bet · G501NU17 · 1981-12-31 00:00:00 — Temat utvecklades dock inte närmare imotionen. återgav propositionens definition påkonsumentpolitik och anförde därefter (s. 9 f.): Den angivna definitionen lämnaruppenbarligen betydande utrymme för information om offentligatjänster, nämligen i de fall då dessa tjänster tillhandahålls enligtmarknadsmässiga principer. Det är exempelvis självklart att isin information om fritidsaktiviteter och resor måste behandla även SJ:s ochandra offentligt ägda transportföretags tjänster. Ett stort antal offentligaverksamhetsgrenar kan på detta sätt bli föremål för intresse.Att utsträcker sin information till att även omfattaexempelvis sociala välfärdsanordningar och arbetsmarknadspolitiska åtgärder kandäremot NU1981/82:17 20 knappast förenas med den nyssnämnda principen. Utskottetfinner också en sådan utvidgning av området för konsumentpolitiken olämplig.Det bör ankomma på de offentliga organ som svarar för samhällets under ickemarknadsmässiga former bedrivna service att var och en på sitt område lämnamedborgarna önskvärd information. I somliga fall kan det visa sig lämpligt attdetta sker i samarbete med . Av vad här sagts framgår att, såsom motionärernaformulerar sitt önskemål, "arbetsområde skall kunnaomfatta jämväl information om offentliga tjänster", dock med iakttagandeav de begränsningar som angivits. Önskemålet är enligt utskottets mening irimlig utsträckning tillgodosett genom vad som uttalas i propositionen, ochnågot särskilt uttalande i ämnet från sida synes inte motiverat. oeh moderatasamlingspartiets företrädare i utskottet reserverade sig mot vad utskottetanförde på denna punkt. De ville att utskottet i stället skulle anföraföljande: De tjänster som erhålls från offentligaorgan spelar stor roll för konsumenternas totala behovstillfredsställelse. Detär därför angeläget att de konsumentpolitiska åtgärderna kommer att innefattainformation om dessa tjänster. Av propositionen att döma anses detta böra blifallet endast i den mån tjänsterna tillhandahålls enligt marknadsmässigaprinciper. Denna avgränsning är enligt utskottets uppfattning alltför snäv.Utskottet föreslår att klart uttalar att konsumentverketsarbetsområde bör omfatta även information om offentliga tjänster. Ett sådantuttalande bör anses innebära att den i propositionen gjorda inskränkningenslopas. väckte en representant för moderatasamlingspartiet en motion vari begärdes att den dåvarande marknadsföringslagen samtavtalsvillkorslagen skulle ändras så att de blev tillämpliga även påoffentliga myndigheters verksamhet. Det förhållandet att det allmänna vanligeninte arbetar med vinstintresse utgör inte tillräckligt skydd för den enskildegentemot samhällets erbjudanden, anfördes det i denna motion. Som exempelåberopades uppgifter i en skrift utgiven av centrala studiehjälpsnämnden. Dessauppgifter - rörande förmånlighet hos studiemedel resp. vanligt banklån - hadepåtalats hos konsumentombudsmannen (KO), vilken emellertid hade konstaterat bl.a. att centrala studiehjälpsnämnden inte var näringsidkare och dragitslutsatsen att KO bl. a. på grund härav saknade behörighet att pröva anmälan. Näringsutskottetanförde (NU 1973:50 s. 19 f.): Att myndigheternasicke-kommersiella verksamhet faller utanför konsumentombudsmannenstillsynsområde är en avgränsning som enhälligt lämnade utan erinrannär förslagen till marknadsföringslag och till avtalsvillkorslag antogs. Deninnebär dock ingalunda att sådan verksamhet är undantagen från samhälleligkontroll. Anmärkningsvärda åtgärder från myndigheters sida kan givetvis ivanlig ordning påtalas hos justitieombudsmannen och justitiekanslern och imånga fall också hos myndigheter i överordnad ställning. NU1981/82:17 21 het, varom här närmast tycks vara fråga, generellt skulleställas under konsumentombudsmannens tillsyn finner utskottet inte rationellt.Det skulle betyda en dubblering av kontrollfunktionen och en icke önskvärdmerbe-lastning pä konsumentombudsmannen. Med denna motivering avstyrkteutskottet