bet · G501JuU10 · 1981-12-31 00:00:00 — a. ge en mera allsidig diskussion och ett bättrebeslutsunderlag när högsta domstolen skall välja ut de mål som bör prövas medhänsyn till det allmänna intresset av prejudikat, yttra sig om nådeärenden ochavgöra om någon skall uteslutas ur liksom i mål där högstadomstolen är första och enda instans. Något motsvarande uttalande beträffanderegeringsrätten görs inte. Motionärerna uttrycker ändå uppfattningen atträttegångsutredningen bör fa i särskilt uppdrag att utforma förslag tilllekmannamedverkan även i regeringsrätten. JuU 1981/82:10 23 Regeringsrätten behandlar i det följande mofionenhuvudsakligen endast i vad den har avseende på regeringsrätten och enbartutifrån de av motionärerna anförda synpunkterna. Inledningsvisvill regeringsrätten erinra om att i 11 kap. 1 § regeringsformen föreskrivsatt i högsta domstolen och regeringsrätten endast den får tjänstgöra somledamot som har utnämnts till ordinarie domare i domstolen. Genom dennaföreskrift utesluts att andra än ordinarie domare får säte i de båda högstadomstolarna. Införande av bestämmelser om deltagande av nämndemän irättskipningen i dessa domstolar kräver således grundlagsändring. Regeringsrättenvill vidare erinra om de överväganden som ledde till att medverkan av lekmän ihovrätt och kammarrätt infördes . I betänkandet (SOU 1974:96) Enöppnare domarbana konstaterade domarutredning att de skäl som brukaranföras till förmån för lekmannainflytande i domstolarna är mindreframträdande i överrätt än när det gäller underrätt. De värden som lekmännenförutsätts tillföra domstolarna är vid sidan av orts- och personkännedom främstallmän livserfarenhet och kännedom om skilda områden av det praktiska livet.Enligt utredningen lämpar sig bevisvärderingsfrågor i många fall för ettlekmannabedömande, framför allt i brottmål och i mål rörande administrativafrihetsberövanden. Utredningen framhöll att rättsfrågor i allmänhet inte liggerlika väl till för lekmannamedverkan. Detta gäller enligt utredningen särskiltspecialrättsliga områden men också fall där sakfrågan till mycket stor del ärberoende av kunskap om rättspraxis. Utredningenföreslog mot bakgrund av dessa allmänna överväganden att lekmän borde medverkai hovrätt och kammarrätt, dock endast i vissa mål. I fråga om kammarrätt fannutredningen lekmannamedverkan lämplig endast i tämligen begränsad omfattning.Vad gällde den helt dominerande kategorin av mål, skattemål, ansåg utredningen övervägandeskäl tala mot lekmannamedverkan. Dessa mål är i kammarrätt inte sällanrättsligt komplicerade och därför mindre lämpade för lekmannadeltagande. 1975/76:153 anslöt sig departementschefen fill utredningens bedömning.Beträffande kammarrätterna anförde departementschefen att redan den i regelskriftliga handläggningsformen gör det svårare för lekmännen att komma tillsin rätt. Frågor om bevisvärdering och dylikt där lekmannasynpunkter av hävdansetts ha särskilt värde, förekommer också mera sparsamt i de typer av mål somdominerar i kammarrätterna. Riksda gen uttalade för sin del inte någon annanmening än den som departementschefen gett uttryck åt (JuU 1975/76:44). och departementschefen anfört om lekmannamedverkan i överrätt,särskilt i kammarrätt, gäller i ännu högre grad beträffande regeringsrätten.Genom förvaltningsrättsreform är regeringsrätten numera en renodladprejudikatinstans. Huvudansvaret för att materiell rättvisa skipas i deenskilda fallen ligger hos kammarrätterna, medan JuU 1981/82:10 24 regeringsrättensvarar för vägledande avgöranden i oklara eller tveksamma rättsfrågor. Dettainnebär att regeringsrätten i mycket ringa utsträckning ägnar sig åt bevisvärderingsfrågori mål som fullföljts från kammarrätt, som utgör av de mål som avgörs avregeringsrätten. Detsamma gäller övriga mål som huvudsakligen angår patent- ochvarumärken samt förhandsbesked av i skattefrågor. Det bör vidareframhållas att handläggningen i regeringsrätten endast i undantagsfall ärmuntlig. Avde i motionen anförda exemplen