bet · G501JuU4 · 1981-12-31 00:00:00 — omåtalspreskription m. m. I motion 1980/81:1249 av HansNyhage (m) hemställs att hos regeringen begär skyndsamt förslag tillexakta regler beträffande tiden för avgivande av anmälan och besvär hos hälso-och sjukvårdens ansvarsnämnd i enlighet med vad som har anförts i motionen. Enligt motionärens mening är nuvarande regler om preskriptioni ärende om disciplinpåföljd hos hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd intetillfredsställande. Vad motionären menar är att preskription inte skall kunnainträffa på grund av att dröjsmål med handläggningen sker hos myndigheten. Inteheller bör den som avses bli föremål för disciplinpåföljd genom sitt egethandlande kunna förhindra att preskriptionstiden avbryts, t. ex. genom att resautomlands så att delgivning inte kan ske. Motionären anser att frågan ompreskription inte skall knytas till åtgärder av någon annan än klaganden själv.I motionen föreslås att tidpunkten för anmälans ingivande skall vara avgörandeför preskriptionsfrågan, dvs. att preskriptionstiden då avbryts. I motion 1980/81:1897 av ToreNilsson (m) hemställs att beslutar om åtgärder för stärkande av denenskildes rättsskydd avseende reglerna för preskription i . Motionären pekar på de bekymmer som det innebär attpreskriptionstiden för ett brott löper varunder förundersökningrörande brottet pågår. Det kan enligt motionären inträffa att polisen intehinner med att utreda ett brott inom preskriptionstiden för detta. Motionärenanser att man i sammanhanget skulle kunna tänka sig en förenklad procedur förpreskriptionsavbrott. Som en lämplig ordning nämner motionären attpreskriptionstiden avbryts sedan angivelse för brottet skett och den misstänktedelgetts denna; förundersökning kan därefter ske när polisens resurser medgerdet. Gällande ordning m. m. Inom straffrätten förekommerbegreppet preskription normalt i den betydelsen att den brottslige inte fårådömas påföljd har förflutit från det att brottet begicks, s.k. åtalspreskription. Vid sidan härav finns regler om att ådömd påföljdbortfaller om domen inte har börjat 1 1981/82. JuU1981/82:4 2 Detta institut brukarbenämnas påföljdspreskription. I det följande skall bara beröras åtalspreskriptionenoch dess motsvarighet i vissa ärenden om disciplinansvar. Reglerna om åtalspreskription finnsi 35 kap. 1-6 §§ (BrB). Reglerna stadgar inte något förbud mot attanställa åtal utan innebär, enligt 1 §, att påföljd inte får ådömas om inte denmisstänkte har häktats eller erhållit del av åtal för brottet (preskriptionstid). Olika preskriptionstider gäller alltefter brottetssvårighet; brottets straffmaximum är avgörande för hur lång preskriptionstiden är.Preskriptionstiden är , om på brottet inte kan följa svårare straff änfängelse , , om svåraste straffet är högre men inte över fängelsei , , om svåraste straffet är högre men inte över fängelse i åttaår, , om straffet är fängelse och , om fängelse på livstid kan följa på brottet. Den enligt BrB gällande ordningen om attpreskriptionstidens längd bestäms av straffmaximum för brottet är i principtillämplig också inom specialstraffrätten. Regler som föreskriver längrepreskriptionstider än dem som gäller enligt BrB finns dock i valutalagen(1939:350), skattebrottslagen (1971:69) och aktiebolagslagen (1975:1385). Enligt 35 kap. 4 § BrB skall preskriptionstiden räknas frånden dag brottet begåtts. Förutsätts för ådömande av påföljd att viss verkan avhandlingen inträtt, skall enligt samma lagrum tiden räknas från den dag dåsådan verkan inträdde. Som framgår av det sagda förhindras åtalspreskriptiongenom att den misstänkte inom