prot · G40971 · 1980-12-31 00:00:00 — "levnadsstandard är fortfarande en av dehögsta i världen, arbetslösheten är mycket låg, även om den till en del döljsoch utlandsskulden är lägre än i mänga andra länder," kunde ha tillagt, atf fä länder har enmateriell nivå liknande vär. Antalet bilar, fritidshus, båtar, ,telefoner, televisions- och radioapparater m. m, är större per hushåll änflerstädes på andra håll. Det är bl, a, mof den bakgrunden som vi har aft bedöma denekonomiska kris nu befinner sig i. Liksom ocksä våra möjligheter ochvår förmåga att lösa problemen. Och slutsats var därför logisk; "Svenskarna har visat förr att de kan genomgå dennödvändiga hästkuren för att hamna på rätt kurs, och jag kan inte se någonorsak till varför inte återigen snart skulle vara i topp pärankinglisfan," Jag har tidigare här i kammaren påmint om att värt landingalunda är ensamt om sina bekymmer. Bakom balanskris ligger i storutsträckning samma orsaker som utlöst motsvarande problem i andra länder. Menvär situation är mera akut. De samlade underskotten i både den statligabudgeten och vär bytesbalans har blivit allvarligare och förutsätter imotsvarande mån mer både av kortsiktiga åtgärder och av ett långsiktigtmålmedvetet saneringsarbete. Vär ekonomisk-politiska debatt har alltför länge inriktatspä krisens yttringar. På vissa häll har man vägrat att erkänna, att det ärstrukturella förändringar i vår samhällsekonomi sorn mäste vidtagas, om vi villlösa problemen. Och lösa dem mäste vi, om de inte skall förvärras och om viinte fill nästa generation skall överlämna en ansvarslöst tung börda. Tre skilda områden är av avgörandestrategisk betydelse. För det första måste budgetpolitiken bedrivas med denbestämda målsättningen att uppnå balans mellan statliga inkomster och utgifter.För det andra krävs ökade insatser av arbete och kapital i denkonkurrensutsatta sektorn, framför allt i industrin. Och för det tredje - ochdeffa är en förutsättning för def andra -måste det svenska näringslivetskonkurrenskraft i förhållande fill omvärlden väsentligt förstärkas. I dessa tre hänseenden har de offentligautgiftsstegringarna en avgörande betydelse. De är en viktig förklaring till attvi ligger sämre fill än länder som och , vilka vårasocialdemokratiska motståndare gärna åberopar som exempel på länder som förfframgångsrik ekonomisk politik. Medan de offentliga utgifternas andel avbruttonationalprodukten uppgick till i , varmotsvarande siffra i och . Och sedan 1973har det offenfiiga i vårt land tagit i anspråk inte bara hela den ca10-procenfiga ökningen av vår bruttonationalprodukt utan därutöver ytterligare10 %. Motsvarande siffror för var en tredjedel av BNP-ökningen ochför en fjärdedel. Följden har för vårt vidkommande blivitofillräcklig produktionskapacitet, hämmade investeringar, försämradbytesbalans och snabbt växande budgetunderskott. Defta, fru talman, utgör bakgrunden till regeringenslångsiktiga saneringsstrategi och till de fortsatta åtgärder somstatsministern redovisat inför denna kammare. Det är fräga om enlångtgående omläggning av den de ständiga utgiftsstegringarnas politik som harbedrivits i årtionde efter årtionde. Def är en omläggning som skallgarantera välstånd, trygghet och sysselsättning för kommande generationer. Defär alltså en i allra högsta grad offensiv politik. Det är alldeles klart att många grupper känner oro dåufgiftsbegränsningar drabbar sådan samhällsservice som tidigare befraktats somnära nog given. Det är förklarligt att man på mänga håll hellre vill lösa problemengenom att öka statens inkomster med hjälp av höjda skatter eller avgifter. Men den vägen är oframkomlig. Skattehöjningar ger intelängre ökade inkomster fill statskassan. Det finns tre orsaker härfill. För detförsta leder skatteökningar fill att tillväxten i ekonomin går ner. För detandra medför höjningar av vissa skatter aft intäkterna av andra skattekällorminskar. Och för def tredje väljer allt flera att undandra