförfaller på andra myndigheter får de konsumentpolitiska organen väsentligen enundersökande, problemställande och förmedlande roll. Vid remissbehandlingen avkonsumentutredningens betänkande hade flera remissinstanser synpunkter på denprincipiella avgränsningen av arbetsuppgifterna för det konsumentverk somutredningen föreslog. a. , konsumentombudsmannenoch SPK ansåg att de konsumentpolitiska uppgifterna borde preciseras för skulle få till stånd en slagkraftig organisation. fann det värdefullt att utredningenhade diskuterat hela den övergripande konsumentpolitiken men frågade om inteett blivande konsumentverk från ansvarssynpunkt borde ha ett avgränsatarbetsområde. En aktiv verksledning borde trots detta ha möjlighet att initieraför konsumenterna viktiga frågor, som ansvarsmässigt hörde under annan instans. framhöll i likhet med utredningen attbegreppet konsumtion omfattar inte bara varor och tjänster utan också områdensom berör hälsa, bostad, kultur, fritidsaktiviteter, miljön i övrigt osv. Dessafår också betraktas som konsumentfrågor och bör följaktligen omfattas avkonsumentpolitiken, sade konsumentrådet. Detta innebar dock inte att dessafrågor måste behandlas av de organ som traditionellt räknades tillkonsumentorganen. För handläggning av uppgifter inom dessa områden hade i vissafall inrättats särskilda organ. Rådet menade att dessa frågor i princip borde tillhörakonsumentorganens intresseområde och att uppgiften för dessa skulle bli attaktualisera problem som ej beaktades på andra håll. Ett intimt samarbete mellande organ som arbetade med frågor som berör konsumenterna var nödvändigt.Konsumentorganens främsta uppgift var härvid att bevaka att konsumenternasintressen tillvaratogs. () menade att utredningen utan attnärmare konkretisera frågan hade utgått från att konsumentpolitiken skulleomfatta även det utbud av tjänster som offentliga organ svarar för. Detta synesinnebära, sade RRV, att verksamheten skulle kunna komma in på frågor som andraoffentliga organ centralt har att svara för. Statsmakternas intentioner när detgäller det offentliga tjänsteutbudet inom dessa organs områden måstesjälvfallet komma till uttryck i annat sammanhang och då ses i ett vidareperspektiv. Någon motsatsställning mellan statsmakternas politik inom dessaområden och den konsumentpolitik som statsmakterna vill främja kunde detknappast bli fråga om. Det syntes därför enligt RRV inte finnas anledning attföra in dessa frågor under ett centralt konsumentorgans verksamhet. NU1981/82:17 19 I propositionen anförde handelsministern bl. För att den av utredningenföreslagna konsumentpolitiken skall kunna förverkligas föreslås att verksamheten ges en bred inriktning. Konsu mentpolitiken måste- utgå från konsumenternas hela situation. Utred ningen anser att konsumentpolitiken måste utgå från hur hushållen fungerar i samspel med andra enheter i samhällsekonomin. Ett konsumentpolitiskt problem föreligger när konsumenternas faktiska situation inte medger en godtagbar uppfyllelse av de mål som gäller för samhällsarbetet. Remissinstanserna ställer sig i allmänhet bakom tanken påatt konsumentpolitiken i större utsträckning skall inriktas på konsumenternasmera övergripande beslutssituationer. Däremot anmäler flera instanser tveksamhettill att låta begreppet konsumentpolitik omspänna så stor del avsamhällsproblemen som utredningen avser. För egen del anser jag att det ligger i linje med målenför konsumentpo litiken att verksamheten i större utsträckning än f. n. inriktas mot hushållens större planeringsfrågor. Beträffande avgränsningen av det konsumentpolitiskaområdet ställer jag mig i likhet med flera remissinstanser avvisande till atthänföra alla samhällsproblem, där en godtagbar måluppfyllelse inte föreligger,till konsumentpolitiken. I och för sig är detta en terminologisk fråga. Det avgörandeär, som flera remissinstanser påpekar, hur de konsumentpolitiska organensverksamhet inriktas. Den terminologiska frågan har emellertid en vissbetydelse. En alltför vidlyftig definition av konsumentpolitiken kan skapaförvirring i den politiska debatten. Att förverkliga de mål som uppställts för samhällsarbetetkräver insatser inom skilda områden. Konsumentpolitiken är ett av dessaområden. Begreppet konsumentpolitik bör avse de problem som sammanhänger medkonsumenternas köp och användning av varor och tjänster, som bjuds ut på denprivata marknaden eller på marknader som arbetar enligt likartade principer. Ensådan avgränsning hindrar inte att man kan lägga konsumentpolitiska aspekterpå många andra samhällsproblem, men dessa aspekter bör bedömas inom resp.sektor av den offentliga verksamheten. Att beteckna exempelvis miljövård ochregionalpolitik som konsumentpolitiska frågor skulle emellertid medförabegreppsförvirring. I togs frågan upp i enmotion från centerpartihåll, vari bl. a. hemställdes att skullebesluta att arbetsområde skulle kunna omfatta jämvälinformation om offentliga tjänster.