bet · G501NU34 · 1981-12-31 00:00:00 — För att ge kommande generationer handlingsfrihetmåste vi, anförs i motion 1981/82:2086 (c), minska uttaget av ändligalagerresurser, exempelvis mineraler. Detta skulle möjliggöras om vi använderråvarusnåla processer, ökar kvaliteten av och livslängden på de varor som vitillverkar samt reparerar och underhåller dem bättre. En maximal återvinningbör eftersträvas, anser motionärerna som förespråkar att produktionen ochtekniken i största möjliga utsträckning inriktas på varor som kan återvinnasför nyproduktion. Mot denna bakgmnd bör enligt motionärerna tainitiativ till en konferens kring utvecklandet av resurssnål teknik.Utgångspunkten för konferensen föreslås vara den deklaration som FN:sekonomiska kommission för antog . I denna definierasresurssnålhet som "praktisk tillämpning av kunskaper, metoder och medelför att uppfylla mänskliga behov genom det mest rationella utnyttjandet avnaturtillgångar och energi samt skydd av miljön". Såsomexempel på frågor som bör behandlas vid en sådan konferens nämner motionärernaproblem angående avfallshantering, teknologi för återvinning samtinternationell forskning rörande resurssnäl teknik. Imotion 1981/82:445 (s) anförs inledningsvis att det finns ett stort behov avatt förstärka den produktionstekniska forskningen och utbildningen i landet.Trollhättan bör enligt motionärerna kunna bli ett lämpligt centrum för en sådanFoU-verksamhet. För detta talar flera skäl. Industrin i är någotav en avbild av hela den svenska industrin. Här finns linetillverkning med ettstort antal robotar, liksom en högt kvalificerad stycktillverkning med ettstort antal avancerade tillverkningsmetoder och dessutom processindustri.Trollhättan har också redan en betydande teknisk utbildning. Regionensgymnasium med fyraårig teknisk linje ligger där. Bearbetningslaboratoriet påVolvo används av för vidareutbildning avproduktionstekniker. Det finns därför möjligheter till överblick av helaindustrin pä gmnd av koncentrationen till ett begränsat område. - Uppbyggandetav ett produktionstekniskt centmm i bör ske successivt och följaolika vägar. Ett led är att en yrkesteknisk högskola lokaliseras i ,vilket har föreslagits i NU 1981/82:34 11 ensärskild motion (s). Ett annat viktigt led är att skapa en filial i . Denna filial skulle fåtill uppgift att i samarbete bl. a. med det bearbetningstekniska laboratorietoch experimentverkstaden på Flygmotor pröva nya produktionsmetoder påindustriell nivå. Lärarna får möjlighet att på denna filial pröva utveckling avnya metoder. Ett tredje led är att det begärda utvecklingscentret utmstas föratt hjälpa uppfinnare med att ta fram prototyper. Löpande vidareutbildning avproduktionstekniker och yrkesarbetare i kortare kurser bör ordnas. De bör inteminst avse robot- och bearbetningsteknik. Ytterligare ett led kan vara att detföreslagna centret i samarbete med ordnarorienterande kurser för forskare och doktorander om hur industrin fungerar ochvilka möjligheter som finns att föra ut forskningsresultat i produktionen. Denav motionärerna begärda utredningen om inrättandet av ifrågavarande centrumskulle genomföras av staten, kommunen och berörda industrier i samverkan. Uppgifteri anslutning till motionerna (ordförande: professorDick ) har haft i uppdrag att studera i huvudsak de icke-permanentastatliga stödåtgärder som riktats fill vissa klart angivna företag ellerbranscher. Motivet för dessa insatser har enligt utredningens direktivhuvudsakligen varit att förhindra eller fördröja sysselsättningsmässigtoacceptabla neddragningar i en bransch eller ett företag eller att möjliggöraomstruktureringar som pä sikt kan ge lönsamhet. Utredningenhar avlämnat betänkandet (SOU 1981:72) Att avveckla en kortsiktigstödpolitik. Närdet gäller effekterna av besluten i stödärendena anför utredningensammanfattningsvis bl. a. följande (s. 16 f.): I det kortare perspektivet synes de statliga stödinsatsernai stort sett ha lett till måluppfyllelse vad gäller bibehållen