prot · G409120 · 1980-12-31 00:00:00 — Om det då inte är fråga om speciella handikapp ellernågonting liknande som gör att samhället bör ta det övergripande rättsligavårdnadsansvaret, är det väl ändå bättre för barnet att få enföråldraanknytning genom adoption än att en sådan förhindras. Kan någon annan i lagutskottet möjligtvis upplysa mig om vad den nyabestämmelsen syftar till? Det brister också i fråga om logik och sammanhang mellanden ena förändringen och den andra i lagstiftningen, I ena fallet vill manvidga möjligheterna till adoption, men i det andra vill man inskränka möjligheterna.Sådana här manövrer, där man tillämpar ett liberalt synsätt i det ena falletoch ett mera restriktivt i det andra inom ramen för samma lag, måste ha någonspeciell förklaring som mitt begränsade förstånd inte f, n, kan omfatta. Jag vill alltså gärna ha ett svar på hur någon annan representant för lagutskottet ser på förhållandena när detgäller barn med psykiska handikapp. Är det lämpligt att vidga möjligheterna fören adoptivförälder att få det fullständiga rättsliga greppet över barnet? Ärdet inte mera till barnets bästa att samhället förbehåller sig en möjlighettill rättsligt inflytande just för ett sådant barn som i alldeles särskilt höggrad kan behöva samhällets stöd? Detta,herr talman, år mina frågor. Samtycke och tillstånd till adoption Samtycke och tillstånd till adoption 105INGER (): ställde en hel del frågor, somjag skall försöka att besvara så fullständigt som möjligt. Först skulle jagbara vilja säga att bakgrunden till propositionen är två motioner, den enaväckt av och den andra av mig. Det fall vi tog upp gällde en mamma med två barn, av vilkadet ena var utvecklingsstört. Modern gifte sedan om sig, och då ville den nyemannen adoptera barnen. Han fick adoptera det ena barnet, men han fick inteadoptera det andra. Det här var ett fall som förekom i , Han tyckte attdet var ytterst stötande, och han var mycket upprörd över att det inte gick attadoptera båda barnen. Detta var den närmaste anledningen till att jag väckteden här motionen, och jag är alltså väldigt glad över att propositionen harkommit. Jag tycker också att det är skönt och riktigt att höra attJörn hyser oro för hur den nya ordningen skall utfalla, men jag troratt denna oro inte är så befogad, säger att det väl inte är självklart att enadoption är till fördel för ett barn. Nej, det behöver den naturligtvis intevara, men det är just det domstolen skall pröva. Adoptionen skall alltså varatill fördel för barnet, och detta skall domstolen pröva. Domstolen har olika hjälpmedel i det sammanhanget.Självfallet kan man införskaffa läkarintyg och höra med dem som känner tillbarnet om dess tillstånd. Den erfarenhet jag har av att pröva adoptioner sägermig att domstolarna går mycket noggrant till väga. Det år inte på något sättett slentrianärende, som man kanske skulle kunna tro. Då menar att det kanske skulle vara bättre,om samhället hade en större insyn. Men vad säger att inte samhället kan ha deninsyn som behövs när det gäller ett handikappat eller förståndshämmat barn? Detkan väl samhället ha, även om barnet så att såga får en pappa och inte bara haren mamma. Jag kan inte se att det kan vara någon som helst nackdel. Och nog är det väl i allmänhet bättre att barnet får envårdnadshavare som är känslomässigt engagerad än att det bara har enmyndighetsperson som en särskilt förordnad förmyndare. Jag tror att det länderbarnet till mycket större gagn att ha så att säga en mera naturlig mamma ellerpappa. Vem som helst får inte heller adoptera. Det görs ennoggrann prövning av den person som vill adoptera. Dels finns det regler omdetta, dels är domstolarna mycket försiktiga i sin prövning, frågar då vad som händer, om adoptionenskulle vara misslyckad och det förståndshämmade barnet förstår att den var heltfel och vill att den inte alls skulle ha ägt rum. Då finns i alla fallmöjlighet att häva adoptionen, även om det inte är något att rekommendera. Kan vi inte klara situationen utan adoption? Kan intebarnet vara kvar hos sitt syskon och sin mamma och hennes man? frågar , Jo, det är klart att det går. Men barnet har då en annan rättsligstatus än sitt syskon. Som jag har uppfattat detta är det en känslofråga, ochdet betyder faktiskt väldigt mycket för de människor som är inblandade. Man kan också fråga: Varför skall ett barn som kanske harett sämre utgångsläge än sitt syskon inte få åtnjuta den fullafamiljetillhörigheten? Det måste väl i allmänhet vara ett minus för det barnet. Jag hoppas att jag nu någorlunda