preskriptionstiden för brottet antingen häktaseller erhåller del av åtal för brottet, dvs. Med attden misstänkte häktas förstås här att ett häktningsbeslut verkställs.' I 35 kap. 6 § finns bestämmelser om absoluta preskriptionstider,dvs. tider som gäller oberoende av om preskriptionshindrande åtgärd kommit tillstånd. Enligt lagrurnmet får sålunda i fråga om t. ex. brott varpå inte kanfölja svårare straff än böter påföljd i intet fall ådömas har förflutitfrån det att brottet begåtts. För de grövsta brotten är den absolutapreskriptionstiden . Bestämmelser om disciplinansvar förbl. a. arbetstagare hos staten finns i lagen (1976:600) om offentliganställning. Enligt 10 kap. 1 § den lagen får 1 ; Åtalspreskription. 1956. s.21.5 SOU 1980:4 s. 61. JuU1981/82:4 3 arbetstagare som åsidosätter vad som åligger honom i hanstjänst åläggas disciplinpåföljd för tjänsteförseelse. Disciplinpåföljder ärvarning eller löneavdrag. I fråga om förfarandet i ärenden om disciplinansvarföreskrivs i 14 kap. 1 § lagen om offentlig anställning att arbetstagaren - omfråga om bl. a. disciplinansvar uppkommer - genom skriftlig anmaning skallberedas tillfälle att yttra sig om vad som anförs mot honom. I 14 kap. 5 §finns en preskriptionsregel. Enligt den får arbetstagare inte åläggasdisciplinpåföljd, om han inte senast efter förseelsens begående harerhållit en sådan skriftlig anmaning som har nämnts eller motsvarandeanmaning av ombudsmän eller justitiekanslern. Disciplinpåföljd enligt lagen om offentlig anställning fårinte åläggas hälso-och sjukvårdspersonal, som i sin yrkesutövning står under socialstyrelsenstillsyn, för förseelse av det slaget att den skall prövas av hälso- ochsjukvårdens ansvarsnämnd. Bestämmelser om disciplinansvar för hälso- ochsjukvårdspersonal finns i stället i lagen (1980:11) om tillsyn över hälso- ochsjukvårdspersonalen m. fl. Enligt 12 § den lagen får den som tillhör hälso- ochsjukvårdspersonalen åläggas disciplinpåföljd för vissa fel begångna iyrkesutövningen. Disciplinpåföljd är erinran och varning. Frågor omdisciplinansvar prövas av en särskild nämnd, hälso- och sjukvårdensansvarsnämnd. Nämnden har att ta upp frågor om disciplinansvar på anmälan avsocialstyrelsen eller av den patient som saken gäller. Anmälan skall överlämnastill den mot vilken åtgärd ifrågasätts med föreläggande att svara inom visstid. 114 § den nu aktuella lagen finns en bestämmelse ompreskription. Enligt den får den som avses bli föremål för disciplinpåföljdinte åläggas sådan påföljd, om han inte efter förseelsen harerhållit sådan underrättelse som har sagts eller motsvarande underrättelsefrån ombudsmän eller justitiekanslern. Institutet åtalspreskription brukarrättspolitiskt motiveras bl. a. med att statens straffanspråk inte börupprätthållas ; straffbehovet försvagas allteftersom tidenlöper, och från allmänpreventiv synpunkt är det därför inte lika nödvändigt attför sedan begångna brott blir beivrade som att så sker med brott somännu är aktuella i det allmänna medvetandet. Ett annat skäl som brukartillmätas betydelse är att det skulle drabba den misstänkte onödigt hårt attbehöva riskera att efter brottet ådömas straff, som kanske äventyrarden tillvaro han byggt upp för sig (jfr SOU 1923:9 och SOU 1925:28). Nuvarande bestämmelser i om vilka åtgärder somföranleder att preskriptionstiden för ett brott avbryts har sitt ursprung istrafflagens regler på området. Reglerna där gick tillbaka på lagstiftning frånår 1926, och hade r 1981/82. JuU1981/82:4 4 den innebörden att preskriptionstiden för ett brottupphörde att löpa när brottet blivit åtalat, och alltså ett rättsligtförfarande