sig beskattning-inom eller utom lagens råmärken - ju högre skaftetrycket blir. Höga skatterverkar alltså på i princip samma sätt som höga tullar mellan länder. Demotverkar en effektiv arbetsfördelning och hämmar välfärden. Jag har liksom det parti jag företräder som bekant längehävdat, atf vi förr eller senare måste komma till en punkt där fortsattaskattehöjningar inte ökar def offentligas inkomster. Jag har kritiserats hårtför detta. börjar allt flera ansluta sig till denna uppfattning.Erfarenheterna i vårt eget land talar för vår ståndpunkt. Skattekvoten i Sverigehar ökat - har gjort stort nummer av det - dels därföratt kommunala skattehöjningar har motverkat de sänkningar av den statligainkomstskatten som ägt rum, dels därför att vissa indirekta skatter måsthöjas av stabiliseringspolitiska skäl och på grund av aft fillväxten varitlägre . Men trots detta har den konsoliderade offentliga sektornstotala inkomster ökat endast obetydligt. Även om detta delvis beror pä oljeprishöjningarnastillväxthämmande konsekvenser, kvarstår likväl slutsatsen, att budgetunderskottinte längre kan angripas skaftevägen. Denna slutsats har varit i hög grad avgörande förregeringens strategi att nedbringa utgifternas expansionsfakt fill en nivåunder den beräknade ekonomiska tillväxten. Vi har och i årkommit en bra bit pä den vägen. För def kommande budgetåret minskarstatsutgifterna exkl. räntor realt . Men besparingar på de statliga utgifterna måste åtföljasav ännu större återhållsamhet. Lika begränsat som utrymmet är förstaten aft höja sina skatter, lika begränsat är utrymmet på den kommunalasidan. Höjda kommunalskatter slår direkt pä löntagarnas realinkomster. De är inflationsdrivande. De leder till sänktproduktivitet i samhällsekonomin. Någon annan realistisk utväg än att sänka utgiftstaktenfinns alltså infe heller på den kommunala sidan. Den kommunala ekonomin är en så betydelsefull del av vårsamhällsekonomi, atf den måste anpassas till def reala utrymme som står tillallas värt förfogande. Regeringen kan inte och har inte rätt att ta pä sittansvar att se hur samhällsekonomin undergrävs av en alltför snabb kommunalutgiffsex-pansion. Det faktum att statsinkomsterna endast kanökas genom ökad ekonomisk tillväxt utgör ett huvudskäl för atf vidta särskildastimulansåtgärder eller avveckla befintliga hinder för ett ökat utbud avarbetskraft och kapital för produktiva investeringar. Under 1970-falef harantalet arbetstimmar i fortlöpande minskat. Samfidigt har vi haftstörre antal människor i sysselsättning än i vår historia.Def går inte att fortsätta sä i längden. En ökning av timantalet med bara 5 %skulle uppskattningsvis leda till en produktionsökning pä inte mindre än 20miljarder kronor och därmed förbättra def offentligas inkomster med 10-12miljarder, dvs. med lika mycket som de senaste fyra årens skattehöjningar. På sina häll tror man atf sysselsättningen i framtidenendast skulle kunna med hjälp av förkortad arbetstid eller genom attautomafisering och datorisering motverkas. Denna tanke måste bestämt avvisas.Med minskad arbetstid sjunker realinkomsferna. underskott ökar.Svårigheterna atf öka produktionen och exporten blir större. Riskerna försfigande arbetslöshet förstärks. Vad det generellt sett är fräga om är alltså aft slå vaktom den fulla sysselsättningen genom ökade arbetsprestationer. Vidgademöjligheter fill ledighet, förkortad arbetsvecka, skärpt skaftetryck, höjdamarginalskatter och en växande andel transfereringar - dvs. inkomster som ärfrikopplade från arbetsinsatsen - allt detta står i klar motsatsställning fillde övergripande ekonomiskt-politiska målen och utgör hot mof sysselsättningen.Arbetslös- hef utgör det största hotet mof en rättvis fördelningspolitik.Denna självklarhet bör alla de tänka pä som gör gällande atf åtgärder somstimulerar människorna att öka sina arbetsprestationer inom ramen för den öppnaekonomin sfär i strid mot fördelningspolitiken. Motsatsen är fallet. Utbudet