prot · G409116 · 1980-12-31 00:00:00 — erna är någonting att ha: de är olönsamma, deskall bort, vi skall bara satsa på nytt. Jag vet inte vilka anhängare till ensådan linje han har träffat; i varje fall finns det väl ingen som hyser ensådan uppfattning här i kammaren. Det andra alternativet skulle man känna igen ipropositionen och betänkandet som här diskuteras. Men det sätt på vilket HansPetersson redovisade det tycker jag var väldigt vilseledande. Vad år det somhar hänt på det här området? Jo, den första borgerliga regeringen gick in ibranschen därför att den befann sig i en svår kris. Man har satsat 5 miljarderinom handelsstålsindustrin och sedan ett par miljarder i specialstålsindustrinför att undvika att branschen skulle bli för svårt skadad av kristiden. Det harman gjort för att bevara en svensk stålindustri, och skälen till att man villbevara den är många. Det är omtanke om människorna som arbetar där, det äromtanke om regionerna där företagen är verksamma och det är omtanke om vårbetalningsbalans. Stålindustrin är ju fortfarande nettoexportör och tjänaralltså in mera pengar än man importerar för. Det tredje alternativet har själv med hjälpav beskrivit här att det inte finnsnågon anledning att kommentera det ytterligare. Sedan gled över till Spannarhyttan och villesätta in den frågan i det här sammanhanget, och det var ju ett litet plötsligtskutt. Jag vill ta fasta på att tidigare i debatten nämnde attdet måste vara väldigt ledsamt för mig att stå här i talarstolen närSpannarhyttan läggs ner. För att bakgrunden till hans yttrande skall vara klarvill jag berätta att visst känns det olustigt och otrevligt. Har man arbetat påen arbetsplats , är det inte roligt att se den försvinna. Jag hörtill dem som har blivit uppsagda och förlorat mitt jobb. har jagalltså inte något arbete att komma tillbaka till när jag är ledig frånriksdagen eller om jag blir utslagen i nästa val. Det är naturligtvis interoligt, men man kan ju inte i arbetet som riksdagsman tänka på sina personligaförhållanden. 44 TREDJE VICE TALMANNEN: Jag vill påminna talaren om att repliken gällde HansPeterssons i anförande. 45 () replik: Min repliktidärändåute,så jag får väl återkomma. Men vad jag sade syftade även på HansPeterssons resonemang om Spannarhyttan. 46HANS i (vpk) replik: Herr talman! sade attden första linjen inte var företrädd här i kammaren. Nej, det har jag inte hörtatt den skulle vara, pch jag sade inte heller att den var det. Däremot har denomnämnts i olika debattinlägg på andra håll. Det finns de som hävdar att degamla basindustrierna inte är någonting för oss att hålla på med, därför attfillverkningen sker mycket billigare i . Vi skall alltså inte hållapå med stålindustri, säger man. utanvi skall ägna oss åt mer högteknologisk verksamhet. Denandra linjen däremot, den nyliberala, talar om så få inskränkningar som möjligti kapitaHsmens sätt att fungera. Att företagen sköter dessa frågor själva fårvi höra i varenda debatt. Inte ens kan vara ovetande om att detförhåller sig så. Det är också lätt att hitta sådana uttalanden i proposifioneroch betänkanden. Men vi vet ju hur visan går. Denomsorg om folk, bygder och regioner samt ståHndustri som som en grund för detta tänkande motsägs ju av utvecklingen. Dennagår i motsatt riktning. Människor på alla möjliga platser runt om i landet fårslåss till sista droppen för att få behålla sina jobb, för sitt yrkeskunnandeosv. Denutveckling som är anhängare av raderar i snabb takt utstålindustrin. Den kommer också att göra det om inte den tredjeutvecklingsvägen, som jag är förespråkare för, får komma med i bilden. Detgäller att se till att vi har en ståHndustri även . Vihar ju lämnat stöd till , säger man. Javisst, men det har ni gjort för atträdda privatkapitalet och för att undvika en fullständig konkurs. Det har nigjort efter det att kapitalisterna fått sköta det hela . Förstnär vi har kommit till den yttersta branten för svensk handelsstålsindustri ochStåHndustrin i övrigt, bekvämar sig