sysselsättning.Utredningens genomgång av stödföretagen visar emellertid på en stor osäkerhetgällande deras framtida utveckling. Resultaten har inte motsvarat uttaladeförväntningar även när dessa varit mycket lågt ställda. Inom varvsindustrinhar ambitionerna vad gäller sysselsättningen successivt måst reduceras. Stödinsatsernahar lett till att driften upprätthållits inom olönsamrria delar avkrisföretagen. Stödet har genom sin utformning inte alltid medverkat till attföretagen anpassat sin struktur sä att de blivit långsiktigt konkurrenskraftiga.Utredningen gör därför bedömningen att de insatser som gjorts inte skapatfömtsättningar för krisföretägen att i det längre perspektivet bibehållanuvarande sysselsättningsnivå. Därtill kommer att det totala antaletsysselsättningstillfällen inom den övriga industrin i detta perspektiv kan hapåverkats negativt av stödinsatserna. NU 1981/82:34 12 Kreditgivarna har i stort sett gått skadeslösa urkriserna. Kreditinstituten har i allmänhet inte ens fått vidkännas förlustermotsvarande den risk som de via räntan tagit betalt för. Endast i samband medLuxor- och Järnförädlingskriserna har tillämpats ett ackordsförfarande därkreditgivarna och andra fordringsägare fått vidkännas förluster. För bankeroch andra kreditinstitut har stödinsatserna dock knappast medfört någon radikalförändring av situationen, eftersom de i regel har sådana säkerheter för sinlångfristiga utlåning att de är tämligen väl skyddade även vid en konkurs.Underleverantörer m. fl. skulle däremot ofta ha drabbats hårt vid konkurser. Effekternaför ägarna har blivit olika i de olika fallen. Det finns ägare som förlorat ochägare som vunnit i samband med de statliga stödinsatserna. Att ägarna tillkrisföretagen i mänga fall gjort stora förluster pä grund av kriserna i sig ären helt annan sak. Ägarna har inte annat än undantagsvis direkt erhållit någondel av de medel som satsats från statens sida. Genom de statliga insatsernaförhindrades dock i flera fall en konkurs som skulle ha åsamkat ägarna ännustörre förluster. I flera fall har inte heller uppgörelserna utnyttjats för attställa krav på ytterligare finansiella insatser från ägarna eller särskildaåtgärdsprogram som villkor för stöd. När det gäller effekterna på kapitalmarknaden ärdet svårt att dra några långtgående slutsatser. Det går t. ex. inte attidentifiera utgifterna för det icke-permanenta industristödet såsom en del avbudgetunderskotten. Ett bortfall av industristödet skulle inte ha medfört enmotsvarande minskning av budgetunderskottet. Sannolikt skulle omfattandearbetsmarknads- och regionalpolitiska stödåtgärder ha satts in i stället.Industristödet har emellertid inneburit att en betydande del av det kapitalsom tillförts industrin har placerats i företag med dålig företagsekonomisklönsamhet. Det synes sannolikt att detta för industrin som helhet kommer attleda till en sjunkande självfinansieringsförmåga, ökat beroende avlånekapital, sjunkande soliditet och därmed minskad investeringsbenägenhet. Detstatliga stödet har inte varit den främsta orsaken till en negativ utvecklingav stödföretagens effektivitet. Det har å andra sidan inte heller förmått vändaden redan pågående negativa utvecklingen därvidlag. Stödet har tvärtom iblandfått en utformning som direkt hämmat möjligheterna att bryta den negativautvecklingen. Detta hänger bland annat samman med att stödets utformning är ettresultat av förhandlingar mellan olika parter, där företagets framtida reellamöjligheter till överievnad ofta fått en alltför undanskymd roll till förmänför finansiella och juridiska aspekter. Utredningen gör bl. a. följande överväganden kringhandläggningen av industristödsärenden (s. 18): Flera stödåtgärder har vidtagits i det uttaladesyftet att förhindra konkurs i krisföretagen, vilket sagts kunna vålla svärakonsekvenser för i första hand de anställda. Utredningens överväganden synespeka mot att konkursens negativa sysselsättningseffekter ofta överskattas. Enfinansiell rekonstmktion genom konkurs eller