motionen, vilken också avslogs av . anför att det intehelt framgår av motionen hur den föreslagna utvidgningen av konsumentpolitikentill att även omfatta varor och tjänster från den offentliga sektorn skall gåtill och vilken offentlig verksamhet som avses. Inte heller anges det, sägerverket, i vilka avseenden "konsumenternas" ställning behöver stärkaspå de områden som särskilt nämns (barntillsyn, sjukvård, skolväsen, socialvård,arbetsförmedling, allmän försäkring och sophämtning). Onekligen finns det, fortsätter , områden inomden offentliga sektorn där konsumentinflytandet behöver förbättras. Verketpekar på "den ibland dåliga servicen från de affärsdrivande verkens sida,bristen på klar och tydlig information och på insyn samt på svårigheterna förmedborgarna att reklamera tjänster och varor eller på annat sätt göra sin rättgällande gentemot verk och andra offentliga inrättningar". I många fall är det kanske, säger verket, oegentligt atthär tala om konsumentproblem. Begreppet konsument i vedertagen mening brukaranvändas om privatpersoner som köper varor eller förvärvar tjänster eller andranyttigheter huvudsakligen för enskilt bruk. För enkelhetens skull använderverket dock i sitt yttrande begreppet konsument även då det egentligen inte ärfråga om kommersiella förvärv av varor, tjänster eller nyttigheter utan snarareom ianspråktagande av offentliga tjänster. Efter att ha ställt frågan i vilken utsträckning de imotionen antydda problemen föreligger och hur ett bättre konsumentinflytandeskall kunna utformas citerar det i föregående avsnitt återgivnauttalandet i proposition 1972:33 om avgränsningen av det konsumentpolitiskaområdet. , KO:s och de kommunala och regionalakonsumentorganens verksamhet är följaktligen, säger verket, i första handinriktad på förhållandena på den privata marknaden. Konsumentpolitiken är dock,framhålls det, inte helt begränsad till detta område. erinrarom att de delar av den offentliga verksamheten som inte är myndighetsutövningeller förvaltning är underkastade och tillsyn och attsålunda marknadsföringslagen är tillämplig på de affärsdrivande verkensmarknadsföring och avtalsvillkorslagen på de villkor som används i dessaverksamheter. meddelar att det i kraft av sin instruktion, somålägger verket att undersöka och följa konsumenternas förhållanden, övervakamarknadens utbud m. m., regelbundet har NU1981/82:17 22 kontakt med särskilt de affärsdrivande verken och försökerpåverka dessa att i förekommande fall förbättra sin service till konsumenterna.Förhandlingar har exempelvis, framhåller verket, förts med SJ och ominformation och avtalsvillkor och med de kommunala gasverken och elverken om devillkor som används vid avtal med enskilda brukare (konsumenter). harvidare inletts förhandlingar med postverket om villkor vid postbefordran.Verket hänvisar också till de rättsfall från rörande kommunalverksamhet som har nämnts i det föregående (s. 16). Det är alltså så, säger , attkonsumentpolitiken innefattar en bevakning av vissa väsentligaaspekter av den offentliga verksamheten. Frågan är då om verkets insatser börintensifieras och om också de formella möjligheterna för ingripanden börutvidgas. Verket menar att man inte kan bortse från de konsekvenser detta avresursskäl kan få på möjligheterna att bedriva en aktiv konsumentpolitik på dettraditionella konsumentområdet. Vidgade uppgifter för verket förutsätter,anförs det, att verket tilldelas ökade resurser i motsvarande omfattning.Verket anser dock att en utvidgning av konsumentpolitiken på det offentligaområdet i första hand bör ske på annat sätt än genom att och nya uppgifter. Hur behovet av ett ökat inflytande för de enskilda på denoffentliga sektorn skall gestalta sig är, finner , svårt attsäkert säga innan man närmare kartlagt vilka problemen är och på vilka områden inomden offentliga sektorn som de är särskilt framträdande. Det skulle mot dennabakgrund ha sitt intresse att dessa frågor blev närmare utredda. När det gäller metoder att stärka"konsumentinflytandet" säger