regeringen att träda in. Man skullenaturligtvis ha nationaliserat dessa basnäringar för 20,30,40 eller sedan- jag vet inte när. Det hade varit det rätta. Sammasak kommer man att få säga om specialstålsindustrin och de mindre handelsstålverken,då man träder in på arenan år 1985,1986 eller 1987, när allt ärkaputt med ståHndustrin. Men då är det för sent att göra något åt utvecklingen.Då har man utraderat så mycket yrkeskunnande och annat att man inte har någrahandlingsmöjligheter. Så är det med den politik som företräder. Stålindustrin,m. 47 ()repHk; i ville ha en kommentar till uttalandet ibetänkandet om att ansvaret för strukturförändringar främst åvilar företagenoch de anställda. Jag vill påpeka att det finns en lagstiftning i detta landsom styr både statens och de enskildas handlande. Även om man har en mycketomfattande, central statlig planering, så kan man därför inte hur som helstvidta åtgärder i öveiensstämme]se med centralt uppgjorda planer. Det går alltsåinte att tvinga enskilda företag fill samverkan som de själva inte ärintresserade eller betjänta av. För att kunna genomföra planerna är det kanskebättre att man använder "morötter", dvs. bidrag i olika former.Ibland måste kanske de statliga åtgärderna vara så omfattande att staten kommeratt styra hela branschen. Dettorde emellertid inte vara obekant för kammarens ledamöter att vi har ett stortbudgetunderskott, vilket gör att det kommer att bli ont om pengar för sådanaändamål. Den vägen är alltså f. n. oframkomlig. Därmed återstår bara att tavara på det positiva i de insatser som företagen själva gör för att 5Riksdagens protokoll 1980/81:116-118 Stålindustrin,m. sökasig fram till vettiga samarbetsformer och ett gott totalresultat för branschen. Anf.48 HANS i (vpk) replik; På tal om det ansträngda budgetiäget vill jag säga att vi har krävt attstålindustrin skall överföras i samhällets ägo för en symbolisk summa. Jag kantänka mig att betala en krona för stålindustrin som den ser ut . Ävenom samhället beslutar sig, som sade, för en viss utveckling,kanske den inte överensstämmer med företagens intressen. Då kan man inte hellerstyra företagen. Därför måste stålindustrin vara i samhällets ägo. Därmed kanman också kräva av de anställda att de skaU medverka i strukturförändringar ochliknande åtgärder. Men att under kapitalets makt kräva att de anställda skallmedverka till att föra utvecklingen i en viss riktning, som deriskerar att bli friställda och arbetslösa, är horribelt. Sådant visar bara attKarl Björzéns ideologiska resonemang inte håller. Men om staten tar överstålindustrin för en krona, då kan vi råda bot på budgetunderskottet och klaraplaneringen för stålindustrin. Tredje vice talmannen anmälde att att till protokollet få antecknat att han inte ägde rätt tillytterligare replik. Anf.49 (); Det regeringsförslag som vi nubehandlar berör en industrigren som har haft och rimligen borde hastor betydelse för sysselsättningen och ekonomin i vårt land. Därför är detytterHgt beklagligt att propositionen innehåller så litet av framtidssatsningoch förslag till åteärder som skulle kunna stärka stålindustrins möjlighetertiU expansion och öka dess konkurrenskraft. Förmig framstår propositionen som en 130 sidor lång beskrivning av problem med enfataHstisk inställning till hur problemen skall lösas. Industriministernanvänder formuleringar som att han är medveten om att läget förvärras, men atthan dock inte är beredd att förorda någon förändring, eller formuleringar somatt det nu ankommer på företagen att överväga vilka åtgärder som vidtas.Hemställan i propositionen utmynnar i förslag om rekonstruktioner ochstrukturförändringar som alla har det gemensamt, att de minskarsysselsättningen och skär bort verksamheter utan att något väsentligt nyttkommer i stället. Iett.läge när vårt land lever på lån från utlandet borde ju regeringens förslagi industripolitiskt hänseende vara offensivt och framåtsyftande för att man denvägen skall kunna lösa en del av de ekonomiska