för brottets beivrande inletts. Åtal ansågs ha skett när detta hadedelgetts den misstänkte. Häktning var hktydigt med anställande av åtal. Frågan om att ändra strafflagens preskriptionsregleraktualiserades i samband med nya tillkomst. Saken behandlades i betänkanden av processlagberedningen(SOU 1944:9 och 10). Beredningen föreslog att preskription skulle avbrytas näråtgärd vidtogs för brottets beivrande. Sådan åtgärd skulle anses vidtagen dåden misstänkte erhållit del av åtal eller när han vid förundersökning som letttill åtal underrättats om den mot honom riktade misstanken. Bakgrunden tillberedningens förslag var den att den nya föreskrev att åtal iregel skulle föregås av en förundersökning som var så fullständig att måletkunde avgöras vid en huvudförhandling. Allmänt åtal skulle till följd häravkomma att anställas på ett senare stadium av brottsutredningen än enligt denäldre rättegångsordningen. Beredningen anförde i sammanhanget bl. a. attförundersökningen var att betrakta som en del av rättegången i vidsträcktmening och att brottmålsförfarandet anses inlett redan genom förundersökningen.Med hänsyn härtill var det enligt beredningen inte följdriktigt att låtapreskriptionen avbrytas först genom åtalet. Vad beredningen hade föreslagit isaken förelades genom proposition 1946:329. Ärendet behandlades av första lagutskottet (ILU 1946:59).Utskottet förordade i sitt utlåtande att de dittillsvarande principerna förpreskriptionsavbrytande - häktning eller delgivning av åtal - skullebibehållas. Utskottet underströk härvidlag betydelsen av att reglerna om åtalspreskriptionvar klara och enkla i tillämpningen, och att i detta avseende företrädeotvivelaktigt måste ges åt ett system där preskription avbryts genom åtalframför ett där den avgörande tidpunkten var när den misstänkte underrättas ommisstanken för ett brott. Vidare måste enligt utskottet beaktas att det ipropositionen föreslagna systemet skulle komma att medföra en förlängning avpreskriptionstiderna och att anledning saknades till en sådan förlängning. Avbetydelse var också uppfattningen att en preskriptionshindrande åtgärd inteborde få företes på svagare grunder än som gällde för åtals väckande. Under förarbetena till BrB övervägdes på nytt frågan ompreskriptionshindrande åtgärder. Strafflagberedningen anförde i sittslutbetänkande (SOU 1956:55 s. 367 ff) att preskriptionstiden borde avbrytas påett tidigare stadium än delgivningen av åtal. Beredningen föreslog att reglernaskulle utformas enligt den ordning som ursprungligen föreslagits avprocesslagberedningen men som avvisats av . I propositionen med förslag till brottsbalk (prop.1962:10, s. C. s. 408 ff) anförde departementschefen emellertid att det inteförelåg tillräcklig anledning att bryta med det system som antog år1946. En övergång till den ordning som strafflagberedningen förordat - nämligenatt JuU1981/82:4 5 delgivning av misstanke under förundersökningen skulleutgöra preskriptionshinder - skulle enligt departementschefen i många fallkomma att innebära en betydande förlängning av preskriptionstiderna. fortsatte departementschefen, att den nämnda ordningen skulle medföra riskför vissa komplikationer; bl. a. torde oklarhet lätt kunna uppkomma huruvidadelgiven misstanke avsett den gärning för vilken åtal väcks. (ILU 1962:42 s. 87) anslöt sig till departementschefenssynpunkter. riksdagsbehandling av reglerna omåtalspreskription behandlade år1976 en motion om att förkorta de absoluta preskriptionstiderna för olikabrott. I sitt av godkända betänkande (JuU 1976/77:3) förklarade sigutskottet inte vara berett att då tillstyrka en