av riskvilligt kapital måste dessutom förstärkas.Regeringen har vidtagit en rad åtgärder i defta hänseende. Skaftesparandet ochskaftefond-sparandet har fått ett starkt gensvar ute bland människorna.Löntagare som sparar i det egna företaget fär samma förmåner som de somdeltar i skattefondsparandet. Dubbelbeskattningen på aktier har begränsats. Defmåste bli mera lönsamt aft investera i produktion, mindre lönande att ägna sigåt finansiella transaktioner av olika slag. Vi måste nu föra en offensiv politik bort urkrisen - offensiv i den meningen att vi måste angripa själva orsakerna fillobalansen och de hinder för ökad produktion, förbättrad produktivitet ochtillväxt som byggts in i den svenska ekonomin, delvis med hjälp av oss allahäri , . Industrisektorn mäste fä tillgängtill den arbetskraft industrin behöver. Den offenfiiga sektorns ianspråkfagandeav reala resurser mäste därför begränsas. Det i går träffade avtalet mellan LOoch SAF vittnar om allmän förståelse för just dessa klara ekonomiska fakta. Det här saneringsarbetet i vär ekonomi måste bedrivas päbåde kort och läng sikt. I det korta perspektivet blir det fräga om atfutnyttja den latenta kapacitet och de resurser som vi förfogaröver. På gäller det atf genom investeringar bygga ut vårproduktionskapacitet. Mänga hävdar att vi mäsfe - som det heter - investera ossut ur krisen. Och på lång sikt är detta en självklarhet. Men pä kort sikt ärdet fräga om aft mobilisera de resurser som vi har - de befinfiigaresurserna. Om vi inte lyckas med def, kommer infe heller de långsiktigtnödvändiga investeringarna till sfånd. Det är närmast en ekonomisksjälvklarhet. I det korta perspektivet innebär det här krav pä att desvenska företagens internationella konkurrenskraft och lönsamhet måsteförbättras, så aft svenska produkter finner avsättning även på en vikandeinternationell marknad. Här hemma i måste vi vända de senaste årensutveckling mot ökat importberoende och utslagning av mänga tusentalsimportkonkurrerande små och medelstora företag. I det här skedet är den reala lönekostnadsutvecklingennära nog avgörande. Nominellt höga löneökningar förvärrar situafionen och gerlöntagarna mindre köpkraft i plånboken än de får genom nominellt lägrelöneanspråk som ligger inom ramen för våra reala resurser. Def nu träffadeavtalet är från många synpunkter och framför allt i def längre perspektivetansvarskännande och värdefullt. I def korta perspekfivet- för eft är- innebäravtalet inte någon förbättring av vår internationella konkurrensförmåga.Däremot ger det en sådan förbättring sett över hela avtalsperioden. Mengenerellt sett torde det här avtalet och den atmosfär som har präglatförhandlingarna vara ägnade atf stärka förtroendet för och för våraföretags konkurrenskraft. Lät migstryka under några rader ur det gemensamma uttalande som LO och SAF har gjorf och som statsministern citerade här fören stund sedan, därför att jag tycker att just dessa rader belyser de bådaorganisationernas -de har ju annars motsatta intressen - gemensamma grundsyn.Därför är de värda att repeteras: "Vårt välstånd vilar på det dagliga arbetet ochskapas infe av lånefinan-sierade bidrag och subvenfioner. Därför måste arbetetsvärde erkännas, lönsamheten förstärkas och sysselsättningstillfällena inomnäringslivet återvinnas," Det gäller nu för oss alla att ta det nya avtalefsmöjligheter i anspråk, så att dess långsiktiga, obestridliga fördelar kan tastill vara. När SAF och LO förklarar atf det yttersta ansvaret för de nödvändigaåtgärderna åvilar regering och riksdag, så är också det ett självklartkonstaterande. Regeringens finansplan och den uppföljning av finansplanensmålsättning och syften som redovisats och här avstatsministern vittnar om att regeringen är beredd att ta det ansvaret. Menoppositionen här i har naturligtvis ocksä ett ansvar. inte visat sig vara beredd att bära det. anförande var en enda läng klagovisa -enligt min mening en krigsförklaring mot def