problemen. Detär inte bara socialdemokraterna som riktar kritik mot regeringens passiva hållningi industripolitiken. Även företagsledarna har i många ohka sammanhang gettuttryck för sitt missnöje med regeringen. T. o. m. i propositionen redovisashur enskilda företag vänt sig till regeringen med Man kan heller inte utan vidare avfärda den förödande kritik somligger i att 54 riksdagsledamöter från fyra poHtiska partier i olika motionertagit upp frågan om skrotkrisen. Fyramoderater kritiserar industriministerns fromma förhoppningar om enförhandlingslösning i skrotfrågan genom att bl. a. skriva: "Industriministernsoptimism delas dock inte av specialstålsföretagen och de mindrehandelsstålsföretagen, ej heller av övriga bedömare i de trakter där dessaföretag bedriver sin verksamhet. Där föreligger stor oro för attförhandlingarna i skrotfrågan inte skall leda till ett godtagbart resultat Stålindustrin,m. Dettavar vad fyra moderater skrivit i en motion. Två folkpartister kräver attriksdagen hos regeringen begär en fördelningsplan för skrot. Iflera motioner har socialdemokrater från olika håll i landet stälh liknandekrav och påpekat att regeringen inte får vara passiv i den här frågan. Motden bakgrunden är det bra att näringsutskottet så klart markerar att regeringenbör ta det initiativ som behövs för att få till stånd en överenskommelse, om denuvarande förhandlingarna inte leder till resultat. Det hade naturligtvis varitännu bättre om utskottets uttalande följts upp med ett tillkännagivande. Menskrivningen kan ju rimligen inte misstolkas. Industriministern rekommenderas avett enhälligt näringsutskott att se till att man får en rimlig och rättvisuppdelning av skrottillgångarna - och det är bra. Detta är min tolkning avskrivningen, men jag tyckte att industriministern i sitt inlägg i debattengjorde en något svävande tolkning av utskottets betänkande. Jag kan för egendel inte tolka det på något annat sätt än att det är en klar rekommendationtill industriministern att gå in och rätta till de problem som finns mellande berörda partema, om man inte kommer fram till en uppgörelse. Menfrågan har egentligen en betydligt större räckvidd. Problemet gäller hela densvenska stålindustrins metallurgiutveckling. Om vi över huvud taget skall hakvar någon svensk gruv- och stålindustri måste vi bestämma oss för hurmetallurgiri skall utvecklas. I den frågan har tyvärr varken industriministerneller näringsutskottets borgerliga ledamöter velat ta ställning. Med hänvisningtill att företagen själva får lösa de här problemen avvisas kalltsocialdemokraternas förslag om en särskild kommission med uppgift att planerastålindustrins metallurgiutveckling. Ändå är det i den här frågan sommöjligheterna för en svensk malmbaserad metallurgi ligger. Om vi snabbt fickfram förslag om hur vi skall få i gång järnsvampprodukfionen och nyaråjärnsprocesser, skulle vi säkert klara produktionen i de mellansvenskajärnmalmsgruvorna liksom i stålverken. Vivet att de svenska stålföretagen inte själva klarar den här omställningen tillnya råjärnsprocesser. För det behövs en aktiv industripolitik där statenmedverkar både i samordningsfrågor och med direkt stöd till utvecklingen. Gruv-och stålindustrin har stor betydelse för sysselsättningen och landets ekonomi.För verkstadsindustrin och vidareförädlingen över huvud taget är en inhemskstålproduktion av stor betydelse. Därför är den här fråganminst lika viktig som det mer kortsiktiga Stålindustrin,m. Alla de 54 riksdagsledamöter som motionerat om statligmedverkan i förhandlingarna om skrotet borde ha samma intresse för metallurginsutveckHng på . Går vi inte in snabbt för att klara den här frågan,så löper vi risk att inom ytterligare ett antal järn- och stålverkslås ut från marknaden. Bruksorterna dör - sysselsättningen försvinner. Däremotskulle aktiva insatser från samhällets sida för en rationell metallurgi kunnabetyda ett nytt uppsving för gruvor, järn- och stålverk samt manufaktureringoch även i fortsättningen vara