bet · G501JuU42 · 1981-12-31 00:00:00 — Som framhålls i propositionen är det från processekonomisksynpunkt otillfredsställande när ett stort antal likartade mäl handläggssamtidigt i domstolarna. Detta förhållande är emellertid inte i första hand etträttshjälpsproblem utan en olägenhet för alla parter, oavsett om de erhålliträttshjälp, liksom det medför en belastning på domstolsorganisationen.Problemet bör därför angripas genom ändringar i och inte irättshjälpslagen. Som justitierådet anför synes en utvidgning avmöjligheterna till vilandeförklaring av mål därvid erbjuda en framkomlig väg. En annan sak är att det med nuvarande ordning kan finnasrisk för missbruk av rättshjälpen genom att ett biträde i onödan driverlikartade anspråk i ett stort antal fall i stället för att försöka framtvingaett principavgörande genom att föra fram ett pilotfall. I propositionen harinte denna fråga berörts och underlag saknas för en bedömning om missbruk avrättshjälpen förekommer i detta avseende. Om så skulle vara fallet finnsemellertid som justitierådet Bengtssom framhåller ett remedium i 22 §rättshjälpslagen. Särskilt i kombination med utvidgade möjligheter tillvilandeförklaring bör sådant missbruk enligt vår mening därför kunna beivrasmed rättshjälpslagens regler om jämkning av biträdets ersättning. Ett eventuellt missbruk av rättshjälpen frän biträdenassida bör däremot enligt vår mening inte leda fill en begränsning avmöjligheterna till rättshjälp för rättssökande som i och för sig har ettbefogat intresse att få sin sak behandlad och är i behov av bistånd genomallmän rättshjälp. Den i propositionen angivna möjligheten att erhållarättshjälp för begränsade frågor tillgodoser inte heller de rättssökandesberättigade intressen. En på sådant sätt begränsad rättshjälp ger exempelvisinte utrymme för förhandlingar med motparten i syfte att åstadkomma enförlikning. Som majoriteten anfört kan ett system med rättshjälp i begränsadefrågor medföra att den rättssökande får erlägga rättshjälpsavgift flera gångervilket måste framstå som oskäligt, samt att motpartens ansvar för denrättssökandes rättshjälpskostnader undergår en opåkallad begränsning. Det avmajoriteten föreslagna systemet med begränsad rättshjälp har vissa fördelar idetta avseende. Det innebär emellertid en principiell nyhet medsvåröverskådliga konsekvenser och bör inte genomföras utan närmare utredning. JuU1981/82:42 21 På grund av det anförda avstyrkervi den i propositionen framförda lösningen. Även den närmare utformningen av den i propositionenföreslagna lagregeln ger enligt vår mening anledning till invändningar. Enligtden föreslagna punkten 7 i 8 § rättshjälpslagen får rättshjälp ej beviljas omfrågan om rättshjälp kan anstå till dess en annan rättslig angelägenhet, varianspråket stöder sig på väsentligen likartad grund, har avgjorts slutligt.Regeln förutsätter att grunden för ett anspråk anges när ansökan om rättshjälpgörs. I flertalet fall görs ansökan på ett så tidigt skede att det inte kankrävas att grunden för anspråket anges. För övrigt är det inte allfid så attden som söker rättshjälp har ett anspråk. I många fall är situationen denmotsatta, nämligen att ett anspråk riktar sig mot den som söker rättshjälp. Vadsom avses med likartad grund är också oklart. Med uttrycket pilotfall tordeanses ett fall som är vägledande för utgången av andra fall. Huruvida så ärförhållandet behöver inte anknyta till grunden för anspråket utan kan likavälhänföra sig till en rättsfråga eller ett beviskrav eller andra förhållanden. Imålen om skadestånd på grund av läkemedelsskador torde den gemensamma faktornnärmast vara att det rör sig om skador på grund av visst läkemedel. För att ettpilotfall skall bli vägledande torde dessutom som regel krävas att målet förstill högsta instans. Om så blir förhållandet torde som regel inte kunna bedömasmed någon säkerhet när ansökan om rättshjälp görs i en liknande angelägenhet.Ibland kan pilotfallet komma att slutligt avgöras genom en förlikning