sig verket vilja peka på tre möjligavägar och anför: Enligt sin instruktion skalljustitieombudsmannen (JO) bl. a. särskilt tillse att medborgarnas grundläggandefri- och rättigheter ej trades för när i den offentliga verksamheten.Motionärerna har inte närmare övervägt JO:s roll till skydd för konsumenternaoch brukarna i övrigt av offentliga tjänster. I viss utsträckning torde JOredan i dag ha uppgifter inom de områden som avses i motionen. Man bör dockkunna överväga att ge JO vidgade befogenheter att bevaka medborgarnas intressensom konsumenter och brukare av offentlig service. En annan metod tar sikte på konsumentrepresentation i destatliga och kommunala affärsdrivande verken. Man kan anta att de politiskttillsatta representanter som finns till stor del ser som sin uppgift attbevaka det ekonomiska utfallet av verksamheten och hur exempelvis de politiskaförsamlingarnas intentioner beträffande verksamheten uppfylls. Man bör häröverväga att ge vissa styrelseledamöter som särskild uppgift att bevaka justkonsument- och brukarintressena. Verket vill slutligen peka på tanken med särskildaombudsmän inom vissa samhällsområden. En sådan ordning ger möjligheter förkonsumenter och brukare att framföra sina klagomål till en oberoende och snabbtarbetande instans som har insyn i och särskild kompetens för det egnaverksamhets- NU1981/82:17 23 Verket har tidigare stött tanken med en särskildpatientombudsman inom sjukvården. En sådan reform är angelägen och bör genomföras. Utskottet behandlar i dettabetänkande sex motioner på det konsumentpolitiska området. De flestamotionsyrkandena tar sikte på marknadsföringsfrågor - de avserursprungsmärkning av varor, kampanj för köp av svenska varor,innehållsdeklaration och bruksanvisning på svenska, jämförprismärkning ochdirektreklam. Sist tar utskottet upp en motion om konsumentinflytande på denoffentliga sektorn. Flera av ämnena har tidigare behandlats av . I motion 1980/81:1388 (c) påyrkaslagstiftning om att alla varor som saluförs i skall ursprungsmärkas medtillverkningslandet. Motionärerna anser att det finns flera motiv för ett kravpå ursprungsmärkning. Svenska företag bör kunna använda märkningen som ettförsäljningsargument. Det blir lättare att undvika varor från länder där mananvänder mycket kemiska bekämpningsmedel i produktionen. En del konsumenter kanav politiska skäl vilja undvika varor från vissa länder. Producentens ellersäljarens kostnader för märkningen skulle enligt motionärernas uppfattning bliobetydliga. När det gäller färskvaror som försäljs i lös vikt skulle ett ansvarför ursprungsmärkning läggas på detaljisten. Den ursprungsmärkning av varor som tillämpas iSverige är i huvudsak frivillig. Obligatorisk ursprungsmärkning förekommerendast i fråga om färdigförpackade livsmedel (13 §6 livsmedelslagen[1971:511]), och i fråga om gifter och vådliga ämnen (kungörelsen [1973:334] omhälso- och miljöfarliga varor). Försök har gjorts att på frivillig väg få tillstånd en mer utbredd märkning med ursprungsland än den som förekommer.Sålunda fick i uppdrag att i samråd medkommerskollegium och näringslivets organisationer försöka utarbeta riktlinjerför en sådan frivillig märkning. Förhandlingarna ledde dock inte till någotresultat. Enligt utskottets uppfattning kan vissa skäl avkonsumentpolitisk natur tala för en obligatorisk ursprungsmärkning av det slagsom föreslås i motionen. En sådan märkning skulle i princip kunna underlättakvalitets- och prisjämförelser mellan olika varor. Den skulle vidare rättutformad vara ägnad att motverka att konsumenterna får en felaktig uppfattningom varornas ursprung. Utskottet vill emellertid betona att det ofta torde varatvivelaktigt huruvida kännedom om en varas ursprungsland kan ge någonbetydelsefull vägledning när det gäller att bedöma varans kvalitet. En annansvårighet knyter sig till frågan om hur begreppet ursprungsland bör definieras NU1981/82:17 24 när, såsom ofta är fallet, de i en vara ingåendekomponenterna härrör från skilda länder. Som framgått av det