prot · G409126 · 1980-12-31 00:00:00 — Industriländernasproblem måste lösas genom samarbete och genom förändringar i industristrukturen- inte genom isolering. Nord-syd-dialogen har kört fast. Alla viigar måste nuprövas för att bryta dödläget och för att ersätta retoriken med positiv handling. De skärpta motsättningarna mellan stormakterna hotar att i;in högre grad förvandla fattiga till brickor i ett globaltstrategiskt spel, där världen delas upp i intressesfärer, diir stormakternasförmenta strategiska intressen går före den lilla nationens rätt att forma sinegen framtid och där biståndet blir ett maktmedel. 1980-talets realitet är att inget land ensamt kan klara avsina ekonomiska problem. Det är det vi menar när vi talar om det ömsesidigaberoendet mellan fattiga och rika länder, liksom naturligtvis inom de bådagrupperna fattiga resp. rika länder. Det är också med den utgångspunkten som vi nu måste formadet internationella samarbetet till ömsesidig nytta för norr och söder, författiga och rika. Det är vår förhoppning att det toppmöte om nord-syd-frågorsom planeras att hållas i skall kunna ge den politiska impulssom nu krävs för att bryta blockeringarna och för att återuppta nord-syd-dialogen.Sverige är inbjudet att delta och medverkar också aktivt och konstruktivt i detförberedande arbetet för toppmötet. Det ömsesidiga beroendet var huvudtemat iBrandtkommissionens rapport. Trots att många regeringar hälsade rapporten medentusiasm, har insikten om det ömsesidiga beroendet haft väldigt svårt attomsättas i praktisk politik. Resonemanget är ändå ganska enkelt, kan man tycka.U-ländernas efterfrågan på industrivaror är en viktig del av vår export. Under1970-talet svarade för en betydande del av expansionen ivärldsekonomin och räddade miljoner arbetstillfällen i de rika länderna, inteminst i . Exporten av industrivaror till är fortfarande dendel av industriländernas handel som faktiskt växer. Om - på grund av bytesbalansproblem ellerotillräckligt resursflöde från i-länderna-tvingas skära ner sin import, skulledet alltså inte bara drabba utvecklingsansträngningar och göraredan fattiga människor ännu fattigare, utan också i hög grad drabba våramöjligheter att öka vår export. Låt mig peka på fyra av de viktigaste uppgifterna för detinternationella samfundet . För det första: Alla länder måste med gemensammaansträngningar söka minska de politiska spänningarna i världen. Därigenomskulle det bli lättare att sänka militärutgifterna, både i norr och i söder.Konflikter mellan och inom u-länder-ofta underblåsta av stormakter-leder i dagtill ätten orimlig andel av knappa resurser ägnas åt rustningar. Nord-syd-klimatet skulle allvarligt skadas, omrelationerna mellan stormakterna ytterligare försämras. Både freden och kampenmot fattigdomen hotas, om inte de politiska motsättningarna kan bringas underkontroll. För det andra: Alla länder måste med gemensammaansträngningar sträva efter att åter få fart på hjulen i världsekonomin. Ochdet är precis här som 1980-talets stora möjlighet finns: att genominternationellt samarbete återslussa oljeländernas överskott till produktivainvesteringar i som i-Iändernas industriella ochteknologiska kapacitet tillvaratas. Detta är ett samarbete där varje parts intressen måsterespekteras. Det är varken meningsfullt eller berättigat att försöka lägga överansvaret på de oljeproducerande överskottsländerna. Dessa länder har ettberättigat krav på ett samarbete, som syftar till att bygga upp industriellkapacitet för att säkerställa också deras "liv efter oljan". För det tredje: Alla länder måste med gemensammaansträngningar säkra livsmedelsförsörjningen för jordens befolkning. Skulle de nuvarande tendenserna stå sig, kommerlivsmedelssituationen i de fattigaste länderna inte att förbättras nämnvärtfram . Den skulle inte bli bättre därefter heller. Internationellt utvecklingssamarbete m. m. Internationellt utvecklingssamarbete m. m. Antalet undernärda skulle tredubblas, från ca 500miljoner människor, en fantastisk