på arbetsuppgifter där medverkan av lekmänenligt motionärerna skulle kunna förbättra högsta domstolens arbete är endastde som avser yttranden i nådeärenden och frågor om prövningstillstånd relevantaför regeringsrättens del. Enligtnuvarande regel rör det sig bara om ett fätal fall dä regeringsrätten skallhöras med anledning av nådeansökningar. I den nu framlagda propositionen1980/81:154 föreslås att högsta domstolens resp. regeringsrättens yttrande inådeärenden inte skall vara obligatoriskt i något fall. Flertalet av defåtaliga fall då yttranden från regeringsrätten kan bli aktuella torde dock ipraktiken vara av det slaget att yttrande bör inhämtas. Skälet till attyttranden över huvud taget bör inhämtas från de högsta instanserna är att detbefunnits vara av stort värde att just domarsynpunkterna förs fram, detta bl.a. för kontinuiteten i benådningsrättens utövning. Med beaktande härav ter sigtanken på lekmannamedverkan främmande då det gäller yttranden övernådeansökningar. Lekmannasynpunkter i nådeärenden torde kunna inhämtas i annanordning. Förprövning i regeringsrätten av besvär i mål som har anhängiggjorts hoskammarrätt genom överklagande eller underställning fordras i allmänhetprövningstillstånd. Tillstånd får meddelas om det är av vikt förrättstill-lämpningen att talan prövas av regeringsrätten eller om detföreligger synnerliga skäl för sådan prövning. Avgörandena i frågor ommeddelande av prövningstillstånd grundar sig i allt väsentligt pä rättsligabedömningar och kräver ingående kunskap om tillämpliga författningsbestämmelseroch om rättspraxis. I frågor om prövningstillstånd kan således medverkan avlekmän inte antas vara ägnad att underlätta domstolens arbete. Avdet anförda framgår att regeringsrätten inte finner skäl föreligga att övervägalekmannamedverkan i domstolens rättskipande verksamhet. Enligt motionärerna skulle lekmannamedverkan kunna förbättrahögsta domstolens arbete på flera sätt. En sådan medverkan skulle således ge enmera allsidig diskussion och ett bättre beslutsunderlag t. ex. vid valet avprejudikatsmål, vid avgivandet av yttrande i nådeärenden, vid avgörandet avfrågor om uteslutning ur samt i de fall där högsta domstolenär första och enda instans. JuU 1981/82:10 25 Som jag anförde i remissyttrande över denpromemoria (Ds Ju 1980:12) som har legat till grund för förslagen i prop.1980/81:154 fastslogs genom lagstiftning är 1971 att högsta domstolens ochregeringsrättens funktion i instanssystemet skulle vara inriktad påprejudikatbildning. Det i motionen redovisade uttalandet av processkommissionenatt naturen hos högsta domstolens uppgift lägger hinder i vägen förlekmannadeltagande har därför enligt min mening alltjämt gilfighet. Till dettakommer att det främsta syftet med förslaget i propositionen, nämligen att kommatill rätta med nuvarande besvärliga arbetsförhållanden i högsta domstolen,skulle motverkas om en ordning med lekmannamedverkan infördes. En förlängningav målens handläggningstid skulle sålunda med all sannolikhet bli följden, bl.a. genom de svårigheter som naturligt nog måste uppkomma för lekmän att sättasig in i målen. Det torde f. ö. vara mycket svårt för lekmän att få denöverblick över rättspraxis som är nödvändig för att avgöra om ett mål harprejudikatsintresse. Även i övrigt torde medverkan av lekmän i högsta domstolenmedföra att arbetet blev tungrott. Inädeärendena har högsta domstolen främst att beakta de juridisktekniskaaspekterna. Avgörandet i dessa ärenden ligger hos regeringen. Enligt min meningkan det syfte som motionärerna vill tillgodose med förslaget i motionen därförredan anses uppfyllt. En annan omständighet som talar mot en ordning medlekmannadeltagande i högsta domstolen vid avgivandet av yttrande i nådeärendenär att antalet ärenden där yttrande kommer att inhämtas blir avsevärt mindre,om förslaget i propositionen genomförs. Sistnämndasynpunkt att ärendenas ringa antal inte motiverar regler omlekmannadeltagande i högsta domstolen - kan enligt min mening också