ellergenom dom i lägre instans. I sådana fall kan avslag på ansökan om rättshjälp iliknande angelägenhet i efterhand framstå som helt omotiverat. Den som avvaktarutgången av ett pilotfall har inte heller någon möjlighet att påverka utgångenav pilotfallet. Det anförda innebär enligt vår mening att förslaget har sådanabrister att det inte kan läggas fill grund för lagstiftning. En skiljaktig ledamot tillstyrker det remitteradeförslaget i dess helhet. Förslaget att inskränka möjlighetentill rättshjälp av hänsyn till förekommande s. k. pilotfall (8 § 1 st. 7 pRhjL) förestavas väsentligen av besparingsskäl. Detsamma gäller förslaget atträttshjälp i motsvarande fall skall kunna tas ifrån den rättssökande iefterhand (34 och 49 b §§ RhjL). Den avsedda besparingseffekten lär emellertiddelvis utebli. I propositionen beaktas inte sådana faktorer som merarbete förde myndigheter, främst de allmänna domstolarna, som har att prövarättshjälpsfrågor av nu nämnda slag och kostnader för att sprida information ompågående processer rörande s. k. pilotfall. Förslagen i propositionen försämraräven den enskildes rättsskydd. Primärt blir detta följden genom att åtskilligapersoner i praktiken berövas möjlighet att föra talan om t. ex. skadestånd tillföljd av en produkts farliga egenskaper. Det framstår som otillfredsställandeatt låta en sparåtgärd i första hand drabba dem som är i särskilt behov avsamhällets hjälp för att komma till sin rätt. För denna kategori innefattar denplanerade reformen vidare en klar risk för rättsförlust på det viset attbehövliga processuella åtgärder kan komma att bli skjutna på en oviss framtid i JuU1981/82:42 22 avvaktan på utgången i ett närbesläktat mål. Den ipropositionen anvisade metoden med partiell rättshjälp i sådana lägen är intenågot effektivt botemedel häremot. Frågan är över huvud om utgångspunkten förförslagen i propositionen är riktig. Det förhållandet att en viss frågaavgjorts av högsta domstolen anses inte hindra att rättshjälp beviljas densom vill föra talan i en liknande situation. I propositionen görs ingen ändringi nu berörda hänseenden. Det innebär att frågan om rättshjälp skulle bedömasolika beroende på om det rör sig om flera anhängiga processer på ettområde där prejudikat saknas eller om det är fråga om processer på ett områdedär det redan finns ett vägledande avgörande. Det är svårt att se hur en sådanskillnad kan försvaras från principiell synpunkt. Det nu sagda fästeruppmärksamheten på att förslagen i propositionen av allt att döma inte harföregåtts av någon grundligare utredning. Detta kommer till synes också på detviset att proposifionen inte innehåller någon redogörelse för eller någraöverväganden om tänkbara alternativa möjligheter att uppnå den eftersträvadebesparingseffekten på annan väg, t. ex. genom en nogrannare prövning avbiträdesersättningen i de åsyftade fallen. Från lagteknisk synpunkt uppvisarförslagen även åtskilliga brister. Mot denna bakgrund synes det välbetänkt attlåta frågan om inskränkningar i rättshjälpen bli föremål för ytterligareutredning, innan någon lagstiftningsåtgärd företas. Hovrätten avstyrker därföratt förslagen i propositionen genomförs. Med den inställning som hovrätten nu redovisat anserhovrätten det inte nödvändigt att i detalj analysera alla enskilda frågor somaktuaUseras av förslagen i proposifionen. Hovrätten vill emellertid anläggaföljande mera allmänna synpunkter på innebörden av förslagen. Vad gäller den eftersträvade besparingseffekten förtjänarpåpekas att man i propositionen med tystnad förbigått det förhållandet attförekommande rättsskyddsförsäkringar sedan 1972 års rättshjälpsreform vanligenär konstruerade som subsidiär hjälp åt försäkringstagarna, närrättegångskostnader inte betalas av statsverket eller av motpart. Detta får tillföljd, att vid ett genomförande av reformen sannolikt försäkringsbolagen får taett ekonomiskt ansvar för motsvarande processer. Under förutsättning att intebolagen ändrar försäkringsvillkoren - något