ackord synes i vissa fall kunnaförbättra förutsättningarna för fortsatt drift och reducera behovet avframtida ytterligare stödinsatser. De stödärenden som utredningen analyserathar dock visat på svårigheter att genomföra finansiella rekonstmktioner i NU1981/82:34 13 företag som redan erhållit stöd, speciellt sädana därstaten gått in som ägare. Detta synes tala för att en eventuell finansiellrekonstmktion bör genomföras innan stöd utgår. I fråga om vägar att begränsastatsmakternas engagemang i krisfall inom industrin anförs följande (s. 1921): Det icke-permanenta industristödethar använts i kriser av två skilda typer. Den ena kategorin utgörs av störrebransch- eller sektorskriser med stmkturella orsaker, medan den andra kategorinhuvudsakligen kan beskrivas som företagskriser. Den senare svarar för enmindre del av de gjorda insatserna, men detta hindrar inte att det är avprincipiellt stor vikt hur sådana kriser hanteras framgent. I sektorskriserna hade enligt utredningens bedömningriksdagen inte kunnat avstå från att gå in med stödinsatser. Däremot hade dessakunnat utformas annorlunda, varigenom kostnaderna för samhället hade kunnatminskas och ohka enheter inom de stödda branscherna hade kunnat ges bättrefömtsättningar att nå en positiv utveckling. Den viktigaste orsaken till attsamhället måste ingripa i denna typ av kriser är att de arbetsmarknadspolitiskainstmmenten inte hade kunnat klara av att genomföra en omedelbar nedläggning isocialt acceptabla former. När det gäller företagskriser bör generellt sett enytterst restriktiv hållning mot industripolitiska insatser i krissituationertillämpas. Staten bör underlätta företagens stmkturomvandling, men de krisersom ändå uppstår måste accepteras som naturliga företeelser. Affärsbankerna har traditionelltspelat stor roll som finansiärer av näringslivet. Under senare är har de dockförlorat i betydelse som kreditgivare. Näringslivets kreditförsörjning hartill stor del övertagits av mellanhandsinstitut och specialkrediter. Trotsdenna utveckling har affärsbankerna fortfarande ett stort inflytande inomnäringslivet. De har emellertid förlorat en del av sina tidigare incitament attpåverka näringslivets utveckling i stimulerande riktning, och även en del avmöjligheterna till sådan påverkan. De har f. n. i sina relationer tillnäringslivet en tämligen skyddad ställning, vilket kan utläsas av deras blygsammarealiserade kundförluster. Som ett tänkbart led i strävandena att minska antaletpolitiserade krisfall synes det vara möjligt att öka bankernas medverkan iindustrins stmkturförändringar. Lämpliga åtgärder för att åstadkomma dettaskulle sannolikt vara att skapa ekonomiska incitament för dem till sådanmedverkan eller att förbättra deras nuvarande incitament. Därtill kaneventuellt finnas skäl att söka eliminera vissa formella hinder för derasmedverkan. Bankernas förlustrisker skulle teoretiskt ökas om man oftaregenomförde finansiella rekonstmktioner, dvs. konkurser eller ackord, i sambandmed att staten går in med stöd till krisdrabbade företag. Bankerna har dockofta formella säkerheter för sina utestående långfristiga lån, medanunderieverantörer och andra smärre fordringsägare har oprioriterade fordringaroch skulle drabbas hårdare. Detta dilemma skulle dock av allt att döma kunnalösas genom att en del av stödet gavs i form av en förstärkning av utdelningentill smärre oprioriterade fordringsägare. t 2 1981182. NU 1981/82:34 14 Utredningen föreslår att statsmakternas beredskapatt hantera krisfall inom industrin skall förbättras (s. 22 L): Utredningen anser sig kunna konstatera attregeringen och industridepartementet inte haft en tillräckligt god beredskapför att kunna anlägga strategiska synpunkter på de komplicerade företags- ochbranschkriser som man ställts inför. Industripolitiken har inte utvecklatsidémässigt , trots att förutsättningarna kraftigtförändrats och nya krav ställts. Detta har lett till en avsaknad avgmndprinciper för industripolitiken - t. ex. beträffande relationerna