lagändring enligt de riktlinjersom föreslagits i motionen. Utskottet fann emellertid att starka skäl av såvälkriminalpolitisk som processekonomisk natur syntes tala för att de absolutapreskriptionstiderna förkortades, och utskottet förutsatte att frågan däromskulle tas upp till prövning i lämpligt sammanhang. Förslag till nya regler ompreskriptionsavbrott vid misstanke om skattebrott m. m. har lagts fram ibetänkandet (SOU 1980:4) Preskriptionshinder vid skattebrott. I betänkandet konstateras att nuvarande ordning i fråga ompreskriptionsavbrott har medfört vissa komplikationer vid handläggningen avskattebrott. Orsakerna härtill anges vara bl. a. att skattebrotten inte sällanupptäcks relativt efter det att brotten har förövats.Förundersökningen tar ofta långtid, beroende bl. a. på den skatterättsligaundersökning och process som föregår eller löper jämsides medförundersökningen. De angivna omständigheterna medför, enligt vad som sägs ibetänkandet, att åklagaren först i slutskedet avpreskriptionstiden får sådant underlag för den fortsatta processen att åtal kanväckas. I dessa fall kan den misstänkte genom att hålla sig undan en kortaretid bli fri från straff. I betänkandet anges att det inte är ovanligt att densom är misstänkt för skattebrott utnyttjar de befintliga svagheterna i detprocessuella systemet. Mot bakgrund av det anförda föreslås i betänkandet attredan delgivning av underrättelse av brottsmisstanke vid förundersökningenskall avbryta preskriptionstiden vid skattebrott och bl. a. vissa brott motavgiftsförfattningar. Sådan underrättelse skall vara skriftlig och innehållade on-iständig-heter som utgör grund för misstanken om brott. För att en misstänkt inte skall uppnå straffrihet genomatt undvika all kontakt med polis- och åklagarmyndigheterna föreslås vidare ibetänkandet JuU1981/82:4 6 särskilda bestämmelser om förlängning av preskriptionstid.Har underrättelse om brottsmisstanke inte kunnat delges på grund av att denmisstänkte hållit sig undan föreslås sålunda att domstolen i brottmålet skallfå besluta om förlängning av preskriptionstiden - högst femår - som ytterligare behövs för att delge underrättelsen. Betänkandet har remissbehandlats i budgetdepartementet.Förslag på grundval av betänkandet väntas bli förelagt underinnevarande . Under remissbehandlingen av betänkandet har framförts bl.a. den synpunkten att de regler om preskriptionsavbrott som föreslagits förskattebrott också borde gälla inom straffrätten i övrigt. I detta betänkande behandlarutskottet två motioner som gäller åtalspreskription och dess motsvarighet iärende om disciplinansvar. Med åtalspreskription förstås att den brottslige inte fårådömas påföljd har förflutit från brottet. Reglerna härom finnsi 35 kap. . Enligt 35 kap. 1 S får påföljd sålunda inte ådömas ominte den misstänkte (preskriptionstid) har häktats eller erhållitdel av åtal för brottet. Tiderna skall i princip räknas från den dag brottetbegicks. Preskriptionstiderna varierar allt efter brottetssvårighet; brottets straffmaximum är härvidlag avgörande. För t. ex. snatteriär preskriptionstiden , för stöld och för grov stöld . upptar också bestämmelser om absolutapreskriptionstider. Dessa bestämmelser, som i och för sig inte berörs imotionerna, anger de yttersta gränserna för domstolens möjligheter att ådömapåföljd. De absoluta preskriptionstiderna gäller oberoende av om preskriptionshindrandeåtgärd - häktning eller delgivning av stämning - har kommit till stånd. I frågaom t. ex. brott varpå inte kan följa svårare straff än böter är den absolutapreskriptionstiden . För de grövsta brotten är tiden 30 är. Bestämmelser