som i och för sig inte kanuteslutas - leder det till att domstolarna ändå får handlägga de processer somstaten inte vill bekosta. Till den del man i propositionen strävat efter attavlasta domstolsorganisafionen förefaller det därför som om reformen inteskulle få avsedd effekt. Vad vidare gäller tanken på parfiell rättshjälp förförberedande åtgärder o. d. blir det mycket svårt att tänka sig hur detta ipraktiken skall gä till. I propositionen uttalas (s. 23) att begränsningen avrättshjälpens omfattning fill viss eller vissa åtgärder kräver att den rättssökandeinskränkt sin rättshjälpsansökan i enlighet härmed; gör han inte det, torde detinte vara möjligt att bevilja rättshjälp bara i vissa delar. Det sista ärotvivelaktigt riktigt (se Arrfelt, Rättshjälp, 2 uppl., s. 32 f). Men problemetär närmast hur man skall få den rättssökande att inse det lämpliga i attbegränsa sin rättshjälpsansökan till någon eller några åtgärder och hur dennaavgränsning i så fall skall kunna preciseras. Enligt nu gällande ordning torderättshjälpsärendet komma att avslutas sedan den beviljade åtgärden slutförts.Den rättssökande fär därefter inkomma med ny ansökan om han önskar vidtaganågon ytterligare åtgärd, varvid bl. a. ny rättshjälpsavgift skall fastställas.Det är också att märka att i de fall då ärendet inte hunnit gå så långt somtill domstol statsverket står kostnaderna för rättshjälpen i den mån dessa intetäcks av JuU 1981/82:42 23 Det lär därför bli så, att bl. a. kostnadernaför att syssla med formella frågor kommer att äta upp en del av den önskadebesparingseffekten. Man får i stället en ökad byråkratisering av helarättshjälpsförfarandet, något som knappast kan vara regeringens mening. Motsvarandeproblem inställer sig vid tillämpningen av den föreslagna nya regleringen i 34§ RhjL. Hovrätten har färsk erfarenhet av de svårigheter som är förenade medtillämpningen av hittillsvarande regler i denna paragraf. Dessa beror inteminst på den motsättning som föreligger mellan motiven till nu gällande lagtextoch själva ordalagen i denna. Dessa svårigheter snarare ökar genom tillägget i34 § 4 st. Detta ställer nämligen de nuvarande tolkningsproblemen på huvudet.Medan man beträffande de fall då rättshjälp upphör har som huvudregel attden rättssökande själv skall stå för kostnaderna utom när det undantagsvisföreligger särskilda skäl för motsatsen (något som enligt motiven syftar endastpä de situationer som avses i 1 st 1 och 4 p), föreslås nu som huvudregel detmotsatta, nämligen att staten skall bära kostnaderna i"pilotfallssammanhangen" såvida inte särskilda skäl talar för att denenskilde skall stå för kostnaderna helt eller delvis. Det föreslagna systemetförefaller inte vara tillräckligt genomtänkt. Propositionen redovisar överhuvud taget inte några närmare överväganden hur den nu presenterade reformenförhåller sig till nu gällande regler avseende jämförbara situationer, t. ex.det fall som avses i 34 § 1 st. 4 p (upphörande av rättshjälp på den grundenatt den rättssökande inte längre har befogat intresse av att få sin sakbehandlad). Detta är visserligen närmast en lagteknisk svaghet. Den pekaremellertid på att reformen lider av avsevärda brister inte bara när det gällermöjligheterna att påvisa någon besparingseffekt utan också i fråga omutformningen av de olika föreslagna bestämmelserna. Detfinns ytterligare en aspekt på besparingstankegången i proposifionen. I dennaläggs också fram förslag om skärpta regler för prövning av arvoden tillbiträden enligt RhjL och till offentliga försvarare. Reglerna härom hargodkänts av och lagändringarna har trätt i kraft den 1 januari 1982.Vad gäller ersättning till biträden i fall då rättshjälp beviljats idispositiva tvistemål där ett pilotfall kan tänkas föreligga kan man fråga sigvarför biträdet inte skulle kunna få sin ersättning nedsatt, om det visar sigatt han så att säga åkt snålskjuts på det andra målet. Om man för enkelhetsskull först tänker sig det fallet att ett och samma biträde förordnats