klart har svarat på JörnSvenssons frågor beträffande den första delen. frågar sedan om samtycke, dvs. om regeln inte skall höra den som är , om det skulle skada honom ellerhenne. Det är riktigt som säger, att den här regeln kom till1958, då det fanns många barn som hade varit fosterbarn och som man villeadoptera. De barnen trodde att de var så att säga naturliga barn till dem somde bodde hos. Och man ville inte fråga dem just när de var i puberteten. Detligger väl en hel del i detta. Men jag håller med om att vinumera ser på den saken på ett annat sätt. Departementschefen säger också atthan är tveksam om den här bestämmelsen skall bibehållas. Den har ju med barnetsrättsliga ställning att göra. Frågan övervägs nu av utredningen om barnensrätt, och då är det lämpligt att låta utredningen presentera ett förslag.Därför tar han inte ställning till frågan. Jag är ledsen att jag inte hann besvara Svenssonssista fråga, men jag får väl göra det i ett annat anförande. Samtycke och tillstånd till adoption 106JÖRN (vpk): svar bekräftar dess värremina farhågor, nämligen att ett enda speciellt rättsfall, en speciell variantmed en kombination av omständigheter, har föranlett ett motionsinitiativ.Naturligtvis har det skett utifrån ett ärligt engagemang i saken. Man vill påbasis av detta enda fall få till stånd en lagändring, som kan få konsekvenserför en rad andra typer aV fall där helt andra förutsättningar föreligger. Jagtycker inte det är rättsligt tillfredsställande att utifrån ett enda exempeländra en regel som har tillämpning på fall av helt annan natur. Detta bekräftarden tveksamhet jag har hyst, oeh det visar att man inte har tänkt igenomkonsekvenserna. Man har stött på ett fall som man tyckte var behjärtansvärt ochansåg att lagen för just detta fall inte borde fungera som den har gjorthittills. Därmed ändrar man lagen men redovisar inte de konsekvenser somlagändringen kan få för andra fall med andra kombinationer av omständigheter.Det tycker jag inte är en bra lagstiftningsprincip. Man borde ha penetrerat ochutrett saken grundligare samt därmed fått klart för sig vad lagändringen kanleda till. Det är intressant att känner ett sådantengagemang för det speciella Göteborgsfallet. Såvitt jag vet har inte IngerLindquist tillhört den falang som har varit anhängare av att barn, vars mammavar skild från pappan, alltjämt skulle kunna åtnjiita den trygghet ochanknytning som det innebar att pappan kunde behålla den rättsliga vårdnadenefter skilsmässan. Det har ju varit motståndare till. byterhon plötsligt åsikt. skall det komma in en pappa i bilden som vill adopteraett barn vars samtycke inte kan inhämtas. vill få till stånd enlagstiftning som så att säga ställer sig på pappans sida. Det är fadernsintresse och 10 protokoll 1980/81:119-121 Nr 120 synpunkter som hon här vill gå till mötes. Jag har en känsla av attbarnet i Onsdaeen den dettafall har kommit litet i skuggan för fadern. 22 'tpril 1981 """ denne fader hade varit litet mer benägen för konsekvenstänkande änvad han tydligen var i det aktuella fallet, så kunde man tänka sig att han Samtycke och " förnuftig person med distans till problemet men med tillstånd till adoD- engagemangi situationen kunde ha insett att han, som hade en stark ., känsloanknytning till barnet och som rent praktisktpå allt sett skulle ställa upp för barnet, kunde göradet utan denna rättsliga bekräftelse. Han hade kanske kunnat få oss att förståatt det trots allt var bra om samhället bevarade en sådan här insyn. För IngerLindquist skall inte komma till mig och säga att samhällets insyn över ettsvårt, psykiskt handikappat barns levnadsomständigheter blir densamma med ettfullständigt föräldraansvar med två föräldrar jämfört med att ha kvar systemetmed särskild förmyndare. I det senare fallet har de som i praktiken fungerarsom barnets föräldrar bara hand om den praktiska vården. Möjligheterna för .desamhälleHga myndigheterna med sina resurser att något så när hjälpligtkompensera barnet för dess handikapp bHr trots allt mindre om barnet får enadoptivförälder, som ju kan hänvisa till privatlivets heigd och föräldraskapetför att begränsa samhällets möjligheter att ställa upp för barnet. Det kommerman inte ifrån. Man kommer heller inte ifrån - vilket är den viktiga,övergripande principen - att samhället har och måste ha ett särskilt ansvar fördenna kategori barn. Och man bör inte utan vidare reducera detta samhälleligaansvar. Sistoch slutligen finns det ytterligare ett exempel på brist på fördjupning ochkonsekvent tänkande i utskottets