prot · G409114 · 1980-12-31 00:00:00 — Den omständigheten att vi i företagen alltjämt har den bästakommersiella och tekniska kompetensen, som vi måste frigöra i den härprocessen, gör att jag på regeringens vägnar i ett antal fall har krävt attföretagen skall känna ett socialt ansvar och medverka till en förändring av denproduktionsapparat som man inte kan upprätthålla på nuvarande nivå. Det ärockså därför som vi i den industripolitiska propositionen har aviserat tankenpå trygghetsfonder, som skulle ge företag med resurser möjlighet att i tidavsätta medel för personalpolitiska förändringar och för att arbetare ochtjänstemän skall kunna känna en större trygghet i ett skede med fortgående, snabbastrukturförändringar. 4ANNA-GRETA () replik; Industriministern sade att de reservationerfrån socialdemokratiskt håll som är fogade vid detta betänkande barainnehåller allmänt tal. Det är inte min avsikt att här närmare redogöra fördessa reservationer, men jag skall ändå något beröra den reservation somhandlar om industricentra i , , och . Jag trorfaktiskt inte att människorna där uppfattar kravet på att industricentraförläggs till dessa orter som allmänt tal. Industriministern säger att vi socialdemokrater avhändeross ett effektivt system för att klara en del av de regionalpolitiska obalansernanär vi uttrycker vår skepsis inför hans utredning om sänkning eller borttagandeav arbetsgivaravgifter. Industriministern presenterar här det förslaget som omhan redan visste att det skulle ge stora effekter för utsatta delar av landet.Då kan man undra varför han inte tar fram det konkreta förslaget väldigtsnabbt. Vad vi socialdemokrater har sagt på den punkten är faktiskt - och därär vi väldigt bestämda och där har vi erfarenheter från den tid som vi haftborgerlig Nr 114 regering i det här landet - att viinte vill vara med om några villkorslösa j , subventioner till företagen. Är det så att företagenskall få stöd från n Qo samhället,då skall de också ställa upp med någonting i gengäld, då skall de ställa upp när det gäller sysselsättningen. På den punkten kommer vi inte att I I- -I ändra mening. Sedan tilldet första som industriministern var inne på i sin replik. glad överatt han konstaterar att vi inte kan vara nöjda med den situation vi har när detgäller den regionala balansen. Skillnaderna i sysselsättning, iförvärvsverksamhetsgrad och i möjligheter för de unga att få arbete är väldigtstora mellan olika landsdelar. Men enligt industriministern är det ändå enhygglig balans med tanke på att vi har haft en nedgång i industrisysselsättningen.Då blir den väldigt allvarliga frågan för framtiden: Hur kommer det att gå, närvi redan nu kan se att industrisysselsättningen hotas ännu mera än som tidigarevarit fallet och när vi dessutom har en helt ny situation i , sominnebär att den offentliga, gemensamma sektorn inte längre växer? Hoten mot en ökad regional obalans är väldigt stora ,och det kräver åtgärder från industriministern i hans egenskap av justindustriminister, det kräver åtgärder av hela den borgerliga regeringen. Tyvärrhar vi ännu inte sett något bevis på att sådana har vidtagits. Jag tror att hänvisningen till reservationenbeträffande industricentra är litet olycklig, om man från socialdemokraternassida med den reservationen vill dokumentera handlingskraft. ursäkta mig, men jag måste nog ändå konstatera att det i så fallunderstryker hur pass tomhänt socialdemokratin faktiskt är när det gällerregionalpolitiken. Hela systemet med industricentra är ju föremål för enutvärdering i departementet, och vi har sagt att vi återkommer till frågan isamband med den regionalpolitiska propositionen. harännu så länge stora problem med att fylla sina industricentra, och frånindustridepartementets sida har vi slagit in på en alternativ ochkompletterande väg som är väl så intressant. Jag avser då de kommunalaindustrihusen. Den modellen har visat sig bli en succé när det gäller att klarasmåindustrins lokalförsörjning. Ett 60-tal kommunala industrihus