yttr · G405SoU3 · 1980-12-31 00:00:00 — yttrande 1980/81:3 y om straff för främjande av flykt m. m. har den 24 mars1981 hemställt om socialutskottets yttrande över de i proposition 1980/81:106om ändring i m. m. (främjande av flykt, falska telefonrecept m.m.) under punkterna 1-6 framlagda förslagen. Med anledning av propositionen harväckts motion 1980/81:1961 av m. fl. (vpk). 1 propositionen föreslås en ändradlydelse av 17 kap. 12 § om straff för främjande av flykt, somdärigenom kommer att få en generell avfattning och bli tillämplig bl. a. vidsådana frihetsberövanden som beslutas enligt de sociala vårdlagarna. 17 kap. 12 § har tidigare innehållit undantagför dels sjukvård, dels vård enligt barnavårdslagen eller lagen omnykterhetsvård. Som följd av att barnavårdslagen och lagen om nykterhetsvårdupphör att gälla vid utgången av för att ersättas av socialtjänstlagen,lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) och eventuellt även enlagstiftning om vård oberoende av samtycke av vuxna missbrukare (i det följandekallad LVM i enlighet med socialberedningens förslag i SOU 1981:7) beslutaderiksdagen att undantagen för vård enligt barnavårdslagen och lagenom nykterhetsvård skulle utgå ur bestämmelsen i 17 kap. 12 § (SoU1980/81:15, rskr 1980/81:130). Ändringen torde ha ansetts vara av huvudsakligenformell natur och blev inte närmare diskuterad vid riksdagsbehandlingen. Viddenna tidpunkt förelåg dessutom lagrådsremiss i det nu aktuella ärendet.Riksdagens beslut innebär att bestämmelser om främjande av flyktkan bli tillämpliga vid dels sådana omhändertaganden enligt LVU som sker enligt1 § andra stycket 2 eller tredje stycket, dels omhändertaganden av missbrukareenligt en eventuell LVM. Det bör således observeras att det inte är all vårdenligt nämnda lagar som kan karakteriseras som frihetsberövande. Barn somomhändertagits på grund av undermåliga hemförhållanden kan inte anses varaberövade friheten. Det finns också andra situationer där man knappast kan talaom frihetsberövande. t. ex. om vården äger rum i eget hem enligt 11 § andrastycket LVU eller enligt 15 § första stycket i socialberedningens förslag tillLVM eller i familjehem eller på någon helt öppen vårdinstitution 1980/81. SoU1980/81:3 y SoU1980/81:3 y 2 som saknar kvarhällningsrätt. Dessa frågor torde börabelysas tydligare än vad som skett i propositionen. 1 proposition 1980/81:106 föreslås att även undantaget försjukvård skall utgå ur 17 kap. 12 § , varjämte föreslåsföljdändringar i lagen om beredande av sluten psykiatrisk vård i vissa fall(LSPV), lagen angående omsorger om vissa psykiskt utvecklingsstörda(omsorgslagen) samt smittskyddslagen. regler skulle därigenombli tillämpliga även vid omhändertaganden enligt dessa lagar. Jämfört med dagens situation innebär en generell regleringi en utvidgning av det straffbara området vid omhändertagandenenligt de sociala vårdlagarna. Döljande av den som avvikit är således iallmänhet inte straffbart enligt dessa lagar. Maximistraffet är vidare högreenligt regler än enligt de alltjämt gällande lagarna ombarnavård och nykterhetsvård. Här bör även nämnas att det enligt 92 §barnavårdslagen krävs att gärningen anmäls till åtal av vederbörandebarnavårdsnämnd, styrelse för ungdomsvårdsskola eller tillsynsmyndighet. Utskottet ställer sig principiellt tveksamt till attregler som i första hand är avpassade för kriminalvården på detta sätt utsträckstill det sociala vårdområdet. Frihetsberövanden enligt de sociala vårdlagarnaär i princip betingade av den omhändertagnes eget vårdbehov och sker i hansintresse. I de allra flesta fall finns ingen anledning att befara att denvårdbehövande skulle vara farlig för sin omgivning eller att han skulle görasig skyldig till allvarliga brott. Undantag härifrån finns visserligen, främstbland personer som av domstol överlämnats till sluten psykiatrisk