i en radlikartade mål, varav ett tidsmässigt kommit litet längre än de andra,förefaller det svårförståeligt varför man inte skulle kunna sätta nedbiträdesersättningen i. de senare målen till den del biträdet gör anspråk påersättning för studium av rättsfrågor e. d., och för vilket ersättning utgått idet första målet. Detta torde i själva verket redan före den senastelagändringen ha varit ett gångbart skäl för att ge arvodet till ettmångsysslande biträde rimliga proporfioner. Efter ändringen i 22 § RhjL lärsynpunkter av nu nämnda slag få än mera påtaglig betydelse (jfr ävenpropositionen s. 17). Man frågar sig därför varför inte lagstiftaren velat nöjasig med denna väg, när det gäller möjligheterna att spara in statsmedel pårättshjälpsanslaget. Det är svårt att se något annat skäl för att välja denmera radikala lösning som föreslås ån att man inte tror sig kunna uppnåtillräcklig effekt på den indirekta besparingsvåg som fastställande avbiträdesersättning representerar. Varierarman det nu anförda exemplet så, att man tänker sig att man har att göra med ettbiträde i pilotfallet och en rad biträden i de övriga målen, blir givetvissaken något mera invecklad, om man via arvodesprövningen vill JuU1981/82:42 24 sänka statsverkets kostnader för rättshjälpen. Heltuteslutet är det väl ändå inte att man skulle kunna uppnå viss effekt också idenna situation. Det är sannolikt rätt vanligt att det parallelltförekommer mål rörande samma typ av fräga vid en rad olika domstolar. Detbehöver inte röra sig om dispositiva tvistemål utan kan lika gärna avse mål avannat slag, såsom arvsskattemål, förmynderskapsärenden eller vilken måltyp somhelst. I fall av sådant slag brukar det numera bli känt för inblandade ombudeller biträden om något prejudicerande avgörande är att förvänta från högstadomstolen i en likartad fråga. Emellanåt är det för domstolen, t. ex. förhovrätten, känt att något sådant avgörande är att förvänta. Det förekommer dåatt kontakt tas av eller med vederbörande ombud eller biträde i syfte attnedbringa processkostnaderna. Ofta blir resultatet av övervägandena att någoteller några mål tills vidare inte avgörs av underinstansen i avbidan på detprejudicerande avgörandet. Någon olägenhet av denna ordning har inte förmärkts.Det hade varit av stort intresse, om lagstiftaren hade närmare undersökthuruvida man pä vägar av nu antytt slag skulle ha kunnat uppnåbesparingseffekter på ett betydligt enklare sätt än man föreslår i propositionen. Förslaget i propositionen utgår från den enklaförutsättningen att man i det enskilda fallet kan bedöma när det föreligger vadman kallar för ett pilotfall. Denna fråga är nu inte så enkel som det möjligenkan synas. I 8 § RhjL meddelas ett antal undantag från möjligheten att fåallmän rättshjälp. I samtliga dessa fall rör det sig väsentligen om ettkonstaterande av vissa föreliggande faktiska förhållanden. Man skall sålunda konstatera huruvida det rör sig om enangelägenhet, som skall prövas utom riket, huruvida vederbörande är bosatt utomriket, huruvida vederbörande är näringsidkare, huruvida det rör sig om ettanspråk som överlåtits till den rättssökande etc. Det nya i den föreslagna 7 pär att man här lägger till ett hypotetiskt prövningsmoment, nämligen en bedömningav huruvida frågan om rättshjälp kan anstå tills en annan likartad rättsligangelägenhet blivit slutligen avgjord. En första förutsättning för att en sådanbedömning skall kunna göras är, att den som prövar rättshjälpsansökningenkänner till förekomsten av en annan likartad rättslig angelägenhet. Ipropositionen sägs (s. 24) att detta i de flesta fall inte torde vålla någraproblem. Detta påstående synes förhastat. F. n. finns inte någon garanti föratt den enskilda domstolen känner till förekomsten av ett annat mål med"pilotfallskaraktär". Det är främst fillfälligheter som avgör omsådan kunskap är till finnandes. Man måste därför falla tillbaka på nägon formav underrättelseplikt för domstolarna rörande de avgöranden som kan påverka