siffra, till en ännu mer fantastisk, nämligen1,3 miljarder . I det afrikanska Sahelområdet och länderna söder om livsmedelsproduktionen per person minska markant. Med nuvarande befolkningsökningblir livsmedelsbrist och arbetslöshet helt enkelt oundvikliga i många länder. En övergripande uppgift för alla utvecklingsansträngningarmåste vara att se till att öka resurserna, så att de räcker för alla och blirfördelade på ett rättfärdigt sätt. En del i ansträngningarna på detta område ärfamiljeplaneringsåtgärder. De utgör en viktig del av den förebyggande hälso-och mödravården. Efterfrågan på sådant bistånd från människorna i u-ländernahar också ökat mycket kraftigt. Det måste vara en mänsklig rättighet - såresonerar de och så bör vi resonera - att få tillgång till de kunskaper och demedel man önskar för att kunna reglera familjens storlek. Det krävs också långsiktiga och målmedvetna insatser påandra områden för att möta svälten. Det krävs stora överföringar av kapital ochav kunskap från de rika länderna, men också interna reformer i . Detkrävs förbättrad lagerhållning av livsmedel i och internationellareservlager för att stärka livsmedelsberedskapen i händelse av hungerkatastrof. Dessutom måste ökningen av livsmedelsproduktionen iu-länderna ske på ett sätt som inte föröder jordens resurser, som inte ledertill jordförstöring och ökenutbredning. För det fjärde: Alla länder måste med gemensammaansträngningar trygga sin energiförsörjning. Det är en förutsättning förtillväxt och utveckling, både för i-länder och för . Världen står inför en gigantisk omställning påenergiområdet, där den samlade energiförbrukningen kommer att öka somenergin blir allt dyrare. De fattiga länderna har svårast att klara dennaomställning. De har drabbats mycket hårt av de ökande oljepriserna, och mångaländer hotas av försörjningskatastrofer genom att den traditionellaenergiresursen, ved, förbrukas i alltför snabb takt. För att hejda denna utveckling krävs en kraftfull satsningpå inhemska energikällor också i . gas- ochkolprospektering, ökade satsningar på vattenkraft, mer systematiskt utnyttjandeav förnybara energikällor, nyplantering av skog för att ersätta avverkning osv.Detta ställer anspråk på väldiga finansiella resurser, som många länder intehar möjlighet att få fram på egen hand. Här behövs alltså internationellsamverkan, och vi hoppas att i om nya ochförnybara energikällor skall ge värdefulla impulser för ett sådant samarbete. Vilka insatser, herr talman, kan då göra i dettainternationella arbete för en mera rättvis världsordning? Den viktigasteinsatsen vi kan göra är att trots våra egna ekonomiska svårigheter hålla fastvid en målmedveten ochlångsiktig biståndspolitik, Enprocentsmålet är och måste förbli ett viktigtinslag i vår utrikespolitiska profil på samma sätt som neutraliteten och vårtstöd till FN, Det finns ett nära samband mellan våra utrikespolitiskaoch biståndspolitiska målsättningar. Genom att via bistånds- ochu-landspolitiken verka för social utjämning och politisk demokrati i u-ländernaverkar vi också för stabilitet och fred, något som självklart är i vårt egetnationella intresse. Omvänt riskerar ekonomisk stagnation - liksom en mycketojämn inkomstfördelning - att leda till politisk oro, destabilisering och ivärsta fall till våld och konflikter med internationella förvecklingar somföljd. Det ömsesidiga beroendet mellan i- och u-världen är alltså inte enbartekonomiskt utan även politiskt. Det grundläggande - och i sig fullt tillräckliga - skäletför bistånd är moraliskt. Det handlar om att visa solidaritet med människor somhar det svårt. Men insikten växer att även vårt egenintresse leder till sammaslutsats, nämligen att resursöverföringarna till måste öka. Vi har därför i internationella sammanhang hårt drivitfrågan om s. k. massiva resursöverföringar, om en ökning av Världsbankensutlåningskapacitet, bl. a. för energiändamål. har vi också tagitupp frågan om. vilka metoder för internationell beskattning som kan varapraktiskt