samförstånd som avtalet mellan LOoch SAF vittnar om. Def var eft enda långt försök att utså misstroende - intebara mot regeringen, det är deras självklara rättighet, utan ocksä direkt ochindirekt mot värt lands ekonomi, mot omvärldens förtroende för landet och dessmöjligheter att klara krisen. Lät mig i det sammanhanget peka på denekonomisk-politiska motion som socialdemokraterna väckte för någon vecka sedan.Den är ett i flera hänseenden intressant - för att inte säga märkligt -aktstycke. För det första medges i motionen, i varje fall indirekt,att bakom obalansen i vår samhällsekonomi ligger infe - som alltidbrukar göra gällande, vilket han gjorde också - "borgerligtvanstyre" utan företeelser som byggts in i vår ekonomi under decennietföre maktskifte. Likaså medges ätt många års saneringsarbete krävsinnan balans kan återställas. För det andra finns i mofionen även andra tecken pä ettnytänkande som bör hälsas med fillfredsställelse av oss alla. Men kanjag konstatera att motionen är en enda läng motsägelse mellan skildringen avvåra ekonomiska problem å ena sidan och slutsatserna rörande sättet att lösadem å den andra. Medan beskrivningen av ekonomiska läge till stor delskulle kunna vara hämtad ur regeringens finansplan, präglas de föreslagnabotemedlen av samma verklighetsflykt som funnits i liknande, tidigareaktstycken alltsedan krishösfen 1976. Lät mig i korthet exemplifiera. Socialdemokraterna kritiserar regeringen för eft alltförstort budgetunderskott. Men deras åtgärder leder till ökade statsutgifter utanmotsvarande besparingar. Socialdemokraterna angriper med rätta inflationen. Menderas krav pä ökade statsutgifter och höjda skatter lägger ytterligare bränslepå inflationsbrasan. Med all rätt förordarsocialdemokraterna - liksom regeringen - att inflationsdrivande indexbindningari den svenska ekonomin skall brytas upp. Men deras enda konkreta förslag är attupphäva den indexreglering av skatteskalan vars syfte är atf förebyggakompenserande lönekrav som driver på inflationen. De vill dessutom återgå tillden indexreglering av pensionerna som ändrade . Efter att är ha bagatelliserat de högamarginalskatterna tycks socialdemokraterna äntligen ha kommit underfund med debetydande samhällsekonomiska olägenheter som höjda marginalskatter förorsakar.Men de föreslär åtgärder som skärper marginalskatterna eller färmotsvarande negativa effekter. Efter anförande vet jag intevar de egentligen står då det gäller marginalskatterna. Det gjordehär i talarstolen var ju att fa avstånd från sänkta marginalskatter, vilket manbegär och talar varmt för i motionen. Det råder alltså motsägelse även inompartiet, fill råga på allt. Sparande och investeringar mäste öka, sägersocialdemokraterna i motionen. Men för de fram förslag filflöntagarfonder, utbyggd prisreglering, nya skattehöjningar för företagen, ettutbyggt regleringssystem och fortsatt dubbelbeskattning av aktier. Allt dettafär ju direkt motsatta effekter på svenska företags framtidstro ochinvesteringslust. För att en inflationsdämpande produktivitefshöjning skallkomma till stånd mäsfe en fortgående strukturomvandling i näringslivetaccepteras, säger socialdemokraterna. De kräver ökad rörlighet och störrebenägenhet aft acceptera olika slags förändringar. Men i praktiken har de gåttemot snart sagt varenda åtgärd som regeringen föreslagit i dessa olikahänseenden. Socialdemokraterna förordar vidare en aktivväxelkurspolitik och successiva revalveringär för att hindra utifrån kommandeprishöjningar, och de medger aft en förutsättning för def är att inhemskakostnads- och prisökningar är lägre än omvärldens. Men varken i motionen elleri den praktiska politiken har socialdemokraterna ställt sig bakom deeffektiva kostnads- och prisdämpande och därmed konkurrensstimulerande åtgärderför svenska företag som kan komma i fräga. Återupprätta fasta normer och disciplin i den ekonomiskapolifiken, säger de - f. ö. i omedelbar anslutning fill aft de kräver