om disciplinansvar för bl. a. arbetstagarehos staten finns i lagen om offentlig anställning. För hälso- ochsjukvårdspersonal som i sin yrkesutövning står under tillsyngäller de regler om disciplinansvar som finns i lagen om tillsyn över hälso-och sjukvårdspersonalen m. fl. 1 de båda nu nämnda lagarna finns regler om preskription.Preskriptionstiden är räknat från förseelsens begående. Enligt lagen omoffentlig anställning förhindras preskription genom att arbetstagare inom tvåår erhåller del av en skriftlig anmaning att yttra sig över vad som anförs mothonom. Frågan om disciplinansvar för hälso- och sjukvårdspersonalprövas av en särskild nämnd, hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd. Nämnden haratt ta upp disciplinärende på anmälan av eller den patient som JuU1981/82:4 7 Preskription i sådana ärenden förhindrasgenom att anmälan överlämnas av nämnden till den mot vilken åtgärd ifrågasättsmed föreläggande att svara. I ärende om disciplinansvar kan preskriptionshindrandeåtgärder som motsvarar dem som har nämnts också företas av ombudsmänoch justitiekanslern. I de båda motioner som behandlas i detta ärende tas uppfrågan om vilka åtgärder som bör föranleda att preskriptionstid avbryts.Innebörden av vad som anförs i motion 1249 är den att redan anmälans ingivandetill hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd skall utgöra en preskriptionshindrandeåtgärd i disciplinärende hos nämnden. Tanken bakom motionsförslaget är att densom avses bli föremål för disciplinpåföljd genom sitt eget handlande inte skallkunna förhindra att preskriptionstiden avbryts, t. ex. genom att bege sigutomlands så att delgivning av anmälan mot honom inte hinner ske. När det gäller önskemålet i motion 1249 vill utskottetframhålla att det är ett grundläggande rättssäkerhetskrav att den som har gjortsig skyldig till ett brott eller till fel eller försummelse som kan föranledadisciplinansvar efter preskriptionstidens utgång skall kunna veta huruvidabrottet eller det begångna felet är preskriberat eller inte. Gällande regler omhur preskriptionstiden avbryts har också utformats med utgångspunkt i dettarättssäkerhetskrav, och förfarandet i disciplinärendena är så utformat att densom avses bli föremål för disciplinpåföljd i en bestämd ordning bevisligen blirunderrättad om vad som läggs honom till last. Den ordning för preskriptionstidensavbrytande som förespråkas i motionen kan få till följd att den som avses bliföremål för disciplinpåföljd först efter preskriptionstidens utgång - iblandläng tid därefter - får del av anmälan. En sådan ordning uppfyller enligtutskottets uppfattning inte de krav som i enlighet med det sagda måsteställas på reglerna om hur preskriptionstiden avbryts. Utskottet avstyrkerdärför bifall till motion 1249. Utskottet vill i sammanhanget tillägga att hur än reglernapå området utformas det torde vara oundvikligt att det i den praktiskatillämpningen uppkommer fall där preskriptionshindrande åtgärd aktualiseras försti omedelbar anslutning till preskriptionstidens utgång. I vissa fall kan dåpreskriptionstiden avbrytas någon eller före dess utgång, medan iandra fall den preskriptionshindrande åtgärden kan komma att ske någon ellernågra dagar efter tidens utgång. Det kan också nämnas att här berördapreskriptionsregler endast tar sikte på frågan om disciplinansvar, och inte påfrågan om andra följder av ett felaktigt handlande, t. ex. i frågor omskadestånd. I motion 1897, som berörbrottsbalkens preskriptionsregler, pekas på de bekymmer som det innebär attpreskriptionstiden för ett brott löper varunder förundersökningrörande brottet