och politiskt lämpliga. Också i vårt bilaterala bistånd har vi satsat på åtgärder,som ökar överföringarna av resurser och kunnande från till u-ländernautöver det traditionella biståndet. Det gäller verksamhet, som syftartill att engagera svenska företag i u-världen. Och det gäller inte minst deförmånliga u-landskrediterna. Hit kan också räknas de särskilda exportkreditgarantiernaför länderna i tredje världen. Det har sagts i debatten att de här inslagen ibiståndspolitiken skulle vara tecken på en ökad kommersialisering av detsvenska biståndet. Jag noterar med tillfredsställelse att man frånsocialdemokratiskt häll inte har följt upp det resonemanget med att kräva attde här verksamheterna skall upphöra. Jag tror att det är klokt, eftersom vad det egentligenhandlar om inte alls är att kommersialisera biståndsinsatserna utan att försökafå in mer biståndsinsatser i den kommersiella verksamheten. Vad det handlar omär att engagera kapital inom näringslivet, kapital som annars inte alls pånågot sätt skulle ha kunnat slussas till de som är i störst behov avhjälp. Den biståndsinsats som görs för att det här skall bli möjligt är mycketobetydlig. Samtliga dessa inslag i vår u-landspolitik syftar till att- med måttliga insatser av biståndsmedel - mobilisera privat kapital, och oftaockså kunnande, för överföring till u-iänderna, kapital som annars sannoliktinte hade kommit att användas för utvecklingsändamål, som jag sade. Vikanaliserar också dessa kapitalströmmar just till de länder och de områden därvi tror att de har särskilda utsikter att bidra till utveckling. Enbetydande del av vårt bistånd - f. n. en tredjedel - går genom de Internationellt utvecklingssamarbete m. m. Internationellt utvecklingssamarbete m. m. Det är ett naturligt uttryck för vår strävan att stärka FN:soch de internationella organisationernas roll i utvecklingssamarbetet. Genom ett nära samarbete med de övriga nordiska ländernakan vi ytterligare stärka vårt inflytande i de internationella diskussionerna.Sedan början av 1960-talet har vi också ett nordiskt samarbete i det bilateralabiståndet. F. n. pågår fem olika nordiska projekt, i , i och iMogambique. Detta samarbete regleras av den undertecknadeKöpenhamnskonventionen, som är en modernisering av det tidigare gällandeavtalet om nordiskt samarbete på biståndsområdet. Vi ökar också satsningen på bistånd via enskildaorganisationer. I regeringens budgetförslag och i utrikesutskottets betänkandeföreslås en rejäl höjning av den anslagsposten. Därtill kommer förslaget om statligtstöd till en ny fredskår, som kominer att inrättas i de enskildaorganisationernas regi. Dessa satsningar gör vi därför att vi är övertygade om attdetta är en bra form av bistånd - engagerat, obyråkratiskt och effektivt. Vårtstöd till de kristna organisationernas, till fackföreningsrörelsens,handikapporganisationernas och andra folkrörelsers biståndsverksamhet är ettstöd till den idealitet och det personliga engagemang som har varit och måsteförbli grunden för alla svenska biståndsinsatser. Det är också den kanskefrämsta formen av stöd, som vi kan ge för att främja en demokratisk utvecklingi . Visökerocksåi vårt biståndssamarbete-både multilateraltoch bilateralt-lägga ökad vikt vid skyddet av miljön och den ekologiskabalansen. 1 inånga pågår en dramatisk förstöring av livsmiljön. Huvudorsaken till miljöförstöringen är i många fall attsnabbt växande befolkningsgrupper tvingas att överutnyttja skogen, marken ochvattentillgångarna för att överleva. Ett stigande befolkningstryck,energikrisen och livsmedelskrisen bildar en fattigdomens onda cirkel, som hotaratt leda till ekologisk katastrof i många områden. Dessa fundamentala samband måste ägnas ökad uppmärksamheti det internationella biståndssamarbetet. Vi måste aktivera de internationellaorganens verksamhet på miljöområdet. Vi har t. ex. föreslagit att FN:smiljöprogram, , ges ökade resurser. Men också i vårt bilaterala bistånd måste miljöaspekteroch ekologiska samband ges större tyngd. I