tillandra politikomräden som regionalpolitiken och arbetsmarknadspolitiken ellerbeträffande fördelningen av arbetsuppgifter, ansvar och handlingsmöjlighetermellan marknadssystemet och det offentiiga systemet samt inom det senare mellanadministrativ och politisk nivå. Bristen på klara principer har skapat en ondcirkel. Industridepartementet har tvingats ägna en stor del av sina begränsadepersonella resurser åt operativa uppgifter istället för att ha en tyngdpunkt isitt arbete lagd på de strategiska frågorna.. Det nyinrättadestmktursekretariatet är avsett att lösa problemet. Det är angeläget attsekretariatets strategiska överväganden kan utnyttjas inom departementetslöpande arbete. Industridepartementetmåste ha en beredskap att utreda och analysera uppkomna krissituationer och attutarbeta planer för deras hantering. Statssekreteraren eller en särskilt utseddtjänsteman bör få uppdraget att leda utrednings- och förhandlingsarbetet istörre företags- och branschkriser. Till sin hjälp bör han i varje krisfall haen för ändamålet särskilt bildad projektgmpp, rekryterad inom departementetsolika sakenheter. När så erfordras bör departementets kompetens tillfälligtförstärkas genom anlitande av externa specialister. Projektgmppens viktigasteuppgifter blir först att ta fram underlag för ställningstaganden inomindustridepartementets ledning till hur det aktuella fallet skall hanteras istort och sedan att konkretisera den principlösning som valts oeh utarbeta deni detalj, bl. a. genom förhandlingar med ägare och andra intressenter. Statenbör vidare organisera en beredskap för att genomföra de stödåtgärder som kanbefinnas motiverade i olika krisfall. Tre huvudkategorier av syften föråtgärderna kan urskiljas: överbryggning, rekonstmktion och avveckling.Genomförandeberedskapen bör organiseras efter olika linjer för de tre fallen,även om det kan vara svårt att avgöra vilket fall som är aktuellt i en visskrissituation. Överbryggningav tillfälliga svårigheter kan underlättas genom olika statiiga åtgärder somtorde fömtsätta regeringsbeslut men lämpligen kan administreras påmyndighetsnivå - i första hand av AMS eller industriverket. Staten bör dockinte ensam bära hela bördan av överbryggningsinsat-serna, utan även övrigaintressenter bör medverka. Rekonstmktionav en långsiktig konkurrenskraftig verksamhet borde i regel inte krävasamhällsengagemang, eftersom det finns anledning tro att det finns intressenterinom näringslivet som är villiga att påta sig detta ansvar. Utredningen ställersig därför avvisande till företagsobeständs-kommitténs förslag att inrätta ettstatligt rekonstmktionsbolag. Däremot anser utredningen att det vore värdefulltom man kunde formalisera möjligheterna att tillvarata samhällets intressen vidföretagskriser. Ett av föreslaget system medregistrerad betalningsinställelse skulle ge vissa sådana möjligheter, liksomäven de tidigare föreslagna projektgmpperna inom industridepartementet. NU 1981/82:34 15 En lämplig form för statlig medverkan vid störrenedläggningar, framför allt i regioner där det redan finns en relativt väldifferentierad arbetsmarknad, synes vara att skapa ett"etableringsbolag" som ägs delvis av samhället, delvis av privataintressenter med lokal anknytning. Bolagets uppgift bör vara att skapa nyaarbetstillfällen på orten i en omfattning och takt som motsvarar en lämpligavvecklingstakt för den verksamhet som skall upphöra. De insatser som görs viautvecklingsfonderna och samhällsägda regionala investmentbolag har alltför småsysselsättningseffekter på kort sikt för att kunna täcka behovet. Vid störrenedläggningar behövs ett betydande antal nya arbetstillfällen, som bäst tordekunna skapas inom eller i anknytning till redan existerande större företag ochproduktområden. Det är mot denna bakgrund som vi anser en ägarmässig anknytningtill det redan befintliga lokala näringslivet vara angelägen. Utredningen lägger vidare fram förslag tillprinciper för handläggningen av stödfall (s. 23-25): Utredningen anser att