har tillkommitefter 1977, och dessa har kunnat erbjuda ett betydande antal arbetsplatser -över 1 000 . Vi vill nog göra en resursavvägning mellan hur vi gårvidare med industricentra, hur vi går vidare med de många kommunala industrihusen, vilka också kan komma de små orterna till del. Den avvägningen tror jag är mycket väsentlig för att man skall få maximal effekt när det gäller lokalförsörjningen för småindustrier. Vi har nöjt oss med att nu vidga möjligheten för kommuner i stödområdena 5 och 6 att bygga kommunala industrihus även om man inte har hyreskontrakt klara. Vi har gjort det därför att det är där som problemen är störst. Mot den bakgrunden framstår det 12 socialdemokratiska uttalandet somnågot avslaget, om jag så får säga. Sedan säger attjag presenterar utredningsuppdraget om differentieradesocialförsäkringsavgifter eller selektiva kontra generella medel som omresultatet redan vore verklighet. Det är det självfallet inte, men jag finnerdet anmärkningsvärt att största parti säger sig vara motståndaretill att diskutera den här formen av effektivisering av regionalpolitiken redaninnan utredningen har presenterat ett resultat. Så dogmatisk, så stelbent fårman inte vara, om man vill nå konkreta resultat. Jag tror att man genom den härreformen skulle kunna få en helt annan effekt av regionalpolitiken istödområdena 5 och 6, där vi verkligen har allvarliga problem. Det är alldeles klart att det behövs ett intimt samspelmellan regionalpolitik och näringspolitik för att vi skall kunna klarasysselsättningsutvecklingen . Det vill jag vitsorda, ochpå den punkten kan jag instämma med . Det är därför vi nu t.ex. har tagit initiativet till en utvecklingsplan för 1990-talet för malmfältskommunernai . Det har vi gjort just för att få en långsiktig planering avindustripolitik och regionalpolitik i nära och intimt samband för atthandlingskraftigt ta tag i de allvarliga problem vi har i den mest utsattaregionen av vårt land. Det är samma modell vi använder i område efter område.Inrättandet av de regionala utvecklingsfonderna var ju ett sätt att delsdecentralisera beslutanderätten i näringspolitiken, dels skapa ett regionaltforum, där sammanvägning av regionalpolitiska hänsyn och näringspolitiskainitiativ skulle kunna ske på ett effektivt sätt. 6ANNA-GRETA () replik: har vi borgerligtstyre i det här landet, och det är den borgerliga regeringen och inte detstörsta oppositionspartiet i som är att anklaga för brist pååtgärder. Det är den borgerliga regeringen som söker lägga ut dimridåer genomatt tillsätta den ena utredningen efter den andra i stället för att komma medkonkreta förslag. Vad vi har sagt från socialdemokratiskt håll när detgäller utredningen om socialförsäkringsavgifterna är att vi vet att de försöksom de borgerliga har gjort att ge ekonomiska subventioner tillföretagen utan att ställa villkor för företagen inte har lett till något somför de enskilda människorna kan sägas ha varit positivt. Jag skulle vilja frågaindustriministern hur många jobb vi fick genom det borttagande av arbetsgivaravgiftensom ni tidigare gjorde i skogslänen. Vi går gärna med på olika former av stödtill det privata näringslivet men inte villkorslöst, utan då vill vi att detprivata näringslivet skall ställa upp för människorna och för samhället. Det finns säkert skäl, industriminister , att ivissa sammanhang använda sig av stöd till kommunala industrilokaler i ställetför till industricentra. Men jag försäkrar industriministern att människorna påde här orterna, som vi från socialdemokratiskt håll vill ge ett stöd i densituation som råder, när inte alla de här utredningarna är färdiga, när vifår använda de regionalpolitiska medel som det går att använda, säkert inteuppfattar de socialdemokratiskareservationerna som något allmänt, till intet förpliktande tal. Vi föreslårkonkreta åtgärder som kan ge människorna och företagen på de här orterna ettpraktiskt handtag - inte om när utredningskvarnarnai kanslihuset hunnit mala färdigt. Självfallet tar