årets budgetproposition föreslås bl.a. ett särskilt anslag på 30 milj. kr. för miljö- och markvårdsinsatser. Ocksåi det reguljära biståndssamarbetet i mottagarländerna måste miljön ges en meraframträdande plats. går betydande summor till t. ex.skogsplantering eller vattenvård. F. n. förbereds svenska insatser i det torkdrabbadeSahel-området i , Det gäller bl. a. byskogsprojekt i , , där det svenska stödet kommer att kanaliseras genom deinternationella organisationer som redan är verksamma i området. Vid sidan av de frågor som är aktuella i nord-syd- diskussionenfinns en rad andra områden, som är centrala i den svenska biståndspolitiken. De senaste årens utveckling visar att det är de allrafattigaste länderna -särskilt i Afrika-som kommer att möta de svårasteproblemen . Det svenska biståndets inriktning på de fattigasteländerna måste därför bestå. har det svenska biståndet haft en markeradsödra . Såväl i som i den allmänna opinionen har detrått en bred uppslutning kring vårt humanitära stöd till befrielserörelserna,flyktingarna och de fria staterna i södra , Vårt bistånd är ett led ikampen mot apartheid och ett stöd till de fria staterna i deras strävan attgöra sig, så långt det är möjligt, ekonomiskt oberoende av , Omkringen miljard av det svenska biståndet satsas på stöd till just den härregionen. Det svenska humanitära biståndet i inleddesefter militärkuppen i . Till en början gällde det stöd tillChile-flyktingar och till personer, som förföljdes i landet. Efter hand har denna typ av bistånd utsträckts till attomfatta även andra förföljda grupper i . Vi stöder flyktingar, gerhjälp åt politiska fångar, vi bistår anhöriga till dem som dödats ellerfängslats. detta humanitära bistånd i viktigareän . De mänskliga rättigheterna kränks systematiskt av militärregimer,som i varje folkligt krav på rättvisa ser en internationell konspiration. Detgällert, ex. och , därmilitärjuntor med brutalt våld och ett urskillningslöst dödande försöker slåvakt om sina privilegier och ett nära nog feodalt maktsamhälle. Biståndspolitiken är - som jag tidigare betonat - enväsentlig del av utrikespolitik. Jag är glad att också GertrudSigurdsen underströk den saken. Den måste präglas av långsiktighet och fasthet. Vi måste komma ihåg att bistånd i större skala är en197()-talsföreteelse, Det är inte mera än vi uppnåddeenprocentsmålet i . Vi måste komma ihåg att många av våra mottagarländer barahar varit självständiga i och att det tar att befria sigfrån det koloniala arvet och också att leva upp till de kanskerelativt barska krav på effektivitet som vi ställer i den här debatten. Vi måste vidare komma ihåg att dessa länder under1970-talet inlett sina utvecklingsansträngningar mitt i den värsta kris somvärldsekonomin upplevt sedan krigsslutet. Allt det här måste vi ha i minnet när vi diskuterarbiståndet och biståndets resultat. Vi måste visa tålamod och se realistiskt ochnyanserat på och deras förutsättningar. Vi måste görainer för att konsolidera redan gjorda biståndsinsatser, t. ex. se till att vigör färdigt det vi håller på med innan vi kastar oss in i nya biståndsprojekt. Men kravet på långsiktighet får inte innebära att vi avsägeross all handlingsfrihet. Inom ramen för de mål och de riktlinjer som en enigriksdag ställt upp för biståndet finns tillräcklig rörelsefrihet för att mötade krav som Internationellt utvecklingssamarbete m. m. nya behovoch ny kunskap ständigt kommer att ställa. Men principen om landprogrammering innebär inte att viskulle vara förhindrade att i en aktiv dialog med mottagarländerna ge vår synpå biståndets innehåll och på utformningen av konkreta projekt eller program.Landprogrammeringen är inte heller något hinder för att vi på svensk sidasatsar mera på sektorer där vårt eget kunnande är särskilt stort eller höjerkraven på effektivitet och utvärdering av vårt bistånd. Våra egna ekonomiska problem och vår egenvälfärd har stått i centrum för debatten . Det kan vara lättatt glömma att vi trots allt lever i ett privilegierat