en trygg och säker bas för den svenskaverkstadsindustrin. Ettav de viktigaste förslag som rimligen har att ta ställning till ärden socialdemokratiska reservationen om metallurgiutvecklingen. Tillviss del uppfylls de krav som ställs i motionen från av desocialdemokratiska reservationerna. Det hade varit önskvärt med en bättremarkering för verksamheterna vid Håkansboda och Mineralprocesslaboratoriet.Men eftersom det fortfarande finns förhoppning om att projekteringen i Håkansbodaskall få fullföljas och att Mineralprocesslaboratoriet t. v. fortsätter sinverksamhet, får vi följa utvecklingen och eventuellt återkomma i annatsammanhang. Jag vill yrka bifall till de socialdemokratiska reservafioner somfogats fill betänkandet. 50 KARL-GUSTAFMATHSSON (s); Av näringsutskottets betänkande nr 44 får vi återigen bekräftat hurregeringen och den borgerliga utskottsmajoriteten framhärdar i sin tro på attden svenska stålindustrins framfid bäst om företagen själva och utaninblandning från staten får fatta besluten när det gäller vår Stålindustrisframfid och utveckling. Utvecklingenhar klart visat att den filosofin inte håller. Nej, önskar vi en fortsattutveckling av svensk ståHndustri så krävs det, som vi socialdemokrater så oftahar framhålHt, att regeringen går in och tar ett kraftfullt initiativ för attfå till stånd en helhetslösning av hela stålindustribranschens problem. Attårets riksdagsdebatt om den svenska ståHndustrins framtid kom att infalla justi dag är naturligtvis en tillfällighet, men mot bakgrund av vad som skeruppe i Spannarhyttan, så ter detta sig som en verklig utmaning för ossbergslagsbor. Detär en mörk dag för befolkning , och tusentals engagerademänniskor runt om i Bergslagen upplever ett smärtsamt nederlag. Sista skiftetvid den ASEA-ägda masugnen i Spannarhyttan är avslutat om bara några timmar.Omkring 275 anställda vid den enda kvarvarande masugnen får lämna sina jobb. Enmånghundraårig tradition, som utgjort basen för näringslivet i Bergslagen, ärtill ända. Vadsom nu sker innebär inte bara att hundratals anställda med familjer iSpannarhyttan, och berörda gruvorter ställs inför svåra problemoch att de berörda kommunerna, som i gårdagens regionalpolitiskadebatt redogjorde för, hamnar i mycket besvärande situationer. Nej,det är framför allt också ett problem som hela den mellansvenskaspecialstålsindustrin drabbas av. Efter Spännarhyttans nedläggning kommer desvenska specialstålverken helt att hänvisas till skrotet som råmaterial. Ävenom skrotsituationen just nu i en lågkonjunktur inte betraktas som direkt akut,så har oron för den framtida skrotsituationen allvarligt förts fram vid ettflertal tillfällen av företrädare för branschen. I dagens debatt harproblematiken i fråga om skrotsituationen behandlats mycket ingående av fleratalare. Ovisshetenom hur den framtida skrotsituationen kommer att gestalta sig utgör alltsåfortfarande ett starkt skäl tiU att masugnen i Spannarhyttan inte skall läggasned. Nedläggningenav masugnen i Spannarhyttan har inte skett utan kraftiga protester från såvälde anställda som deras fackliga organisationer. I kampen för att bevaraSpannarhyttan har tusentals människor tillsammans med berörda kommuner ochlänsmyndigheter varit engagerade. Flera uppvaktningar inför industriministernoch interpellationsdebatter i har genomförts. Detfrämsta krav som i dessa sammanhang framställts har varit en begäran omtillsättandet av en allsidig utredning som utvisar det framtida behovet avtackjärn och förutsättningarna för en samlad lösning kring Spannarhyttan. Dethar nu visat sig att alla dessa ansträngningar har varit förgäves. Det är bl.a. mot denna bakgrund, herr talman, som jag anser att den borgerligautskottsmajoritetens skrivning i näringsutskottets betänkande är väl cynisk.Där faller man helt in i vad industriministern säger i propositionen och anseratt ansvaret för strukturförändringar åvilar främst företagen och de anställdaoch att man mot denna bakgrund inte finner det motiverat att