regeringen ansvar för sinpolitik. Jag har bara konstaterat att socialdemokratin står tomhänt när detgäller alternativen. Reservationerna vid det utskottsbetänkande som vi nubehandlar är ju mer än vanligt färglösa och ger inte på något sätt underlag föruppfattningen att socialdemokraterna skulle ha något slags alternativ när detgäller regionalpolitiken. Vad socialdemokratin har bidragit med under de senasteåren är önskelistor som man, enligt vad inledningsvisframhöll, inte kan summera, eftersom det inte finns resurser för att tillgodosealla de önskemål som kommer fram. Det var en slutsats som man kom till i etttillfälligt ögonblick av klarsyn vilket jag hälsade med tillfredsställelse. Självfallet är inte avsikten att, om vi skulle bevilja ettgenerellt stöd till näringslivet i stödområdena 5 och 6, subventionerna skullelämnas utan villkor. Man har ju goda möjligheter att se till att näringslivetutnyttjar sin konkurrenskraft på skilda sätt. Något som vi har erfarit med oro är att de delar avnäringslivet som har de största problemen med vårt nuvarande kostnadsläge är desom är etablerade i eller som man försöker få etablerade i stödområdena 5 och6. Där skulle ordentliga insatser verkligen behöva göras. Vad här gör är att hon säger nej tillspeciella åtgärder för att öka effektiviteten av de regionalpolitiskainsatserna it. Jag beklagar detta, eftersom det härmåste till mer än tomt prat och långa önskelistor. Det måste till konkretaåtgärder, om vi skall komma någonvart. Låt mig sedan beträffande industricentra säga att vi ämnarkomma tillbaka i den frågan. Invånarna i , och de andra berördaorterna kan vara lugna för att vi tänker på deras möjligheter att få jobb. Viär t. o. m. beredda att säga att man i dessa kommuner, medan vi gör denavvägning beträffande önskelistan som erkänner är nödvändig,skall kunna få stöd för att bygga kommunala industrihus och där startaverksamhet vid de industrier som är tillgängliga. Att bygga industricentra somstår tomma gläder ju ingen. Det gäller att med omsorg disponera resurserna pådet området, så att de ger maximal effekt på sysselsättningen. Talmannen anmälde att anhållit att tillprotokollet få antecknat att hon inte ägde rätt till ytterligare replik. 8JÖRN (vpk): Nya riksdagsledamöter får lära sig att detfinns något som kallas Hembygdens dag. Det är de stora regionalpolitiskadebatternas dag. Uttrycket Hembygdens dag uttalas av cynikerna med en min avöverseende. Ledamöter som har viktigare ting för sig behöver inte vara iriksdagshuset . Det brukar aldrig bli votering förrän fram påkvällssidan. Detta är en övermaga inställning. Den stora floden avmotioner om regionala problem är inget ögontjäneri. De speglar, som Anna-GretaLeijon så riktigt uttryckte det, trycket från pressade bekymrade människor. Detgäller folk som har hoppats och trott på löften men som ser sina bygdersindustriella flaggskepp springa läck - från i norr till i söder. kommunisterna presenterar 15 motioner omregionala frågor. I dessa motioner finns krav på förbättringar av nu rådandevillkor, aktuella men givetvis också marginella. Där finns krav på nya inslag,i stället för gamla misslyckade och förbrukade. Där finns också ettifrågasättande av hela den politik som har förts . Vi menar nämligen att det är hög tid att kammaren frågarsig: Vad har egentligen den svenska staten hållit på med? har man fört en politik. har man gett utsubventioner och förmåner. För vad då? Regionpolitiken skulle hjälpa skogslänen, sade man. Efter16 års hjälp är situationen i sämre än den har varit . är det län där subventionerna till företagenvarit störst. Ingenstans har den regionala depressionen blivit så djup som där.Ingenstans har försämringen av läget varit så stor som där. Stödpolitiken skulle ge större regional balans, sade man.Verkligheten har blivit den, att obalansen har blivit större. Skillnaden tillNorrbottens eller nackdel är större än den var närlokaliseringspolitiken inleddes. Lokaliseringspolitiken skulle mildra de regionalakriserna, menade