samhälle i . Det är en moralisk plikt att hjälpa människor i nöd. Menvi måste sluta att se som osjälvständiga, maktlösa och hjälpbehövande.Det handlar i hög grad om länder soin vi måste samarbeta med för att bygga enbättre, rättvisare och tryggare tillvaro för oss alla. 23OSWALD (vpk) replik: Det var ett vackert tal som utrikesministernhöll, men i långa stycken mycket substanslöst. Han glider snabbt förbi deviktiga frågor som har tagits upp och kritiserats här, bl. a,kommersialiseringen av svenskt bistånd. Till att börja med säger att det inte barafinns moraliska skäl att bedriva biståndsarbete utan att det också finns part av egenintresse. Det är just detta det handlar om när vi kommer in päfrågan om kommersialiseringen av bistånd. Privata företag, storamultinationella bolag, går inte in i något slag av biståndsarbete av moraliskaskäl. utan de går in i biståndsverksamheten på grund av egenintresse, för attde ser att det finns pengar att tjäna. Det är detta som gör att man blirorolig, när man ser hur det svenska biståndet, i och för sig långsamt ochsmygande, har ändrat karaktiir under de borgerliga regeringarna. Om man på etttidigt stadium släpper in privata företag men säger att det inte är fråga om enkommersialisering av biståndet utan om att föra in biståndet i det kommersiellaarbetet, då är man inne på mycket farliga vägar. Om alltmer av det svenskabiståndet kanaliseras via fonder av olika slag. privata industriprojekt o. d,.måste detta uppmärksammas och kritiseras. Då kommer nämligen inte biståndet defattigaste till godo, , Jag saknar fortfarande, trots det mycket positivavidhållande vid programländer som här gav uttryck för, kommentarertill det faktum att det inte hjälper att tala om de fattigaste länderna. Detfinns många länder som är mycket fattiga, men där all utifrån kommande hjälpaldrig någonsin når fram till de fattigaste människorna. Och det är detta somär viktigt, när vi väljer var vi skall satsa våra pengar. Sedan några ord om multilaterala engagemang. Vi harkritiserat dessa och sagt att de bör inskränkas. Och jag vill citera urpropositionen, där regeringen själv skriver följande om de multilateralasatsningarna: "Nya organ och fonder kan nämligen leda tillsamordningsproblem, dubbelarbete och slöseri med resurser.Administrationskostnaderna växer och biståndet "Här har alltså regeringen mycket riktigt varit uppmärksam på att det kan finnasrisker med dessa multilaterala satsningar. Därför är skälen ännu starkare föratt vi skall vara sparsamma med multilaterala insatser -minska dem i ställetför att öka dem. 24 (): Jag skall försöka ta upp endel av de reservationer som vi socialdemokrater har antecknat till dettabetänkande. Låt mig börja med hur vi bedömer läget i Centralamerika.Vi har i en reservation krävt att framöver skall ägna detta område ettökat intresse. Alla är väl medvetna om att det som håller på att ske iCentralamerika inte är någonting annat än uppseglandet av en ny, stor regionalkonflikt mellan en rad länder. Inte minst stöd till vissa diktaturer ocharbete med att dra in sitt livsmedelsbistånd skärper läget i Centralamerika.Antalet flyktingar från är oerhört stort. Man räknar med attdet har fem- til! Enligt flyktingkommissariensberäkningar är det nu 300 000 människor som har varit tvungna att fly från ElSalvador till näraliggande länder, främst . Den starka försämringen av situationen i Centralamerikabedömer vi vara så allvarlig att den borde föranleda regeringen att öka dehumanitära biståndsinsatserna till denna del av vår värld. Vi har i tidigaresammanhang uppfattat att regeringen har en sådan vilja till ökade insatser, omnågonting nytt skulle inträffa. Jag vill därför fråga de borgerliga ledamöternaoch utrikesministern, om de inte anser att förändringen av situationen iCentralamerika kräver att vi ökar det humanitära biståndet. Vi menar att dethar hänt och händer så mycket att vi inte får komma på efterkälken.Vi måste få människorna och stormakterna att förstå att denna konflikt, om