vård. Dessaundantag bör dock inte föranleda att man utsträcker straffbarheten förfrämjande av flykt till situationer där vårdintresset inte påkallar åtal ellerdär ett åtal t. o. m, kan ha mycket negativa effekter för det fortsattabehandlingsarbetet. kan således inte dela uppfattningen attexempelvis hjälp till den som avviker från ett hem där han får vård för sinamissbruksproblem alltid skall betraktas som ett allvarligt brott, t. o. m. omhjälpen kommer från en familjemedlem eller annan närstående. Möjligheten att ivissa fall underlåta åtal rubbar inte vad som sagts. På det sociala områdetbör utgångspunkten snarare vara motsatt den som gäller inom kriminalvården.Åtal bör alltså inte komma i fråga annat än i kvalificerade fall där intevårdsynpunkterna talar mot att gärningen beivras. Den i propositionen valda lösningen kan alltså inte utanvidare accepteras inom den sociala sektorn där den skulle kunna leda till attstraff utdömdes även i fall när det frän vårdsynpunkt hade varit önskvärt attundvika åtal. För att förebygga sådana konsekvenser kan olika lösningar tänkas. En möjlighet vore att i likhet med vad som gällerenligt barnavårdslagen för åtal kräva en anmälan eller angivelse frän något förvården ansvarigt organ. Detta skulle emellertid kräva en kompliceradfilläggsbestämmelse i , som det beträffande vissavårdområden inte är självklart vilket organ som skulle kunna anförtros en sådanuppgift. SoU1980/81:3 y 3 alternativ behöver därför utredas närmare innan man kan taställning till utformningen av eventuella lagregler. Det i motionen framlagda förslaget att eventuellastraffbestämmelser bör utformas särskilt för varje vårdområde och införas iresp. lag kräver också närmare utredning. Utskottet vill dessutom erinra om attden lydelse av 17 kap. 12'§ som kommer att gälla frän årsskiftet1981-19821 allt fall kommer att omfatta omhändertaganden enligt LVU och eneventuell LVM om ingen lagändring görs i . Att såsom förordas imotionen avslå propositionsförslaget i denna del skulle därför inte innebäranågon godtagbar lösning för dessa omhändertaganden. Med hänsyn fill att redan tagit ställning tillutformningen av 17 kap. 12 § såvitt avser vård enligt LVU och LVMtorde det heller inte vara möjligt att nu göra för domstolarna vägledandeuttalanden om bestämmelsens tillämpning annat än såvitt avser sjukvårdsområdet.Möjligheterna att genom motivuttalanden skilja ut de fall där någotstraffrättsligt ingripande inte är påkallat är således begränsade. anser därför övervägande skäl tala för attdet i proposition 1980/81:106 framlagda förslaget till ändring av 17 kap. 12 §brottsbalken bör kompletteras med en straffrihetsregel efter mönster av 17 kap.11 § tredje stycket samma lag liksom brottsförebyggande rådet förordat i sittremissvar över den departementspromemoria som ligger till grund förregeringsförslaget. I motiven till en sådan regel bör därutöver framhållasvårdsynpunkternas betydelse för bedömningen. I allmänhet bör åtal inte komma ifråga vid frihetsberövanden som gjorts enbart i den omhändertagnes egetintresse. Detta gäller i synnerhet när det är någon av den värdbehövandesnärmaste som begått gärningen. Sammanfattningsvis förordar socialutskottet att det i 17kap, 12 § införs en föreskrift av innehåll att straff inte skallädömas om gärningen med hänsyn till frihetsberövandets art och syfte,gärningsmannens förhållande till den som avvikit eller annan särskildomständighet framstår som ringa. Det kan naturligtvis även övervägas att som enföljd därav företa motsvarande ändring av 17 kap. 11 § på sättbrottsförebyggande rådet föreslagit. Det ankommer dock inte på socialutskottetatt ta ställning till denna fråga. tillstyrker i övrigt propositionensförslag i vad dessa remitterats till utskottet och avstyrker motion1980/81:1961. SoU1980/81:3 y 4 Närvarande: (), (),(), (), (), (),(), (), (), (), (), (), (), () och ().