behandling. Jag refererade till ett fall därett barn lider av en långvarig psykos och barnets samtycke till adoption intekan inhämtas. Om denna psykos hävs, vilket är en fullt realistisk förutsättning- med nuvarande vetenskapliga metoder en alltmer realistisk förutsättning- kanbarnet så att säga komma in i ett nytt liv och finna sig vara adopterat utansitt samtycke, befinna sig i en situation som det kanske inte alls villacceptera. Då säger att man till nöds kan häva adoptionen. Ja,men vilket elände kan man inte ha ställt till med? Jag påstår inteatt det nödvändigtvis måste bli så som jag har skisserat, men i dessa mycket speciellaoch egenartade fall måste vi vara vakna för denna risk. Och i sådana fall hadedet varit bättre om adoptionen inte hade kommit till stånd. omsorg, känslomässiga anknytning och kärlek samt allt det praktiska ansvarsom krävs i relationen mellan en förälder och den som han eller hon betraktarsom sitt barn, kan också komma till uttryck utan. att föräldern nödvändigtvisbehöver insistera på att få adoptera barnet utan dess samtycke. Rent praktisktgår det att uppnå allt detta ändå. Och det kan kanske fungera väl så bra omsamhället förbehåller sig den insyn och de stödmöjligheter som samhället haftmed fidigare ordning. Anf.107 (); Kom inte till mig, , och säg att jag inte bryr mig om hur barn har det! Det har varit en ledstjärnaunder hela den tid jag har suttit i , ochJörn och jag har tidigare haft debatter om detta. När det gäller detsom tar upp - den gemensamma vårdnaden - har det från minsynpunkt sett varit fråga om att åstadkomma det bästa för barnet.Det vet mycket väl. Det var också jag som genom en motion toginitiativet till utredningen om barnens rätt. Så den invändningen fallerverkligen platt till marken. Detär självklart att jag även här menar att det är barnets bästa som är detavgörande. Det är i och för sig inte så svårt att mena det, för det sägerlagtexten. Lagen säger ju att adoptionen skall vara "till fördel förbarnet". Det är någonting som domstolen har att pröva. Det är självklartatt en domstol inte ger tillstånd till en adoption, om den bedömer attadoptionen inte är till fördel för barnet. Hur en mamma eller en pappa kankänna har också sin betydelse, men det avgörande är barnets bästa -också i denna lagstiftning. Vihar här en ideologisk skiljelinje. Jag tycker att det är viktigt att man helatiden betonar att föräldrar har ansvar för sina barn. Det gäller också dem somvill bli adoptivföräldrar. betonar samhällets ansvar och villsätta det före föräldraansvaret. Jag sätter föräldraansvaret främst. Sedan ärdet självklart att de föräldrar som har ett utvecklingsstört ellerförstånds-hämmat barn behöver allt stöd och all hjälp av samhället. Samhälletsinsyn är i detta sammanhang stor - och bör så vara. Dessa föräldrar harnämligen stora svårigheter. säger att utskottet har tittat på ett speciellt fall oeh att man intekan lagstifta endast utifrån ett fall. Såvitt jag vet är det fråga om trespeciella fall. Vi har ett högsta domstols-fall. har nämnt ettfall, och jag har ett från . Det är således inte så ovanligt att densituation som jag har skissat förekommer. Och det är för denna situation somlagstiftningen är tänkt. Jagvet inte riktigt vad det är för fall som tänker på. Det är välrätt självklart att det finns en känslomässig bindning hos den som villadoptera ett utvecklingsstört eller förståndshämmat barn. I annat fall kan inteheller adoptionen komma till stånd, för det skall ju vara så att adoptantenvill uppfostra eller har uppfostrat barnet. Jagtycker alltså att ser alltför svart på det här och ser faror därdet inte finns några faror. Om tycker att jag bara har fört framett fall, så vill jag säga att det ju där har skett en utredning och det finnsen departementspromemoria. Den har varit på remiss, och såvitt jag har kunnatse av remissutfallet har inte någon remissinstans sagt att det som föreslås ärfel eller att man inte skall följa förslagen. Lagrådet har också uttalat sigposifivt. Jag tycker att , som det alltid är intressant att lyssnafill, här skjuter över målet. Jagskall också försöka besvara den tredje frågan, som jag inte hann med i mittförra anförande. säger att man har ändrat lagstiftningen när manhar tillagt att "det annars med hänsyn till det personliga förhållandetmellan sökanden och barnet finns särskild anledning till adoptionen". Jagvill säga att man inte har ändrat lagstiftningen, utan man har förtydligat den.Vid Samtyckeoch tillstånd till adoption Samtycke och tillstånd till adoption