statsmakternamedverkar till en strukturplan för specialstålsindustrin i enlighet med vad visocialdemokrater kräver. Vivet att det här resonemanget inte håller. Det håller inte heller efter det attKarl Björzén försökt motivera skrivningen. Hadede anställdas synpunkter i exempelvis Spännarhyttefallet tillmätts någon somhelst betydelse, ja, då skulle driften ha fortsatt i såväl Spännarhyttansmasugn som stålverket i , och Bondgruvan i skulle inte hellerha behövat läggas ner. Nej,så länge vi har kvar en borgerlig regering i detta land kommer de anställdasmöjligheter att påverka industripoHtiken och strukturutvecklingen att vara enchimär. Genom regeringens passiva hållning och ointresse för kravet på ensamordnad strukturplan för specialstålsindustrin är risken uppenbar att branschensutveckling även fortsättningsvis helt kommer att styras av företagens egnavinstintressen. Konsekvensen av det kan endast bli en, nämligen en fortsattutslagning av svensk stålindustri som medför att Stålindustrin,m. Stålindustrin,m. ytterligarestålorter kommer i farozonen. Ettfärskt exempel på avsaknaden av en samordning inom branschen är SKF:s beslut omatt söka sig in på nya tillverkningsenheter inom snabbståls-området, sominnebär ett försämrat marknadsläge för de två svenska företag som redan nu äretablerade inom denna tillverkning. De till betänkandet fogade socialdemokratiska reservationerna sammanfallerhelt med den uppfattning jag har i dessa frågor, varför jag yrkar bifall tillsamtliga socialdemokratiska reservationer. I detta anförandeinstämde (). 51 BO (): Regeringens industripolitiska handlande har präglats av tvågrundläggande svagheter. En har varit oförmågan att ta positiva grepp ochstödja framåtsyftande investeringar. En annan har varit en naiv övertro påmarknadens förmåga att lösa alla problem. Båda dessa svagheter illustreras välav två olika punkter i dagens proposition om stålfrågor. Den första utgöroviljan att satsa på en vidareförädling av malmen i till granulereller minipellets. Den andra visas av oförmågan att inse att problemen runtskrottillförseln är ett exempel på ett marknadsmisslyckande som staten måsterätta till för att vår marknadsekonomi skall fungera. Gruvornai har haft avsättningssvårigheter. a. med att leveranserna av slig till och Domnarvetminskat eller upphört och med att efterfrågan på styckemalm från vissa belgiskaförbrukare minskat. Det har därför varit nödvändigt att söka utveckla en mermarknadsanpassad produkt som lättare kan finna avnämare. Så har skett genomatt man tagit upp tillverkning av s. k. granuler eller minipellets avhöganrikad slig. Metoden testades i .full skala och visade sighälla måttet. Man hade då en produktionsvolym på . Produkten var avgod kvalitet, även om produktionsmetoderna av naturliga skäl var relativtprimitiva. Dethar talats om att det skulle finnas vissa tveksamheterbeträffande produktionen av granuler. Så är inte fallet. Det står helt klartatt produktiviteten på sinterbandet höjs kraftigt, med åtminstone , genomden nya processen. Att man nu vill göra ytterligare ett fullskaleförsök i beror inte på att man har några misstankar om attgranuler inte skulle fungera lika väl som traditionell slig. Å andra sidan ärdet naturligt att man vill skaffa sig full säkerhet om en ny metod. Det nyaprovet skall inte jämföras med någon utvärdering i egentUg mening. En sådan ärredan gjord. Vad det rör sig om är en helt rutinmässig prövning för att än engång bestyrka att metoden håller. Vadsom nu behövs är att skyndsamt kan uppföra en lageriokal till en kostnadav 30 milj. kr. för den nödvändiga härdningen av granulerna. kan man enbartproducera dem under en . Med hänsyn till att allaförutsättningar för en förbättrad lönsamhet i gruvdriften bör tas till vara ochmed tanke på att det brådskar, då det ändock kommer att taett och ett halv till för att fullborda investeringen, är det viktigtatt anslaget ges , så att arbetena snabbt kommer i gång. Regeringenhar naturligtvis ingen känsla av att det