man. De gamla krisregionernas kriser har blivt långt djupare.Och de regionala kriserna har spritt sig: Bergslagen, , ,. Efter allt detta kommer arbetsmarknadsutskottet ochtalar om positiv befolkningsökning i en rad krisregioner. Det är som om maninte alls ville se vad som hänt, trots att man i sitt stilla sinne rimligenmåste förstå det. Står 20 000 människor i utanför den normalaarbetsmarknaden - då får arbetslösa givetvis stanna i i högre grad äntidigare. När inte längre växer, då ökar befolkningen i , förvart skall de arbetslösa ta vägen? Skulle lokaliseringsstödet månne förnya industrin?Möjligen. Men hela den ensidiga karaktären på näringslivet i krisregionernafinns ju kvar. Den har i stort sett inte alls förändrats. Och just detta bildarnu basen för en skrämmande fördjupning och spridning av krisverkningarna. Dentraditionella råvarubaserade ekonomin bryter samman. Lokaliseringspolitikenskulle bidra till decentralisering, sades det. dess 16 århar koncentration och centralisering av kapitalet nått nivåer som det tidigarealdrig haft i detta land. Under hela den tid lokaliseringspolitiken arbetat, har detskett en stadig höjning av den allmänna räntan, priset för det lånadekapitalet. Vad lokaliseringsstödet sålunda eventuellt kunnat ge, harräntestegringarna naturligtvis tagit tillbaka. Detta har i självaverket ökat obalansen. När man höjer investeringskostnaden jämnt över, drabbardet normalt de utsatta regionerna relativt sett värst. Där är nämHgenuthålligheten mot sådana åtstramningar minst. Det är dags, menar vi, att denna kammare på allvar ställersig frågan: Vad håller man egentligen på med? Det står allt klarare att 16 årslokaliseringspolitik egentligen varit i det närmaste meningslös. Det gällernaturligtvis inte alla dess enskilda delar. Men det gäller dess inriktning ocheffekt i stort. Man kan också fråga sig: Var denna lokaliseringspolitikfrån början egentligen bara en valpolitisk flugfångare för att lugnaväljaropinionen i ? Var det så som man skrev i den förstalokaliseringspolitiska propositionen? Där hette det att det inte var fråga omatt åstadkomma någon verklig utjämning, att den naturliga omvandlingen, som mansade, dvs. kapitalets fria rörelser och tendens till koncentration, skulle fåfortgå - den skulle bara göras mera stegvis. Det är denna fråga vi i vpk velat ställa till diskussion ivår övergripande regionalpolitiska motion. Det är spegelfäkteri att fortsätta1964 års politik. Man måste nu börja se förutsättningslöst. Men en sådan nödvändig diskussion vill intearbetsmarknadsutskottet föra. Argumentet är att något sådant skulle kunna ledatill en radikal omgestaltning av samhället, som man uttrycker det. Och det inte höra talas om. Det är intressant. Detta har nämligen utskottet uttalatenhälligt. Socialdemokraterna har skrivit under. Socialdemokraterna har alltsåuttalat att de inte vill ha någon radikal omgestaltning av samhället. Gudbevare oss för omgestaltningar, hellre kapitalism och regionala kriser! Får jagfråga i all blygsamhet om det var en tanke bakom detta ellerman bara som en ren reflex instämde med den borgerliga samhällssynen? Om det nu kan lugna arbetsmarknadsutskottet kan jag sägaatt det i vpk:s motion egentligen inte alls är fråga om att införa något nyttekonomiskt system. Det är fråga om betydligt blygsammare saker än så. Vi har, som jag nämnde, ett läge där den regionala krisenblir allt värre. För att vända detta läge behövs investeringar. Det behövsstora investeringar, eftersom det gäller att bryta ett helt mönster.Det gäller att bryta ensidiga, koloniala ekonomi. Det behövs enmildring av råvaruberoendet, det behövs färdigvaruindustri av mindrekonjunkturkänsligt slag. Här har man hållit på och pytsat ut småskvättar avlokaliseringsstöd . Än hit, än dit. Inga sammanhållna, störresatsningar. Ingen urskillning, inget genomtänkt. Ett lån här, en subventiondär. Inga egna initiativ. att någon privatföretagare i nåder skall skicka in en Nr 114 och vänta på ansökan. Jag vill då fråga: Är