föregående (s. 5) har ensärskild utredare i betänkandet (Ds H 1981:1) Ursprungsmärkning av kläder lagtfram förslag till lagstiftning i det angivna ämnet. Utredaren tillsattes avregeringen som en följd av riksdagsbeslut om tekopolitiken (NU1978/79:48, rskr 1978/79:390). Beslutet innebar bl. a. att begärdeett sådant lagförslag. Enligt det nu framlagda förslaget får regeringen meddelaföreskrifter om att kläder vid saluhållandet skall vara märkta med uppgift om ivilket land kläderna har tillverkats. Betänkandet remissbehandlas f. n. Av vad utskottet anfört framgår att bestämmelser omobligatorisk ursprungsmärkning redan finns beträffande en stor varugrupp,färdigförpackade livsmedel, och att förslag om sådan märkning på initiativ avriksdagen har framlagts beträffande en annan stor varugrupp, kläder. Utskottetär f. n. inte berett att ta ställning till i vad mån det därutöver kan finnasbehov av bestämmelser om obligatorisk ursprungsmärkning. Utskottet utgår frånatt regeringen under den fortsatta beredningen av det aktuellautredningsförslaget överväger frågan och att resultatet av dessa övervägan\ deni lämplig form redovisas för . Något särskilt tillkännagivande häromfrån sida anser utskottet inte vara påkallat. Med vadhär sagts avstyrker utskottet motion 1980/81:1388 (c). Kampanj för köp av svenska varor I motion 1980/81:1870 (c) föreslåsatt regeringen skall lägga fram förslag till en brett upplagd kampanj för attöka köptroheten för svenska varor. Motionärerna anför att man bör slå vakt omden inhemska produktionen bl. a. för att upprätthålla landetssjälvförsörjningsgrad på skilda varuområden. Utskottet vill erinra om att kampanjer på temat då oeh då förekommer i detaljhandeln, framför allt när detgäller kläder och möbler. Kampanjerna torde ofta utformas i samråd med lokalabranschorgan och handelskamrar och understundom stödjas avbranschorganisationer på riksplanet, exempelvis köpmannaförbund.Sådana kampanjer kan utan tvivel vara av värde för de tillverkningsföretag somdeltar och bidra till att sysselsättningsnivån inom industrin upprätthålls.Enligt utskottets mening är det dock, bl. a. med hänsyn till vårt landsinternationella förpliktelser på handelspolitikens område, olämpligt att statenfinansiellt eller organisatoriskt engagerar sig i kampanjer av denna typ. Dettabör även i fortsättningen vara en uppgift för de enskilda företagen samt förbranschorganisationer, handelskamrar m. fl. Utskottetavstyrker därför motion 1980/81:1870 (c) i här aktuell del. NU1981/82:17 25 Innehållsdeklaration och bruksanvisning på svenska I motion 1980/81:600 (s) framförsönskemål om bestämmelser av innebörd att varningsskyltar och bruksanvisningarför maskiner och redskap som försäljs i allmänna handeln skall vara avfattadepå svenska. Informationsskyldigheten föreslås i första hand gälla i fråga omuppgifter som är viktiga för säkerheten. Marknadsföringslagensinformationsbestämmelser är enligt motionärerna otillräckliga för dettaändamål. I motion 1980/81:1870 (c) begärs regler om att importeradekonsumtionsvaror skall vara försedda med en innehållsdeklaration på svenska.De kostnader en sådan märkning kan medföra bör enligt motionärerna belastaimportören och den importerade varan. Svensk rätt innehåller inte några generella bestämmelserom att varor som säljs till konsumenter skall innehållsdeklareras på svenska.Arbetarskyddsstyrelsen har emellertid utfärdat anvisningar om att maskiner somanvänds på arbetsplatser skall ha en bruksanvisning på svenska. Vidare harkonsumentverket inom ramen för sin riktlinjeverksamhet föreskrivit att varuinformationbeträffande vissa varugrupper - bl. a. elektriska hushållsapparater, textilieroch beklädnadsskinn - skall lämnas på svenska. Utskottet vill erinra om att i tidigaresammanhang (NU 1975/76:14 s. 32, NU 1979/80:12 s. 16) har tagit ställning tillmotionsyrkanden om en förbättrad innehållsdeklaration på varor som säljs förallmänt bruk. Utskottet har därvid framhållit bl. a. att ettvarudeklarationssystem som är anpassat