föreställningarna omkonkursens och ackordets negativa konsekvenser för samhället, i första handavseende sysselsättningen, är överdrivna. En första förutsättning för att ettkrisdrabbat företags verksamhet skall kunna fortsätta är att driftskostnadernatäcks. En finansiell rekonstruktion har inte någon direkt inverkan påverksamhetens driftskostnader men kan däremot påverka de kapitalkostnader sombelastar verksamheten. På lång sikt måste verksamheten kunna täcka bådedrifts- och kapitalkostnaderna. En finansiell rekonstmktion kan därförförbättra den tidigare eller nye ägarens förutsättningar att driva verksamhetenmed långsiktig lönsamhet. En lärdom av de studerade stödfallen är att eneventuell finansiell rekonstmktion av ett krisföretag bör genomföras redan isamband med att staten engagerar sig och ger stöd. Att göra den senare isamband med fortsatta stödinsatser, dvs. efter det att staten "tagit handom" företaget, har i praktiken visat [sig] omöjligt - men inte av tekniskaskäl utan av politiska eller moraliska. Vidflera stmkturkriser har man sökt åstadkomma lösningar genom att sammanföra ettantal krisföretag fill en enhet, t. ex. AB Svenska Varv, . De därigenom tänkbara samordningsmöjligheterna har dock visatsig svära att uppnå i praktiken, eftersom politikerna inte velat släppa frånsig besluten men inte heller kunnat prioritera mellan ohka enheter. Dessaskilda kommersiella förutsättningar har kommit i bakgrunden för ett"rättvisekrav" vid fördelningen av de statliga stödinsatserna. Dettaär ett av många exempel på hur industristödspolitiken medfört en kollisionmellan det politiska systemet och det kommersiella. Endasti få stödfall har staten ställt långtgående krav pä övriga inblandade partereller på den stödmottagande organisationen som sådan. Vi anser att framtidastödinsatser i större utsträckning bör kopplas till klart angivna villkor ochkrav pä motprestationer. Stödinsatsernahar i alltför stor utsträckning varit kortsiktiga och inriktade på att förstunden vara billiga för staten. Genom att de ofta måste kompletteras medytterligare insatser har man endast i efterhand, och inte alltid ens då, fåttde totala kostnaderna klara för sig. NU 1981/82:34 16 måstebeslut om statliga insatser grunda sig på ett fullvärdigt kommersielltbeslutsunderlag. Principen bör vara att det skall klart framgå vad det fårkosta att uppnå vissa uttalade mål. Detta ställer i sin tur krav på attmålsättningen blir mer explicit formulerad. Det måste vidare bli betraktat somnaturligt att man kan misslyckas med insatser på detta område liksom när detgäller utvecklingssatsningar. Utredningenkonstaterar avslutningsvis att den genomfört en partiell analys av deticke-permanenta industristödet under ett antal förutsättningar beträffande deninstitutionella och politiska ram inom vilken stödpolitiken bedrivits. Detföreligger emellertid ett ömsesidigt beroende mellan det icke-permanentaindustristödets omfattning och utformning och de större politiska sammanhangen- i första hand den samlade industripolitiken samt arbetsmarknads- ochregionalpolitiken. Det är därför egentligen inte möjligt att diskuteraicke-permanenta stödåtgärder isolerade, utan de måste placeras in i ett störreallmän-politiskt sammanhang. Utredningens arbete har aktualiserat en radfrågeställningar rörande företeelser utanför industristödets egentliga sfär. Betänkandetremissbehandlas f. n. Remisstiden går ut . Vissautredningar inom statens industriverk angående industripolitiken har i utredningen (SIND1981:7) De regionala utvecklingsfonderna redovisat erfarenheter avutvecklingsfondernas verksamhet . Man har också sökt bedömavilken roll utvecklingsfonderna kan spela med nuvarande resurser. Slutsatsernabygger i stor utsträckning på enkät- och intervjuundersökningar. Irapporten konstateras att bankernas utlåning till mindre och medelstoraföretag inom tillverkningsindustrin i de åtta regioner som har undersökts igenomsnitt är 20 gånger större än utvecklingsfondernas. Utredningen erinrar omatt