anförasbeträffande advokatärendena och de mål där högsta domstolen är första och endainstans. På grund av vad som nuanförts avstyrker jag förslaget i motionen. Som jag anförde i mitt yttrande över den promemoria(Ds Ju 1980:12) som ligger till grund för förslagen i proposition 1980/81:154torde allmän enighet numera råda om att de högsta dömande instansernasvikfigaste uppgift bör vara att svara för rättsenligheten och ge vägledning förrättstillämpningen. Tyngdpunkten i rättsskipningen bör sålunda ligga i denrent prejudikatbildande verksamheten. Detta innebär att frågan om ett mål börprövas i de högsta instanserna bedöms utifrån det allmänna intresset avtillgång till en omfattande och vägledande prejudikatbildning och inte medhänsyn till den enskildes intresse av att få till stånd en överprövning samtatt de dispenserade målen i allt väsentligt innehåller rena rättsfrågor. JuU 1981/82:10 26 liggeri sakens natur att värdet av ett deltagande av lekmän när det gäller urvalet avmål lämpade för prejudikat och prövningen av dispenserade mål kommer att blihögst begränsat. Därtill kommer att en ordning med lekmannamedverkan sannoliktskulle leda fill en avsevärd fördröjning av målens handläggningstid, något somstår i direkt strid med de strävanden som ligger bakom förslagen ipropositionen. Beträffandenådeärendena är att beakta att dessa avgörs av regeringen samt att högstadomstolens yttranden främst är inriktade på synpunkter av juridisk-teknisknatur. Inte heller pä detta område finns sakliga skäl för en ordning medlekmannamedverkan. Ärenden om uteslutning ur samt mål därhögsta domstolen år första och enda instans förekommer så ytterst sporadisktatt lekmannamedverkan här inte ter sig praktiskt motiverad. Pä grund av det anfördaavstyrker jag bifall till motionen. Hovrätten begränsar sitt yttrande till frågan omlekmannamedverkan i HD. Lekmannamedverkani rättskipningen har, som motionärerna framhåller, en lång tradition i vårtland. , då nämndemän böljade delta i hovrätternas avgöranden, varlekmannainflytandet begränsat till första instans. I hovrätt har lekmännensmedverkan dock inskränkts till deltagande i avgöranden i grövre brottmål och ivissa familjemäl. Lekmännens medverkan i hovrätt gäller väsentligen bevis- ochpåföljdsfrägor. Enligtdet av motionärerna skisserade förslaget skulle lekmännens medverkan i HD tillstor del komma att avse den s. k. dispensprövningen. Denna grundas väsentligtpä rättsliga överväganden, varvid det gäller att bestämma vilka mål som är avsådan beskaffenhet att de bör tas upp till prövning för att tjäna till ledningför rättstillämpningen. 1 princip skall HD inte ta upp bevisfrägor tillbedömning. Det finns enligt hovrättens mening inte några bärande skäl att hanämndemän i HD för att "välja ut de mål som bör prövas med hänsyn till detallmänna intresset av prejudikat". En sådan medverkan skulle säkerligenmedföra att dispensprövningen skulle ta ännu mer av HD:s arbetsfid i anspråk änvad nu är fallet och direkt motverka syftet med de i proposifion 1980/81:154framlagda förslagen för att komma rätta med de nuvarande besvärligaarbetsförhållandena i HD. Medverkanav lekmän i andra delar av HD:s verksamhet kan enligt hovrättens mening inteinnebära sädana fördelar att frågan därom bör bli föremål för utredning. Hovrätten avstyrker därförmotionärernas förslag. JuU 1981/82:10 27 Hovrätten har yttrat sig överdepartementspromemorian Ds Ju 1980:12. I den sammanställning avremissyttrandena som intagits som Bilaga 2 till propositionen (s. 58 ochföljande) har vad hovrätten anfört ätergivits utom i ett avseende. Måhändatill följd av förbiseende har avsnittet Förslag till lagtext i hovrättensyttrande (s. 5) inte redovisats. Hovrätten bilägger därför nu en kopia avremissyttrandet i dess helhet. Utdragur remissyttrande över Ds Ju 1980:12 Beträffande den föreslagna utformningen avlagtexten vill hovrätten ifrågasätta behovet och lämpligheten av att i dettasammanhang göra andra ändringar än sådana som innebär ändring i