enbedömning enligt den föreslagna 7p i 8 §. Detta tycks också departementschefenmena eftersom han föreslår, att domstolarna bör lämna domstolsverketunderrättelse om "anhängiggörande av sådana mäl som kan antas vara berördaav den föreslagna regeln i 8 §". Det sägs att en sådanunderrättelse kan ske mycket enkelt, t. ex. genom att en avskrift avstämningsansökan i målet sänds till verket. De myndigheter som skall besluta omrättshjälp kan dä vid behov vända sig till verket för att fä upplysningar. Detföreslagna systemet för att skapa garanfier för att en tillämpning av den nya 7p i 8 § vilar på tillräckligt säkert underlag är emellertid otillfredsställandei flera hänseenden. Tanken att den enskilda tingsrätten i samband med att enpart anhängiggör talan skall underrätta rörande intressantaremål är orealistisk. I detta skede av en process kan ingen förutse huruvida denverkligen leder till ett avgörande av beskaffenhet att vägleda JuU1981/82:42 25 Samma invändning kan göras beträffandeen underrättelseplikt för hovrätterna. Skall en underrättelseplikt gå ut påatt fillhanda-hålla rättshjälpsmyndigheten ett godtagbart underlag för sinprövning, skulle man egentligen få inrikta sig på de situationer då högstadomstolen har meddelat prövningstillstånd. Men i så fall behövs ingen särskildunderrättelseplikt till utan den enskilda domstolen kan likaväl vända sig direkt till högsta domstolen för att få nödiga upplysningar. Omman inte önskar ett sådant någorlunda säkert underlag för bedömningen återstårendast att domstolen får göra ett allmänt antagande angående vilken betydelsesom skall tillmätas det förhållandet att en process i en likartad sak inlettsvid en annan domstol. Ett så bristfälligt underlag bör inte godtagas som skälför att neka någon allmän rättshjälp. Det som sagts nu torde vara tillräckligtför att påvisa att proposifionens förslag rörande hur urvalet av"rättshjälpsfall" skall gå fill utgår från felakfiga förutsättningar.Det finns i själva verket ingen säker möjlighet att i föreslaget syfte bedömaen rättshjälpsansökan förrän högsta domstolen verkligen meddelat ett prejudicerandeavgörande i ett mål av likartat slag. Först då kan prövningen av det befogade irättshjälpsansökningen sägas vila på ett konkret underlag som inte försätterbeslutsmyndigheten i en brydsam situafion. Men i så fall är tanken bakomreformen förfelad. Som redan inledningsvis nämnts så innefattar meddelandet avett prejudikat inget hinder för att bevilja rättshjälp i ett liknandemål. I fråga om förslaget att rättshjälpsmyndighet skall gesrätt att enligt 34 § 2 st RhjL besluta om rättshjälpens upphörande i ett måldärför att myndigheten i efterhand fått kännedom om förekomsten av ett s. k.pilotfall så sägs i propositionen (s. 23) att en sådan befogenhet för domstoleninte bör utnyttjas, om det skulle vara uppenbart obilligt mot parten atträttshjälpen upphör (34 § 3 st RhjL). Man kan då fråga sig, när det över huvudpå nu berörda grund är fillfredsställande att ta ifrån en part rättshjälp, sombeviljats parten därför att han eller hon har behov av det i en rättsligangelägenhet av stor betydelse för parten. Möjligen skulle man som exempelhärpå kunna anföra det fallet att en och samma advokat tid efter annan öppnarprocesser mot en och samma fillverkare för en påstådd skadebringande egenskaphos viss produkt och därvid varje gång och för varje part väljer det forum förprocessen som sammanfaller med skadans uppkomst (10 kap. 8 § ).Det låter sig sägas att ett sådant tillvägagångssätt kan te sig föga förenligtmed god advokatsed, åtminstone om vederbörande inte nöjer sig med att enbartväcka talan utan förklarar sig på resp. parts vägnar vilja driva varje mål tillsitt slut oberoende av om det mål där talan först väcktes är ett s. k.pilotfall. Botemedlen mot ett dåligt omdöme hos ett juridiskt biträde kan dockinte gärna få vara att beröva parten förmånen av rättshjälp. Rimligen börkonsekvenserna av ett sådant handlande drabba biträdet, eventuellt på det