en rörligväxelkurspolitik, men den bristande logiken kan vi kanske bortse frän.Resonemanget om de fasta normerna och de långsikfiga planeringsmöjligheternaklingar emellertid inte särskilt trovärdigt, när kraven framförs frän ettparti som bara haft en enda för oss andra uppfattbar,klar strategi, nämligen atf gä emot den långsiktiga saneringspolitik somregeringen strävat efter atf föra. I den socialdemokrafiska mofionen understryks behovet avförbättrad konkurrenskraft, förstärkt produkfivitet och vidgadeproduktionsmöjligheter. En betydligt större del av värt samhälles gemensammaresurser mäste, heter def, ställas fill den konkurrensutsatta sektornsförfogande, vilket alltså innebär atf nägon annan sektor måste minska imotsvarande män. Men kritiserar socialdemokraterna regeringens strategi att uppnå detta mål och har gått emot regeringensalla förslag aft skapa det erforderliga utrymmet för de produktivainvesteringarna. På punkt efter punkt kan man på det här sättet påvisamotsättningarna mellan ord och handling. Motionen håller infe ihop. Den saknarkonsistens, och den saknar logik. Den är en typisk produkt av dagensoppositionspolitik. Man frågar sig: Var finns de konkreta, konstruktiva ochdynamiska förslagen? De saknas i motionen, och de saknades i ännu högre grad iOlof Palmes anförande här . Ord och åter ord, vackradeklarationer och kritik fyller ut tomrummet efter konkreta förslag - tyvärr.Olof gjorde saken ännu sämre. Indirekt tog han ju, som jag påvisade,t. o. m. avstånd ifrån det positiva inslaget i den socialdemokratiska motionen,nämligen defta att behöver en ordenfiig sänkning av marginalskatterna. har socialdemokraterna börjattala om en "historisk kompromiss" med näringslivet. Genomöverläggningar med näringslivet skall pånyttfödelsens vind blåsa genom defsvenska samhället, och det låter ju bra. Bättre sent än aldrig, om någonting sådantkommer till stånd. Men det var ju till följd av socialdemokraternas"historiska offensiv" sedan slutet av 1960-falef som det svenskanäringslivets slagkraft pä punkt efter punkt försvagades. Och nustår vi juhärmed låg soliditet, läg lönsamhet och en ofillräcklig relafivkonkurrenskraft. I det läget erbjuder socialdemokraterna de svenska företagenen "historisk kompromiss" genom ett nytt fondsystem, som skallmöjliggöra för facket att ta över makten över företagen. Detta kallar alltsåOlof en offensiv dynamisk politik, som kan föra uf ur krisen. Men frågan om hur värt ekonomiska system skall se ut, hurdef skall vara i fortsättningen, är faktiskt inte en facklig angelägenhet. Detär inte facket som skall avgöra det. Det är inte heller en angelägenhet förenbart socialdemokraterna utan för alla medborgare i vårt land, infe i derasegenskap av medlemmar av olika kollektiv utan som medborgare i ettdemokratiskt, fritt och öppet samhälle, som bygger pä ett fritt ekonomisktsystem och pä en öppen marknadshushållning. När socialdemokraterna därför somförutsättning för en förbättring av def svenska näringslivets lönsamhet - eftavgörande villkor för välstånd och sysselsättning - kräver ett nytt slagsekonomiskt sysfem genom kollektiva fackföreningsstyrda löntagarfonder, haralla svenska medborgare anledning att reagera inför den utpressning som det isjälva verket är fråga om. Def är, fru talman, naturligtvis bara bra attsocialdemokraterna nu har blivit förnuftiga nog att erkänna lönsamhetens storabetydelse. Men den omvändelsen fär självfallet inte leda till aft manuppluckrar den marknadshushållning som är en integrerande del av vår demokrati.Det får inte leda till socialisering helt eller delvis av fria företag i vårtland. Jag skulle därför vilja ge socialdemokraterna ett gottråd, och jag ger det rådet alldeles gratis. Def blir ingen marginalskatt pådet. Avskriv tanken pä kollektiva löntagarfonder! Tala i stället om för allasmå och medelstora företag att ni socialdemokrater är beredda atf stödja allainitiativ fill lönsamma, produktiva insatser, att ni