efter konsumenternas informationsbehovär en betydelsefull del av den konsumentpolitiska verksamheten. Uttalandena harinte i första hand tagit sikte på krav såsom att varudeklarationen skall varaskriven på svenska, men utskottet vill understryka att en innehållsdeklarationpå en vara som säljs i den allmänna handeln i regel inte kan anses varatillfredsställande från konsumentsynpunkt om den är avfattad på främmandespråk. Utskottet är dock f. n. inte berett att föreslå att bestämmelser med denav motionärerna föreslagna innebörden införs. Som framgår av den tidigareredogörelsen (s. 9) kommer en inom på regeringens uppdragutarbetad rapport om konsumentinformationen på säljstället att läggas fram inomkort. Utskottet anser att det finns skäl att avvakta rapporten innanytterligare åtgärder övervägs. Därför avstyrker utskottet motionerna1980/81:600 (s) och 1980/81:1870 (c), den senare i här aktuell del. Frågan huruvida jämförprismärkningbör vara obligatorisk aktualiseras i två motioner. I den ena av dessa, motion1980/81:474 (s), begärs ett förslag till lag om obligatoriskjämförprismärkning. I motion 1980/81:1791 (s) föreslås att regeringen snarastskall framlägga förslag till sådan ändring av NU 1981/82:17 26 marknadsföringslagen (1975:1418) att jämförprismärkningkommer till stånd inom livsmedelshandeln. I motionerna redovisas beräkningar enligt vilkakonsumenterna genom ett konsekvent utnyttjande av jämförpriser skulle kunnanedbringa hushållskostnaderna . Det framhålls att system medjämförprismärkning har genomförts främst inom konsumentkooperationen, i mindregrad hos övriga detaljistkedjor. I motion 1980/81:474 anförs därutöver att detfinns risk för att denna prisinformation kommer att försämras när handeln iframtiden registrerar försäljning med hjälp av kodbeteckningar enligtEAN-systemet. Den i motion 1980/81:1791 föreslagna ändringen av marknadsföringslagenbör, enligt motionären, baseras på den överenskommelse om sådanjämförprismärkning som träffades mellan statens pris- och kartellnämnd(SPK), och livsmedelshandeln. Marknadsföringslagstiftningen innehåller inte någraföreskrifter om jämförprismärkning. Frågan om önskvärdheten av sådan märkningberörs inte heller närmare i förarbetena till marknadsföringslagen. har redovisat i det föregående (s, 11) utarbetade enarbetsgrupp med företrädare för , och livsmedelshandelnregler för jämförprismärkning av livsmedel. Sedermera har ocksågenomfört en kampanj för införande av jämförpriser. Det måste i allmänhet anses vara av intresse förkonsumenterna att få reda på en varas jämförpris. Utskottet vill framhålla attunder senare år allt fler livsmedelsdetaljister- bl. a. som en följd av dennyssnämnda överenskommelsen mellan SPK, och livsmedelshandeln- har gått över till prissättningssystem som inkluderar angivande avjämförpriser. Det är enligt utskottets mening angeläget att denna utvecklingfortsätter. Utskottet vill understryka att genomförandet av jämförprismärkningkräver insatser inte bara av detaljhandeln utan också, för att arbetet ibutiksledet i möjligaste mån skall underlättas, av livsmedelsindustrin ochpartihandeln. Däremot anser utskottet att någon särskild lagstiftning omobligatorisk jämförprismärkning inte är påkallad f. n. Regler för hurmärkningen bör utföras bör enligt utskottets mening kunna anpassas efter varjeföretags förutsättningar. Rekommendationerna i den nämnda överenskommelsen frånår 1974 bör härvid vara en lämplig utgångspunkt. Med hänvisning till detanförda avstyrker utskottet motionerna 1980/81:474 (s) och 1980/81:1791 (s). I motion 1980/81:1870 (c) begärsdels att informationen om möjligheten att bli befriad från direktreklamförbättras, dels att etiska normer utformas i enlighet med vad som anges imotionen. Informationen bör enligt motionärerna ges genom konsumentverketsförsorg. De anser att datainspektionen, ochdirektreklamföretagen gemensamt bör utforma de etiska reglerna. NU1981/82:17 27 Utskottet vill till en börjanerinra om att marknadsföring genom direktreklam i