det någon tänkande människa - jagbortser helt och hållet från huruvida den tänkande människan är borgare ellersocialist - som tror att det privata storkapitalet här i landet någonsin kommeratt satsa i ? Tror någon att den svenska storfinansen är det minstaintresserad av den mödosamma uppgiften att bryta ny mark och inleda en ny typav industrialisering i krisregionerna. Var och en vet att detta är illusioner.Basnäringarna flyr de ifrån. Utkantsregioner, sådana som norra ochskogslänen, skyr de. Vad är det enda som kan vända utvecklingen ikrisregionerna? Det är, menar vi, insatser med olika former av samhälleligtkapital. Det samhälleliga kapitalets andel i ekonomin måste öka, av en radorsaker, bl. a. om man skall kunna föra en fruktbar regionpolitik. Det betyderinte alls att ekonomin blir mindre kapitalistisk. Det betyder egentligen mestatt kapitalismen får en förändrad struktur. Om detta sedan undergräver dessframtida existens, är en helt annan fråga som inte speciellt har medregionpolitiken att göra. De insatser som skall kunna bryta igenom krisförloppet iregionerna måste vara relativt stora. De måste vara samlade och väl riktade. Demåste medvetet syfta till att införa andra inslag i näringslivet än dem som degamla basnäringarna står för. Det finns inget privatkapital disponibelt för ett sådantarbete. Det är bara så. Det finns inget intresse för ett multinationaliseratstorkapital att satsa på utkantsregioner. Det finns inget annat att ta till änstat, kommuner eller löntagarfondskapital i någon form. ropar utskottet, att detta skulle leda fill enregleringsekonomi. Jag vill med förlov sagt, herr talman, beteckna ett sådantuttalande närmast som dumheter. Vad tror ni egentligen ligger bakom denuvarande tendenserna i privatkapitalismen? Vad tror ni avgör var kapitalsatsas? Vem som säljer vad? Var man säljer och hur man behärskar marknader? Tror ni att det är ett fritt flytande marknadssystem?Ingalunda. Det är, kan man säga, politiska beslut i de stora företagensledningar. Det är överenskommelser, avtal och regleringar av priser, marknaderoch kundkretsar. Ni som är så rädda för regleringsekonomi, ni har den redan.Det är den regleringsekonomin som ni påstår är den bästa av alla, trots att nimed egna ögon kan se vad den gör i , i , i Sjuhäradsbygdenoch på varvsorterna. Det är ju häpnadsväckande att socialdemokraterna iutskottet kan skriva under sådana formuleringar. Det är så mycket merahäpnadsväckande som just de borde veta vad det samhälleliga kapitalet trotsallt betytt för . De har ju ändå fidigare förtjänstfullt beflitat sigom detta kapitals roll där. Vad vpk föreslår är alls inget regleringssystem. Vårtförslag innebär bara att större investeringsbeslut inte fortsättningsvis kan fåfattas hur som helst. Man kan inte låta storkapitalet bestämma om dengeografiska fördelningen av investeringar. Investeringarnas utformning ochinriktning i övrigt må det bestämma, men man måste kunna ha en samhälleligstyrning av den 2Riksdagens protokoll 1980/81:114-115 geografiskafördelningen av de större projekten. Annars får krisregionerna i stort settingenting. Jag kan försäkra att den nuvarande ordningen för stödpolitikenverkligen är ett exempel på regleringspolitik och småbyråkra-tiskt kineseri.Varje ansökan skall hanteras i olika omgångar, myndigheternas verksamhetstyckas upp i småärenden, centrala myndigheter blandar sig i en mängd renadetaljer. Då är det väl bättre att diskutera vår tanke, att manskall ge länen bestämda ramar som de fritt kan förfoga över. De känner ju denregionala situationen, och de har genom länsplaneringen ett hyggligt underlagför att sätta investeringarna i ett vettigt sammanhang. En sådanregionalisering är smidigare och mera obyråkratisk än det nuvarande groteskatillståndet, där myndigheterna skall laborera med sex olika stödområdestyperoch nio olika procentnivåer på stödet. Den socialdemokratiska reservationen nr 1 konstaterar attdet blivit svårt att föra en meningsfull regionpolitik. Det ärförvisso sant. Men