denfår rulla för sig själv, kan utvecklas till en stormaktskonflikt. Flyktingkommissarien räknar alltså med att av ElSalvadors befolkning är på flykt utanför landet. Lägger vi därtill alla de bönderoch människor som av stridshandlingar och andra aktiviteter är tvingade att flyinom sitt land, tror jag att vi får en liten bild av hur stort problemet är.Flyktingkommissarien har i de senaste beräkningarna angivit att de som man har till sitt förfogande bara räcker till 50 000 av de 300000 flyktingar som finns i området. Jag vill därför ställa en direkt fråga tillde borgerliga ledamöterna: ni beredda att, med hänsyn till utvecklingen, ökadet humanitära biståndet till dessa länder? har regeringen, enligt vår bedömning,på ett felaktigt sätt använt pengar inom ramen för vissa anslag. Jag tänker bl.a. på anslagsposten för katastrofer från vilken regeringen frikostigt gerpengar till , Vi har i vår motion understrukit att katastrofanslagetnaturligtvis inte skall användas till andra ändamål än till bistånd vidkatastrofer, betalningsproblem är inte tillfälliga. Det är inte frågaom någon katastrofsituation, utan läget har varit likadant . Internationellt utvecklingssamarbete m. m. Internationellt utvecklingssamarbete m. m. bedömningkommer framöver att behöva nya pengar och fortsatt stöd för att kunnaändra situationen. Vi kan från socialdemokraternas sida inte acceptera att mananvänder vare sig katastrof- eller biståndsmedel för att förbättra Turkietsbetalningsbalans. Vi utgår därför ifrån att regeringen skall uppfattautskottets uttalande som ett uttryck för en önskan att biståndsanslaget iframtiden inte skall belastas för dessa ändamål. Jag skulle vilja att dettablev bekräftat. Flyktingproblemen i är inte de endaflyktingproblem vi har att brottas med. Även i befinner sigmänniskorna i en svår situation. Många bor i tältläger i öknen och måste fåförnödenheter utifrån för att över huvud taget kunna överleva. De behöver mat,medicin, filtar, tält och skor. Detta är bara några exeinpel på vad man behöveri det klimat och under de förhållanden som flyktingarna lever. Man räknar medatt det kommer att bli en av de hetaste somrarna i mannaminne. Entemperatur på i skuggan blir påfrestande för flyktingarna,naturligtvis framför allt för barn, åldringar och dem som är fysiskt svaga. Pä senare år har det bevisats att internationellaorganisationer som UNHCR och Internationella röda korset i sina program förflyktingar inte har nått ut med biståndet. I denna situation är det mycketvärdefullt att Rädda barnen har kunnat ha ett samarbete med Polisario och denvägen få ut den humanitära hjälpen till flyktingarna. Men vi menar att det ärorimligt att begära att Rädda barnen år ensamt skall ha ansvaret föratt åstadkomma kontinuitet i den svenska hjälpen. Vi tror att det nu är dagsatt vi mer och mer kanaliserar vår humanitära hjälp till människorna ävendirekt via Polisario. Jag kan därför inte instämma i synpunktatt Rädda barnen även framgent bör vara ansvarigt för de svenska humanitärainsatserna i . Utrikesministern saknade socialdemokraternaskritik när det gäller kommersialiseringen, det bredare samarbetet ochimportstödet. Kritiken finns kvar, men man skall göra klart för sig vad det ärvi kritiserar. Det vi tycker är fel är att man använder biståndsmedel föratt väcka och stimulera den svenska industrin att söka sig till länder i tredjevärlden. Jag kan förstå regeringen, som vill försöka öppna ögonen på detprivata näringslivet, eftersom vår industri tydligen är hopplöst underutveckladnär det gäller att sälja sig i utvecklingsländerna och bearbeta dem. Men vitycker som sagt att det är fel att man skall använda biståndsanslag till vårindustri. Man skall i varje fall inte använda de pengar som vi diskuterar . Det måste vara andra departements uppgifter att se till att vår industrisöker sig ut på exportmarknaden, till nya länder. Låt mig säga någonting omfredskåren. Det har fattats ett beslut om inrättandeaven ny friståendefredskår. Den åren ny företeelse.