och facket inte harnågot intresse av atf överta äganderätten till och styrningen av svenskaföretag, att våra företag skall kunna utvecklas i en fri marknadshushållningdär människornas-konsumenternas efterfrågan och infe facket skall styraproduktionen och där våra möjligheter att hävda oss i en hårdare konkurrerandeomvärld blir beroende av vär egen arbetssamhet och vår egen duglighet. Om ettslopande av tanken på kollektiva fonder skulle kunna betraktas som ettpolitiskt offer, är det enligt min mening ett offer värt högaktning, eftersomdef skulle göras i samförståndets och välfärdens intresse. Aft , ordförande i löntagarfondsutredningen,i skrivelse till mig i ekonomidepartemenfet funnit sig infe kunnaslutföra sitt arbete som ordförande, visar hur splittrade och delade meningarnaär i den här frågan och hur läsningarna på olika håll omöjliggjort ettförutsättningslöst och realistiskt utredningsarbete. Bubblan har brustit. , fru talman! Def finns ingen enkel väg ufurdagens kris. Saneringen kommer aft fa fid och den kommer att krävauppoffringar av oss alla. Vi mäste gå till verket med den gemensamma strävanatf skydda de mest utsatta. Saneringsarbetet kräver också realism. Vi måste severkligheten som den är och ta hänsyn till de villkor som verkligheten ställer,inte göra oss en skenbild av verkligheten. Vårt lands totala förbrukning måstealltså anpassas till de tillgångar som vi förfogar över och till vad vi har rådmed. Det här begreppet "ha råd med" har kommit bort i debatten desenaste åren. Men vi kan inte leva över våra tillgångar. Förmåner och bidrag avolika slag, som urholkar vår välfärd, är inga verkliga förmåner. De utgör istället ett hot mot framtidens trygghet. Och vi måste bygga vårtsaneringsarbete pä det samförstånd som är utbrett i och betecknande för vårtland och som har kommit till uttryck i det avtal som träffades mensom sannerligen infe präglade anförande här i . Och när vi gär till verket och bedömer de uppoffringar somdet kan bli fräga om mäste vi ha klart för oss att levnadsstandardfortfarande är en av de högsta i världen och att vi här finner och har funniten högre grad av socialt samförstånd än i flertalet andra länder. Dessa tvåförutsättningar bör enligt min mening utgöra utgångspunkten för en målmedvetenoch långsiktig politik. För en politik, fru talman, som syftar fill aft återgedet här gamla fina landet den ekonomiska styrka som det under de senaste årenhar börjat förlora. skedde ett stort omslagi världsekonomin. Undernågradecennier hade vi vant oss vid en årlig tillväxtpä , förhållandevis låg inflafion, låg arbetslöshet, kraftigaförbättringar i bäde den privata och den offenfiiga standarden. Den socialatryggheten hade byggts ut i en omfattning som de politiska pionjärerna aldrigens hade vågat drömma om. Välfärdsdemokratierna tycktes vara pä god väg atf skapasamhällen där människor inte bara var politiskt fria utan ocksä befriade fränfattigdomens och nödens gissel, där överflödet snarare än armodet vardet stora sociala och politiska problemet. Men den här bilden skulle komma att bli en annan. IOECD-länderna har vi under nu näsfan ett helt decennium haft en inflationstaktsom gått upp till tvåsiffriga fal. 25 miljoner människor gärarbetslösa. Många av de här länderna har grundläggande balansproblem i sinaekonomier. Tillväxten är nere i några fä procent, om ens det, och 1980-talettycks inte ge stort hopp om nägon avsevärt snabbare resurstillväxt. Framtiden, fru talman, är inte längre vadden en gäng varoch framför allt: den är infe vad den borde vara. I de fattiga länderna ärläget ännu mycket värre än i de länder jag just beskrev. De har hårdastdrabbats av den ekonomiska krisen, deras skulder har ökaf mycket snabbare änvåra, de tvingas skära ned trots atf de egentligen skulle behöva öka både produktionoch konsumtion. Och framför allt: deras problem är inte atf värna ett hotatvälstånd, utan deras problem, fru talman, är om de skall överleva eller inte.