sedan vill reservanterna hänföra detta till den borgerligaregeringens dåliga ekonomiska politik. Blir det bara en ny regering kommerhjulen i gång, och så blir det lätt att få företag till krisregionerna, tycksman resonera. Detta, vill jag nog säga, kära socialdemokrater, utan attvara alltför polemiskt spetsig, är en illusion. Visst kan man skylla regeringenför åtskilligt, men de regionala kriserna har dock inte sitt ursprung ikanslihuset. De hör samman med själva ekonomins förändrade sätt att fungera.Med kapitalkoncentrationen, med multinationaliseringen, med de stigande initialkostnadernaför att bryta igenom på nya områden, med privatkapitalets flykt frångeografiska utkantsområden. Det är problem som i princip hade stått på sammasätt, om socialdemokraterna suttit i regeringen. Vi måste diskutera dem somekonomiska, inte som administrativa problem. Det är ju inte alls säkert attökad ekonomisk aktivitet i landet leder till mildrade regionala kriser. Det kantänkas bli tvärtom. Ökad aktivitet i landets sydliga nyckelregioner kan ju tänkasframtvinga en ny stor avtappning från skogslänen och Bergslagen - och vad harman för program för en sådan situation? Vad jag har velat säga med detta anförande ärföljande: Vi måste börja tänka på ett helt nytt sätt. Regionpolitiken hittillshar varit ett misstag. Den har inte utgått från problemens verkliga natur.Lokaliseringspolitikerna springer runt som små möss i ett hjul och kommeringenstans -detta alltmedan hela skikt, av den arbetsföra befolkningeni krisregionerna, ställs utanför normalt arbetsliv och normala samhälleligarelationer. Detta kan inte fortsätta. Vi måste börja diskutera från noll, på enhelt ny bog. Vi behöver alls inte ställa frågan om vilket ekonomiskt system somskall råda. Den frågan behöver vi inte besvara ännu och framför allt intebesvara på förhand i en sådan här diskussion mellan partierna. Men vi måstegöra oss kvitt de rådande illusionerna och ställa frågan, vilka metoder som ärnödvändiga ifall man skall nå ett resultat. I denna långa debatt kommer att demonstreras oerhörtmycket av mänskligt intresse och engagemang hos parlamentariska representanterute från deolika, drabbade regionerna. Vpk har med sin principmotion i alJ blygsamhetvelat bidra till att denna diskussion, här och fortsättningsvis, om de härsvåra problemen skall bli mera klarsynt, mera förutsättningslös och därmedockså mera fruktbar än . Jag yrkar bifall till motionerna 1103 och1106. 9 (): Det föreliggande betänkandet är inte baraunderlag för beslut utan även i hög grad ett gott uppslagsverknär det gäller bl. a. länens och kommunernas utveckling, förvärvsfrekvens,sysselsättning, ålders- och befolkningsstruktur m. m. Regionalpolitiken syftar ju till att åstadkomma en jämnfördelning av välfärden mellan landets olika delar. Målet är att ge allamänniskor tillgång till arbete, service och en god miljö, oavsett var de bor ilandet. En förutsättning för en effektiv regionalpolitik är att vihar en god ekonomisk utveckling i landet. har för vårtnäringsliv så betydelsefulla grenar som gruv-, stål-, skogs- ochvarvsindustrierna haft svåra strukturproblem på grund av ändradekonkurrensförhållanden gentemot utlandet och lågkonjunktur i omvärlden.Motsvarande problem för tekoindustrin började . Dessaförändringar påverkar utvecklingen inte bara i stödområdena utan skapar storaproblem också i orter i Syd- och . Strukturproblem av den art ochomfattning som det här är fråga om kan endast till en del avhjälpas medregionalpolitiska och arbetsmarknadspolitiska åtgärder. De måste i första handmötas med industripolitiska insatser. Avgörande för såväl industri- som regionalpolitikensmöjligheter att skapa en önskvärd industriell tillväxt är en ekonomisk politiksom främjar nyföretagandet och investeringsviljan. fastställde de riktlinjer förregionalpolitiken som gäller . Regeringen har för avsikt - det anmäldeockså statsrådet - att under nästa lägga fram enregionalpolitisk proposition på grundval av bl. a. Länsplanering 1980.