sak. Vadsärskilt angår dagens lagskrivares rädsla för s.k. nakna substantiv - ett ämnesom hovrätten tidigare, dock utan synbar framgång, anlagt vissasynpunkter på -vill hovrätten begränsa sig till en randanmärkning rörande 3kap. Det är möjligt att stadgandet är lättare att läsa,om det sägs att "en" avdelning är domför med fem ledamöter och attvid dispensprövning avdelningen är domför med "en" ledamot. Säkertär emellertid att det inte blir lättare att förstå. Högsta domstolens främsta uppgift är att ledarättstillämpningen. Denna uppgift fullgör domstolen genom sinprejudikatbildande verksamhet. Vid valet av lämpliga prejudikatmål har Högstadomstolen endast att fästa vikt vid huruvida målet är av betydelse förfillgången på prejudikat. Den enskildes intresse av att få målet underställtHögsta domstolens prövning skall inte tillmätas någon betydelse. Avgörandetkräver stor kunskap och ingående kännedom om lagstiftning och praxis.Bevisvärderingsfrågor, påföljdsfrågor, skälighetsbedömningar och de särskildakunskaper i övrigt som nämndemän kan tillföra en domstol spelar en underordnadroll vid avgörande av frågor angående prövningstillstånd enligt 54 kap. 10 §1p. Nämndemän kan därför inte tillföra något av vikt vidavgörande huruvida ett mål är lämpligt som prejudikat. Dispenskan ges också enligt 54 kap. 10 §2 p. . Även om därvid denenskildes intresse av att få målet prövat kan spela en viss *Det aktuella avsnittet återges härefter. JuU 1981/82:10 28 roll,är de dispensgrunder som där anges sädana att en lekmannamedverkan inteframstår som meningsfull. Inådeärenden utgör remissinstans och fullgör sålunda intenågon dömande verksamhet. Eventuellt behov av lekmannamedverkan vidregeringens prövning av dessa ärenden bör tillgodoses i annan ordning. Dei motionen berörda målen enligt 3 kap. 3 § är ytterst få ochmotiverar inte utredning om lekmannamedverkan i . Frågan harför övrigt behandlats av tjänsteansvarskommittén (se Ds Ju 1980:13), som ejföreslagit ändring av nu gällande regler. Hovrättenkan inte finna att det i motionen andragits några skäl för att lekmän bör deltai mål som avses i 8 kap. 8 § . Inteheller i övrigt har i motionen anförts skäl som motiverar utredning omlekmannamedverkan i . Hovrätten avstyrker därför motionen. PresidentenÅqvist har i ett särskilt yttrande fillagt följande. Imotionen anföres bl. a. följande. Attminska kraven pä domförhet och framför allt att införa enmansavgöranden är ettallvarligt steg. har det ansetts vara en grundläggande princip att endomstol som är högsta instans skall ha en kollegial sammansättning i all sindömande verksamhet. Föratt domstolarna skall kunna fullgöra de uppgifter som anförtrotts dem måstederas verksamhet möta ett allmänt förtroende. Regeringens förslag omenmansavgöranden och försvagning av domförheten är icke ägnat att stärkaallmänhetens tilltro till högsta domstolen. Jagdelar den uppfattning som motionärerna sålunda gett uttryck för. Problemen böremellertid av skäl som framgår av hovrättens yttrande -icke lösas genomlekmannamedverkan i högsta instans. Rättegångsutredningenhar numera fått i i uppdrag att överse rättegångsförfarandet även iöverrätterna. Det synes lämpligt att resultatet härav avvaktas, innandomförhetsreglerna i högsta instans i vart fall vid dispensprövningen ändras. Hovrättenbegränsar sitt yttrande till att avse endast HD. ISverige saknas tradifion vad gäller lekmän i de allmänna överrätterna. För attinförandet av lekmän i HD skall övervägas krävs att påtagliga sakliga skäl fören sådan reform kan anföras. JuU 1981/82:10 29 nämndemäninfördes i hovrätt 1977 medför inte att lekmannamedverkan måste anses lämpligäven i HD. För övrigt har någon utvärdering av lekmannamedverkan ihovrätt inte skett. Enligt hovrättens mening saknas anledning till antagandeatt införandet av lekmän i HD skulle medföra några positiva effekter för HD:sverksamhet. Det prakfiska utrymmet för lekmannadeltagande i HD är litet,eftersom det skulle vara svårt att förena med HD:s