visetatt han entledigas från sitt uppdrag (jfr 21 § 1 st RhjL). Förslaget innehåller ingen närmare diskussion om hur dettaförhåller sig fill nuvarande processuella regler. Det saknas över huvud tagetutredning rörande de olika processuella situationer som kan uppkomma för denhändelse förslaget skulle genomföras. Det är därför ett starkt önskemål att manförst gör klart för sig vilka möjligheter det finns att komma fill rätta medeventuella olägenheter av nuvarande ordning genom en tillämpning av ellereventuell justering av bestämmelser, innan man tar ställningtill förslaget fill ändring i RhjL. Det kostnadsproblem som ytterst JuU1981/82:42 26 ligger bakom propositionen har till en del att göra mednuvarande regler om forum i tvistemål och om förening av mål. Talan i anledningav skadegörande handling kan enligt 10 kap. 8 § alltid väckasvid forum delicti. I paragrafen sägs uttryckligen att om handlingen företagitseller skadan uppkommit på orter under skilda domstolar talan får väckas videnvar av dem. Man kan i belysning av de läkemedelsprocesser som blivitvanligare fråga sig om inte processekonomiska hänsyn talar för att dennaforumregel ses över. Vidare kan man fråga sig om inte någon möjlighet börinföras att flytta ett tvistemål från en domstol till en annan, när starkaprocessekonomiska skäl motiverar en sådan åtgärd. Ett visst samband med dessaspörsmål har frågan om hur man skall se på reglerna om kumulation irättegångsbalken. Subjektiv kumulation kan bara förekomma vid en och sammadomstol. Man skulle kunna tänka sig att införa en regel om obligatoriskkumulation av tvistemål som rör talan mot samma skadevållare, t. ex. ettläkemedelsföretag. Även reglerna i om vilandeförklaring har -som anmärkts av jusfitierådet vid lagrådsgranskningen avregeringsförslaget - ett samband med den nu föreslagna ändringen i RhjL. Detkan uppenbarligen inte möta några oöverstigliga hinder att göra den mindrejustering av ordalagen i 32 kap. 5 § balken som kan visa sig behövlig för attgöra det möjligt för domstolarna att formellt vilandeförklara ett mål i avbidanpå prövningen av ett likartat fall i högsta instans. Med den redovisade inställningen i huvudsaken harhovrätten inte ansett det befogat att i detalj granska förslagets lagtekniskautformning. Hovrätten vill emellertid peka på att förslagets grundtanke intekommit till uttryck i lagtexten. Enligt ordalagen i den föreslagna regeln i 8 §1 st 7 p. RhjL skall prövningen bero av om frågan orn rättshjälp kan anstå tilldess en annan rättslig angelägenhet avgjorts slutligt. Att ett mål avgjortsslutligt är emellertid inte liktydigt med att det avgjorts i sak. Målet kanexempelvis ha avskrivits till följd av att parterna träffat förlikning i sakeneller att käranden återkallat sin talan. 1 dessa fall erhålls således intenågra vägledande avgöranden. 8 § första stycket 7. Förslaget att för mål av likartadbeskaffenhet, där vägledande avgöranden saknas, möjligheterna till rättshjälp iprincip skall vara begränsade till dess ett eller flera s. k. pilotfall haravgjorts är enligt hovrättens uppfattning välgrundat. Hovrätten ansluter sig till uttalandena i propositionen(s. 22) att det inte är rimligt att låta det allmänna svara för kostnaderna isamtliga anhängiggjorda rättegångar, där anspråken stöder sig påväsentligen samma grund och där det är lämpligt att avvakta utgången i mål somkan vara vägledande. När parterna i de olika rättegångarna företräds av ett ochsamma ombud och samma omständigheter och identisk utredning åberopas till stödför talan framstår det som än mindre motiverat att driva samtliga processer JuU1981/82:42 27 med stöd av allmän rättshjälp. När det i sådana fallgäller rättshjälpskostnaderna, främst då ersättning till biträde, torde deenskilda domstolarna ofta ha svårt att få en uppfattning om kostnadernasskälighet på grund av målens antal och svårigheten att bedöma hur stor del avkostnaderna som är gemensamma för samtliga mål. De olika domstolarnas bedömningkan dessutom bli olika.