pågår; det kan inträffa att JuU1981/82:4 8 polisen inte hinner att utreda ett brott inompreskriptionstiden. Motionären nämner som en i sammanhanget lämplig ordning attpreskriptionstiden avbryts i och med att den misstänkte delges angivelse förbrottet. Utskottet vill för sin del inledningsvis slå fast attreglerna om åtalspreskription måste vara klara och enkla så att de inte vållartillämpningssvårigheter. Det sagda gäller inte minst beträffande reglerna omhur preskriptionstiden skall avbrytas. Som framgår av det som har sagts i detföregående utgör häktning och delgivning av stämning i brottmåletpreskriptionshinder enligt 35 kap. 1 § . I samband med att denna ordning lades fast av år1946 avslogs ett regeringsförslag om att delgivning av misstanke underförundersökningen skulle utgöra preskriptionshinder. Under förarbetena tillbrottsbalken övervägdes samma fråga på nytt. 1 propositionen med förslag tillbrottsbalk (prop. 1962:10) ansågs emellertid att det inte fanns tillräckliganledning att bryta med det system som hade antagit år 1946.Riksdagen anslöt sig till denna uppfattning. Ledande för lagstiftarens ställningstagande har varit bl.a. intresset av att reglerna om åtalspreskription var klara och enkla itillämpningen. 1 detta avseende har ansetts att företräde otvivelaktigt måsteges åt ett system där preskription avbryts genom åtal framför ett där denavgörande tidpunkten var när den misstänkte underrättas om misstanken för ettbrott. Vidare har uttalats att en övergång till en ordning där preskriptionstidenavbryts genom någon åtgärd under förundersökningen otvivelaktigt skulle medförarisk för vissa komplikationer, t. ex. så kan oklarhet lätt uppkomma huruvidadelgiven misstanke avsett den gärning för vilken åtal väckts. Det har ocksåansetts att en sådan ordning i många fall skulle komma att innebära enbetydande faktisk förlängning av preskriptionstiderna, något som det intefunnits anledning till. Av betydelse har också varit bl. a. tanken att enpreskriptionshindrande åtgärd inte borde få företas på svagare grunder än somgällde för åtals väckande. var lagstiftaren medveten om att denmisstänktes möjligheter att genom eget handlande förhindra preskriptionsavbrottkan leda till föga tillfredsställande resultat. Häremot genmäldes emellertid attvarje gränsdragning, hur den än sker, i enskilda fall kan medföra n.indregynnsamma konsekvenser. Vid ställningstagandet till förslaget i motion 1897 anserutskottet att de bedömningar som legat bakom statsmakternas tidigare beslut omvilka åtgärder som skall utgöra preskriptionshinder alltjämt äger giltighet. En annan sak är att särlösningar stundom kan påkallas försärskilda typer av brott. Sålunda har, t. ex. för vissa skattebrott och brottmot valutalagen, införts speciella, längre preskriptionstider än enligt deallmänna bestämmelserna i . a. tanken att för vissa brottflytta fram den preskriptionsavbrytande åtgärden till förundersökningsstadiethar aktualiserats. Det har skett i betänkandet (SOU 1980:4)Preskriptionshinder vid skattebrott, vilket f. n. övervägs i . JuU1981/82:4 9 Sammanfattningsvis anser emellertidutskottet att några skäl att nu förespråka en ändring av de här behandladegenerella preskriptionsreglerna i inte föreligger. Utskottetavstyrker därför bifall till yrkandet i motion 1897. 1. beträffande ordningen förpreskriptionsavbrott i vissa disciplin ärenden attriksdagen avslår motion 1980/81:1249, 2. beträffande ordningen förpreskriptionsavhroit inom straffrät ten attriksdagen avslår motion 1980/81:1897. Närvarande: (). ÅkePolstam (c), (), i (fp), (),(), (), (), iHelsingborg (s), (). (), (),() och ().