arbetsformer. Hovrättenanser inte att frågan om lekmannamedverkan i HD bör bli föremålför utredning. Högsta domstolens främsta uppgift är att genomprejudikatbildning vägleda rättstillämpningen och skapa rättsenheUighet. Föratt domstolen skall kunna fylla denna uppgift ställs sJora krav på högtkvalificerad juridisk utbildning och erfarenhet hos dess ledamöter ochdomstolens storlek måste vara begränsad. Redan härav följer att något utrymmeför lekmäns medverkan i domstolen knappast kan finnas. Motionärernadiskuterar nämnds deltagande vid dispensprövning, i nä-deärenden och i mål omuteslutning ur . Dispensprövningen,som inte är i egentlig mening dömande verksamhet, avser att klarlägga vilka målsom med hänsyn till det allmänna intresset av prejudikat bör prövas av högstadomstolen. Frågan om ett mål innehåller en rättsfråga och om denna harprejudikatintresse eller ej kan avgöras endast på grundval av en ingåendeförtrogenhet med lagstiftning, rättspraxis och doktrin. Bedömningen kan varkenunderlättas eller påverkas av sådana kunskaper och erfarenheter som lekmänförutsätts kunna tillföra domstolen. Sädana frågor i vilka nämndemäns medverkani hovrätt ansetts särskilt värdefull skälighetsavgöranden, bevisvärdering,val av påföljd uppkommer inte vid dispensprövningen. vid dispensprövningen skulle inte bidra till att högsta domstolen färmera tid över för sin dömande verksamhet. Resultatet skulle i stället bli detmotsatta. Om nämnd medverkar måste föredragningen av målet åtföljas av enbetydligt mera utförlig redogörelse för lagstiftning, rättspraxis och doktrinän nu är fallet. Överläggningen skulle ta . Dispensärendena, ävensädana i vilka det för de lagfarna domarna står klart attprejudikatintresse saknas, skulle ta ökad handläggningstid i anspråk med tyåtföljande mindre tid för den dömande verksamheten. Inådeärendena har högsta domstolen endast en rådgivande funktion. Domstolenhöres främst då regeringen anser det önskvärt att inhämta domarsynpunkter päett ärende. Med hänsyn härtill kan nämnds medverkan i nådeärenden hos högstadomstolen inte fylla någon uppgift. JuU 1981/82:10 30 Fräga om advokats uteslutning ur advokatsamfundetbehandlas av högsta domstolen endast i de fall då talan föres mot samfundetsbeslut. De ytterst få sädana ärenden som förekommer motiverar inte att lekmannamedverkani högsta domstolen överväges. Somexempel på mål i vilka nämnd borde delta anger mofionärerna också mål i vilkahögsta domistolen är första och enda instans. synesendast ett sådant mål förekommit. Skäl kan inte anses föreligga att med hänsyntill sådana mål nu ändra reglerna om högsta domstolens sammansättning. Imål som högsta domstolen prövar i sak, dvs. dispenserade mål och mål somfullföljts av riksåklagaren, justitiekanslern eller någon av riksdagensombudsmän, skulle lekmannamedverkan möjligen kunna övervågas. Nämnds deltagandeskulle dock rimligen inte kunna komma i fräga i andra kategorier av mål än de ivilka nämnd deltar i hovrätt. Såvitt avser skälen härför hänvisar hovrättentill vad som anfördes vid införande av nämnd i hovrätt (prop. 1975/76:153). Detinnebär att medverkan av nämnd skulle kunna bli aktuell i sådana familjemål ochbrottmål som handläggs vid huvudförhandling. Emellertid är högsta domstolensprövning även av dessa mål främst inriktad på de prejudicerande rättsfrågorna.Skälighetsavvägningar och bevisvärdering blir av underordnad betydelse. Vidval av påföljd sker prövningen med hänsyn inte så mycket till det enskildafallet som till målets betydelse i ett större sammanhang. Slutsatsen av detsagda blir att de synpiinkter lekmännen kan tillföra domstolen även iifrågavarande mäl blir av mindre vikt. Härtill kommer att sådana mål utgör enmycket ringa del av de mål högsta domstolen avgör. Om någon fördel över huvudtaget skulle kunna vinnas genom införande av nämnd skulle den därför bli mycketobetydlig. Mofionärernasförslag går endast ut på utredning av frågan om lekmannamedverkan i högsta domstolen.Hovrätten har därför inte nu anledning