upprepadetillfällentrycker man också på att det är ett förtydligande och inte någon ändring somhar gjorts. Det var redan tidigare så att det inte skulle få görasnågra skenadoptioner. Rättspraxis visar också att det inte skall vara så kan adoptera för att ge ett barn ett speciellt namn eller för att undgåarvsskatt eller liknande. Detta har gällt också tidigare, men för att undvikaall tveksamhet har man nu klart sagt detta i lagen. Det är alltså ettförtydligande och inte någon skärpning eller förändring, som jag har uppfattatdet. Sedan ställde en direkt fråga till mig somgällde det fallet att ett par föräldrar dödas i en trafikolycka och barnet inte har anknytning till någon. På den frågan skulle jag vilja svara att det är klart att ett sådantbarn kan adopteras av några som inte känner barnet. Man får naturligtvis vara mycket försiktig vid en sådan prövning. Men om dessa människor, som barnet inte känner, vill uppfostra barnet bör det väl i och för sig kunna gå. 108JÖRN (vpk) replik: Låt oss komma ifrån de emotionella övertonersom håller på att utveckla sig på ömse håll, så kanske vi får mera tid för attbesvara de verkliga frågorna. Jag skall förtydliga de frågor som jag fortfarande anseratt jag inte har fått svar på. Låt mig först säga att inteskall försöka få fram någon ideologisk skillnad när det gäller bedömningen avföräldraskap, därför att jag diskuterar inte på den basen här. Jag diskuterarpå basen av existerande lagstiftning och existerande legala principer ifamiljerättsliga sammanhang -principer som jag är kritisk mot av ideologiskaskäl men som jag inte ifrågasätter i den här debatten. Vad tycks missa när hon talar om att detär viktigare med det personliga föräldraskapet än med myndighetsperson, är juatt det må vara en generell regel, om man tycker så. Det är en generell regel inormalfallet, men vad vi diskuterar är ju inte alls normalfall. Vi diskuterarju framtiden och livsmöjligheterna för barn som har specifikt svåra handikapp-så svåra att man i varje situation måste kunna sätta i fråga ett ordinärtföräldraskap, om en vanlig medborgare är den som kan ge barnet det fulla stöd somdet har anspråk på. Jag skall nämna några konkreta tänkbara varianter av detta. Först får jag notera att jag inte fått någottillfredsställande svar på frågan om vad som skulle hända om ett psykofisktbarn genom en avancerad behandling övervinner sin psykos efteradoptionen och finner sig vara adopterad utan sitt samtycke. Såvitt jag förstårhar och lagutskottet inte tänkt på att den situationen kanuppstå. Men om man låter ett par adoptivföräldrar träda in och lämnar hela deträttsliga ansvaret för barnets framtid åt dem, så har man ju därmed ocksåöverlämnat åt dem att bedöma vad som är bäst för barnet - i varje fall så längede inte direkt missköter det. Vi vet att det är så, Ponera attvi har ett psykotiskt barn och att det blir aktuellt med en ny form avbehandlingsmetod, som visar sig vara framgångsrik för att häva även svårapsykoser hos unga människor - en vetenskaplig utveckling som vi vet nu pågåroch som är relevant att ta in i det här fallet - vad gör då samhället omföräldrarna inte vill erbjuda barnet sådan behandling utan vill behålla barnethos sig? Vad uppstår då för situation? Jo, då har samhället med vad IngerLindquist föreslår ingen möjlighet att erbjuda barnet den behandlingen. Jag frågar mig: Är det så genomtänkt att gå på en sådanförändring som i ett fall som detta kan få dessa konsekvenser? Samtycke och tdlstånd till adoption 109INGER () replik: Man ser mycket noga efter vilka som får bliadoptivföräldrar. Egentligen förstår jag inte vad det år för stor skillnad somJörn tycker att det är mellan biologiska föräldrar ochadoptivföräldrar. Vad är det som gör att adoptivföräldrar skulle vara såansvarslösa och inte förstå barnets bästa? Och vad skulle göra att allabiologiska föräldrar är så fantastiskt mycket bättre än adoptivföräldrar? Manfår ändå inte bli adoptivförälder om inte en domstol efter noggrann prövninganser att man är lämplig som förälder för just det barn som är i fråga.Biologisk förälder är det betydligt enklare och lättare att bli. Jag tycker attdet är ett slags misstro som för ut. Är barnet får det adopteras utan samtycke.Men här gäller det barn , och som våra ungdomar har det kandet inte för någon särskilt bli aktuellt att måla upp en sådanförfärlig fara som gör. Kammaren beslöt att förhandlingarna skulle fortsättas kl,19,30, 15 § Anmäldes och bordlades Proposition 1980/81:186om ammoniakfillverkningen i 16 § Kammaren åtskildes kl, 17,58, In fidem