utvecklingsfonderna i nästan alla ärenden samarbetar med någon bank och attdet därför för dessa fonders del i de flesta kreditärenden blir fråga om attfinansiera topplån. I de studerade åtta regionerna har lån beviljats tilluppskattningsvis drygt 800 företag . Om hänsyn tas till att det ävenfinns ett antal företag som enbart utnyttjar servicetjänster skulle det totalaantalet företag bli ca 950 st. Detta kan jämföras med att antalet tillverkandesmåföretag i dessa regioner är drygt 16000, dvs. man har "nått" ca 6%av de tillverkande företagen i målgmppen. Eftersom fondernas kundföretag ärrelativt sett små utgör antalet sysselsatta i sädana företag endast ett parprocent av sysselsättningen inom tillverkningsindustrin. Det finns dock storaregionala variationer mellan ett storstadslän som och ettglesbygdslän som . I är fondens andel relativt settliten, medan "påverkansgraden" i är mycket större. Avundersökningen framgår att företagen genomgående är positiva till denverksamhet som utvecklingsfonderna bedriver. NU 1981/82:34 17 domenbland företagen om de regionala utvecklingsfonderna är god. av företagen ienkäten känner till något om fondernas verksamhet. Det är framför allt somkreditorganisationer som utvecklingsfonderna är kända. Däremot är kunskapernaom fondernas serviceutbud sämre. Tvåtredjedelar av kundföretagen uppger sig ha goda erfarenheter av fondernasverksamhet, medan knappt en tiondel säger sig ha haft dåliga erfarenheter.Företagen är i stort sett positiva till den verksamhet som fonderna bedriver.De kredittagande företagen är i allmänhet relativt unga och har färre anställdaän de företag som erhåller kredit på annat håll. har iregel utvecklats positivt . Industriverketframlägger i utredningen följande förslag rörande utvecklingsfondemasfortsatta verksamhet. - Satsa mer påserviceverksamheten och därmed på den uppsökande verksamheten. - Bibehåll den allmännaförmedlingsverksamheten. - Bygg upp kompetens inom sådanaserviceområden som motsvarar den regionala behovsstmkturen. - Undersök hur serviceinsatserrörande produktutveckling, marknadsföring och legoförmedling i detalj kanutformas. - Öka samarbetet mellan enskildafonder inom serviceområdet. - Behåll nuvarande nivå päkreditgivningen. - Öka garantigivningen påbekostnad av rörelselånen. Öka satsningarna på krediter till produktutvecklingoch marknadsföring. - Ändra reglerna för de s. k.produktutvecklingslånen (i enlighet med vad industriverket harföreslagit). - Delegera i ökad omfattningbeslut från styrelse till VD- och kanslinivå. Styrelsen bör främst arbeta medfrågor rörande inriktning av verksamheten. - Ändra styrelsernassammansättning så att representanter för banker, näringsliv och näringslivsorganisationeringår. Dessa styrelseledamöter skall utses bland personer som f. n. arbetarinom ovanstående områden. Programför en aktiv strukturanpassningspolitik I promemorian (SIND PM 1981:14) Program för enaktiv strukturanpassningspolitik diskuteras hur de statliga industripolitiskainsatserna bättre skall kunna samordnas. a. följande: Ett samlat program för en medvetenstmkturanpassning måste bygga pä några ledande principer och uppfylla vissagrundläggande krav. Verksamhetenbör vara inriktad på att främja den svenska industrins internationellakonkurrenskraft genom att ta initiativ till, medverka till samt underlätta enanpassning till förändrade stmkturella betingelser. Endast projekt och företagsom bedöms ha överlevnads- och utvecklingsmöjligheter bör stödjas. NU 1981/82:34 18 Huvudansvaret för att konkreta anpassningsåtgärderutformas och genomförs måste ligga hos företagen. Verksamheten bör i alltväsentligt ha karaktär av hjälp till självhjälp. Stmkturanpassningsfrågornamåste kunna hanteras utan att regering och riksdag behöver ta befattning medenskilda ärenden om insatserna skall kunna komma igång snabbt och processenkunna genomföras i en mer "avpolitiserad" atmosfär. a. att tillgängliga stödformer och villkoren för dessa är klartdefinierade och kända för berörda intressenter.