att i detalj diskutera de svårigheteroch kostnader som skulle vara förenade med införande av nämnd i högstadomstolen men vill dock anföra följande. Denspeciella karaktären av högsta domstolens prövning skulle resa stora problem ifräga om omröstningsregler. Det kan inte gärna komma i fråga att nämndemän fårett avgörande inflytande på bedömningen av rättsfrågor. Vidare måste beaktasatt nämndemännen torde sakna den kompetens som erfordras för att utforma domarsom skall bli vägledande för rättsfillämpningen - detta gäller även avvikandemeningar som kan få betydelse för förståelsen av domen. Slutligenvill hovrätten endast peka på de svårigheter som uppstår när det gäller attutse nämndemän, som är tillräckligt kvalificerade, som -med hänsyn till atthögsta domstolens verksamhet omfattar hela riket -representerar olika delar avlandet och som har tid att ställa sig till förfogande i erforderligutsträckning. JuU 1981/82:10 31 Desynpunkter hovrätten i det föregående anfört torde i huvudsak vara tillämpligaäven på frågan om införande av nämnd i regeringsrätten. På grund av det anfördaanser hovrätten att motionen bör avslås. Den av motionärerna aktualiserade frågan är avstort principiellt intresse. Hovrätten inriktar därför sitt yttrande på dennafråga, trots att det är tämligen självklart att medverkan av lekmän inte skullevara ägnad att underlätta arbetsläget i de högsta rättsinstanserna. Vidarebegränsar hovrätten sitt yttrande till att avse endast högsta domstolen. Hovrättenkonstaterar inledningsvis att lekmäns medverkan har sitt värde främst i frågaom bevisvärdering, skälighetsavvägningar och påföljds val. Högstadomstolen är i huvudsak en prejudikatinstans. Dess verksamhet är därför ej iförsta hand inriktad pä att överpröva bevisvärderings- och skälighetsfrågor. Ifråga om val av påföljd sker bedömandena väsentligen utifrån principiellautgångspunkter. Behovet av lekmannamedverkan i högsta domstolen är på grund avdessa skäl mycket begränsat. Enligtmotionärerna skulle en lekmannamedverkan på flera sätt kunna förbättra högstadomstolens verksamhet. Som exempel nämns särskilt när domstolen skall delsvälja ut de mäl som bör prövas med hänsyn till det allmänna intresset avprejudikat, dels yttra sig om nädeärende och dels avgöra om någon skalluteslutas ur eller döma i mål som första eller enda instans. Härtill vill hovrättenanföra följande. Dispensprövningenär renodlat juridiskt-teknisk och erfordrar mycket stora kunskaper omlagstiftning och rättspraxis. Lekmannamedverkan kan därför inte sägas ha någotnämnvärt värde i dessa ärenden. Nädeärendenprövas och avgörs av regeringen, som i förekommande fall inhämtar yttrande fränhögsta domstolen. Då beslutanderätten inte ligger i högsta domstolens handfinns ej anledning att överväga lekmannamedverkan särskilt i dessa ärenden. Övrigaomnämnda fall utgör en så liten del av högsta domstolens arbetsfält, attlekmannamedverkan redan på grund härav ej synes påkallad av något behov. Hovrätten avstyrker bifalltill motionen. JuU 1981/82:10 32 Hovrättenbegränsar sitt yttrande till att avse endast HD. deltar i hovrätt nämndemäni vissa brottmål och i vissa familjerättsliga mål som handläggs vidhuvudförhandling. 1 förarbetena till lagstiftningen anförde departementschefenatt bevisvärderingsfrågor, päföljdsfrågor och skälighetsbedömningar iallmänhet av hävd har ansetts vara områden där lekmannasynpunkter är avsärskilt värde för rättskipningen. Departementschefen anförde också att ettlekmannainslag även i överrätt var ägnat att befasta den positiva syn pårättskipningen som torde omfattas av det stora flertalet medborgare. Attnämndemännen inte skulle behöva delta vid handläggning som inte skedde vidhuvudförhandling ansåg departementschefen vara uppenbart (jfr bl. a. SOU1974:96 s. 187 och prop. 1975/76:153 s. 44). Sedanreglerna om prövningstillstånd ändrades 1971 har HD i princip ställning avprejudikafinstans. Ändringen innebar en kraftig begränsning av möjligheternaatt få till stånd en prövning i HD.