jämförelse med andrareklammetoder är särreglerad i ett par avseenden. Metoden är sålunda förbjudennär det gäller marknadsföring av alkohol- och tobaksvaror. Vidare gäller attden som inte önskar erhålla s. k. adresserad direktreklam kan genom anmälantill eller till datamaskincentralen för administrativdatabehandling (DAFA) förhindra att sådan reklam tillsänds honom. Uppgiftennoteras i det statliga person- och adressregistret (SPAR). Enligt vad utskottethar inhämtat har ca 15 000 personer begagnat sig av denna möjlighet. Vad angår motionärernas önskemål om förbättrad informationvill utskottet framhålla att det är angeläget att konsumenterna har möjlighetatt erhålla information om sina möjligheter att avstå från direktadresseradreklam. Utskottet erinrar om att såväl datainspektionen som DAFA har tagit framett visst informationsmaterial om men att man av kostnadsskälinte har ansett sig kunna sända ut informationen till samtliga hushåll. mening bör det även i fortsättningen få ankomma på denregisteransvariga myndigheten att bedöma hur informationsbehovet bäst skallkunna tillgodoses inom ramen för de ekonomiska resurser som står myndighetentill buds. Något särskilt tillkännagivande från sida i denna frågaanser utskottet ej erforderligt. Vad gäller frågan om utformandet av särskilda regler fördirektreklam vill utskottet erinra om att konsumentombudsmannen (KO) ochföreträdare för annonsörerna 1979 träffad överenskommelse har antagiten rekommendation angående marknadsföring genom direktreklam. Rekommendationeninnebär i huvudsak att stora reklamförsändelser bör förses med tydligreklammarkering. Direktreklamföretagen har genom sin branschorganisationförbundit sig att medverka till att rekommendationen efterlevs. I övrigt saknasemellertid särskilda regler angående utformningen av direktreklam. Somframgått av den redogörelsen (s. 14) har emellertid iflera år arbetat på att formulera allmänna riktlinjer fördirektreklamverksamhet. Utskottet finner det angeläget att riktlinjearbetet pådetta område fullföljs och att frågan om mål och metoder inom direktreklamendärigenom tillförs nytt material. Utskottet vill särskilt framhållaönskvärdheten av att direktreklam inte utformas så att den kan inverka menligtpå barn eller ungdomar. Med hänsyn till det påbörjade riktlinjearbetet påområdet finner utskottet inte anledning för att göra något uttalandei frågan. På grundval av det anförda avstyrks det nu aktuellayrkandet i motion 1980/81:1870 (c). NU 1981/82:17 28 Konsumentinflytande på den offentliga sektorn har enligt sininstruktion till uppgift att stödja konsumenterna och förbättra derasställning på marknaden. Vid fullgörandet av denna uppgift har verket i storutsträckning kommit att framstå som en talesman för konsumentkollektivet. Ettpar väsentliga instrument för verkets strävanden är marknadsföringslagen(1975:1418) och lagen (1971:112) om förbud mot oskäliga avtalsvillkor. Bådadessa lagar tar sikte på näringsidkares aktiviteter. Åven statliga ochkommunala organ omfattas av lagstiftningen i den mån de idkar näring. Tillstörsta delen berörs emellertid offentliga organs verksamhet inte av de bådalagarna och inte heller av verksamhet i övrigt. Samma avgränsningtorde tillämpas i regional och konsumentpolitisk verksamhet. Motion 1980/81:1519 (fp) går ut på att konsumentpolitikenskall vidgas till att omfatta även varor och tjänster som utan någotkommersiellt inslag tillhandahålls från den offentliga sektorn till individer,familjer och hushåll. Konsumenternas inflytande på den service som de får frånstat, landsting och kommuner behöver förbättras, hävdar motionärerna och nämneren rad exempel på sådan service - barntillsyn, skolväsen, arbetsförmedling,sjukvård, socialvård, allmän försäkring och sophämtning. De poängterar att detinte är fråga om att inskränka de politiskt valda organens ansvar på dessaområden. Det sägs i motionen inte uttryckligen att det är konsumentverket-konsumentombudsmannensom skall svara för en vidgad bevakning av konsumentintressena.