brådskar. Likt ,, lägger pannan i djupa veck och vill att fråganytterligare skall prövas och utredas. I dagens läge har vi emellertid ingetutrymme för industripolitiskt navelskådande, i varje fall inte i denna fråga.Produktionen av granuler har redan visat att den tekniskt håller måttet. Den ären nödvändig vidareutveckling som behövs för att Grängesgruvan skall kunnafortleva. Det finns ett stort intresse för den nya produkten hos avnämarna nerepå kontinenten. Allt som behövs är att man får det klartecken somriksdagen kan ge genom att bevilja ett rekonstruktionslån om 30 milj. kr. FruHambraeus hade fullständigt rätt, när hon tidigare påpekade att det brådskar.De borgerliga försöken till förhalning och uppskov är sakligt helt omotiverade.De visar bara att regeringen nu inte har någon som helst handlingskraft. Denkostnad det rör sig om, 30 milj. kr., är mycket Hten. Det gäller speciellt omvi betänker alternativet: kostnaden för att lägga ned en gruva med i varje fall700 anställda - är det närmare 900 anställda. Denna kostnad blirnaturligtvis oerhört mycket större. Omvi gör den här investeringen är framtiden för Grängesgruvan ingalunda så mörksom många vill utmåla den. Man har både från den lokala företagsledningen ochfrån facket visat stora prov på realism och vilja till UtveckHng. Det har bl.a. tagit sig uttryck i att man utarbetat en plan för en avveckling av 140arbetstillfällen för att trimma organisationen och göra den mereffektiv. Därefter återstår ungefär 700 anställda. Med en årsproduktion om 2miljoner ton, där eller mer består av de nya granulerna, bör man få enrimlig lönsamhet och få ett kassaflöde som dels täcker de röriiga kostnaderna,dels möjliggör de ersättningsinvesteringar som är nödvändiga. Lyckas man meddetta, vilket det finns alla förutsättningar för, kommer också gruvan attfortleva. Framtidenför gruvan kan därför bedömas som ganska gynnsam. Men det är helt nödvändigtatt den nya investeringen för produktion av granuler kommer till stånd. Dessbättre har vi ju i utskottet fått majoritet för den socialdemokratiska linjen.Låt oss hoppas att den eUer de borgerliga ledamöter som påstått sig se ljusethar kuraget kvar till den stund då tryckningen kommer. För en gångs skullkanske förnuftet segrar. Enannan principiellt intressant och viktig punkt som vi behandlar rörfrågan om skrottillgången för stålindustrin. Denna fråga har kommit i ettdrastiskt nytt läge i och med att metallurgin i Domnarvet läggs ned och SSABvill gå över till ökade insatser av skrot för sin stålframställning. Såvitt jagbegriper råder det föga tvivel om att detta är en berättigad åtgärd, om man serdet rent företagsekonomiskt - sannolikt rör det sig för del ommöjligheter till årliga besparingar i storleksordningen 20-30 milj. kr.Samtidigt är det mycket tveksamt om det går att fördubbla den svenskaskrotimporten upp till kanske . Att en sådan ökning skulle ge upphovtill negativa priseffekter står tämligen klart. Stålindustrin,m. Stålindustrin,m. Ettantal privatägda stålverk har därför blivit mycket oroade över planer.Industriministern tycks däremot föga oroad. Han intar en attityd av obekymrad,sangvinisk låt-gå-mentalitet. Han tycks som sagt tro att marknaden löserproblemet. Mendet är precis vad vi inte kan vänta oss i detta fall. Det här är ettskolboksexempel på vad ekonomer brukar kalla marknadsmisslyckande. Ur ettisolerat företagsekonomiskt perspektiv handlar korrekt. De andrastålverken har naturligtvis inte heller något skäl att göra annat än attoptimera var för sig i dagens läge. Men tillsammans leder deras uppträdandetill osäkerhet och sannoHkt betydande förluster i den internationella bytesrelationenför genom att importökningen pressar upp priserna. Vad som kortsiktigtter sig förnuftigt för varje enskilt företag kan därför samhällsekonomiskt blimycket tvivelaktigt. Detta problem - och det är själva poängen - kan intemarknaden lösa av sig själv. Därför måste en samlad aktion, ledd av staten,komma tiU stånd. Han vill ingenting göra.