prot · G40948 · 1980-12-31 00:00:00 — Jagtycker att bör ta fasta på den , och snabbt agera. Närdet gäller att mobilisera folkrörelserna för fredsforskning är jag helt överensmed de tidigare talarna. Det är ju bra att också andra parfier uppenbarligensluter upp bakom de krav som ställs från socialdemokratiskt håll och frånvänsterparfiet kommunisterna att man skall anslå medel för att verkligen skapa enbred opinion också i . 68 (): Utrikesministern sade någonting om att regeringen hade visat sinasträvanden genom att driva frågan om nedrustningen på säkerhetskonferensen iMadrid. Jag kan instämma i mycket av analys av den europeiskasituationen, och jag har inte heller någon kritik av hur man agerar när detgäller den europeiska nedrustningskonferensen. Tvärtom vore det intressant atthöra vilka möjligheter man ser att nå framgång med det svenska initiativet iMadrid. Menjag tror att det är viktigt att också se på de nordiska frågorna, t. ex., somdet sagts i den norska debatten, en atomvapenfri zon i som en del iarbetet för atomvapenfria zoner i ett större europeiskt sammanhang. Jagtror att vi utöver vad som sker i också måste diskutera det nordiska. Vihar en utitiärkt möjlighet att göra det efter den omsvängning som skett iNorge, där helt gått in för atomvapenfria zoner och där centerledarengjort ett uttalande, som visserligen inte är i direkt anslutning men som ändånärmar sig frågan. Det är ju bra. Jagskulle också vilja ta upp en annan aspekt på varför det nu är viktigt att ageranordiskt. De nordiska länderna har ju i kanske ovanligt hög grad en gemensamkultur, och det förekommer ett stort ekonomiskt samarbete. Vi talar om dennordiska stabiliteten. Ändå har de fem nordiska länderna valt mycket olika säkerhetspolifiskalösningar. har sin speciella lösning. och är de enda somhar ungefär samma lösning. har sin neutralitet, och har sin,definierad på ett annat sätt. Är det inte egendomligt att länder som iövrigt har så likartade villkor, av omständigheternas makt har valt så olikasäkerhetspolifiska lösningar? Detta borde vara en varningssignal föross. Vihar i upplevt en lågspänningsperiod. Men det faktum att vi trots allthar så skiljaktiga lösningar på det säkerhetspolitiska området när vi annars ärså relativt överens borde vara en varningssignal. kanske inte i allframtid kommer att förbli ett lågspänningsområde. Och om en konflikt uppstår,kan spänningen öka snabbt i . Detfinns en rad utvecklingstendenser som, under sämreomständigheter, skulle kunna leda till en ökad spänning i . Murmanskligger vid enda utlopp i fritt hav. kommer attfå stor ekonomisk betydelse på grund av oljefyndigheterna. Vi har ocksåkryssningsrobotarna, som är ett hot på ett nytt sätt. Det finns även andraelement i den nordiska utvecklingen som snarare drar de nordiska länderna frånvarandra än till varandra, vilket också framhålls i den norska bok som här harciterats. Justpå grund av att vi har så skiljaktiga lösningar på det säkerhetspolitiskaområdet och kan se tendenser till centrifugala krafter på detta område iNorden, borde det nu vara vikfigt att söka finna den minsta gemensamma nämnarenför de nordiska länderna. skulle kunna ta initiativ för att se vilkavägar som är framkomliga för att skapa någon form av atomvapenfri zon. Men viskall naturligtvis vara mycket försiktiga med att från början tala om hur denskall se ut. OlaUllsten var kanske litet väl pessimistisk, när han enbart målade upp desvårigheter som är förknippade rned att skapa en sådan atomvapenfri zon. I enarfikel i Tiden har gjort en jämförelse med detarbete som påbörjades, i hög grad av henne, för att få framinternationella förbud mot inhumana vapen. Hon understryker hur detförhandlingsarbete som hon och framför allt har lagt ner nu-visserligen - har lett till utmärkta resultat. Det har varit frågaom en stegvis förhandlingsteknik, som enligt mycket väl skullekunna användas också i det sammanhang som vi nu diskuterar. Nordiska uppslagfill olika typer av zoner i bör kunna ses som ett led i någonfing somlängre fram skulle kunna leda fill en form av kärnvapennedrustning i Europasom helhet. Jagtror att denna arbetsteknik, som framgångsrikt har fillämpats under flera olikasvenska regeringar, mycket väl skulle kunna fillämpas också när Omen kärnvapenfri zon i , m. m. Omen kärnvapenfri zon i , m. m. det gäller att finnagemensamma nämnare för de nordiska ländernas säkerhet. undrade varför en ensidig svensk nedrustning skullevara problematisk för vår alliansfrihet. Det är helt enkelt på det viset attvår alHansfrihet är en förutsättning för vår neutralitet. Och en förutsättningför vår neutralitet är att det finns en tilltro till det svenska försvaret. Omvi skulle avskaffa det svenska försvaret, skulle denna tilltro försvinna. Merkomplicerat än så är det inte. Närdet gäller frågan om en kärnvapenfri zon i hoppas jag att det inte, pågrund av att vi har pekat på svårigheterna, har verkat som om den svenskaregeringens intresse för en sådan zon är obefintligt eller mycket svagt. Men enfundamental politisk svårighet är att det i första hand egentligen inte kommeran på de nordiska ländernas vilja att åstadkomma en sådan zon. De nordiskaländerna är redan länder utan egna kärnvapen. Jag har också svårt att tro attnågot av de nordiska länderna har någon annan mening än när det gällervärdet av att - om det vore möjligt - skapa garantier mot kärnvapenanfall motvåra territorier. Det avgörande för om ett sådant garanfisystem, som enkärnvapenfri zon förutsätter, skall kunna komma fill stånd är att de stater somhar kärnvapen är beredda att ge sådana garantier. har vi inte settnågra tecken på att de är det. Jagtar gärna fasta på det säger om behovet av att arbeta nordiskt.Det gör vi i praktiskt taget alla andra internafionella frågor, och det här ären internationellt säkerhetspolitiskt viktig fråga för de inblandade staterna.Och även om olikheten i säkerhetspolitisk orientering naturligtvis medför vissasvårigheter när det gäller att samordna agerandet på det militärpolitiskaområdet, så kan man säga att just olikheten också innebär möjligheter. På sittparadoxala vis är det ju de olika säkerhetspolitiska bindningarna i somtillsammans skapar det vi brukar kalla den nordiska balansen och därmed enrelativ stabilitet i vår del av . Vi har all anledning att slå vakt omden, och vi har all anledning att fördjupa samarbetet mellan de nordiskaländerna även på detta område. Vadsedan gäller , kan jag för dagen inte svara mer på MatsHellströms fråga om hur det kommer att gå där än att säga att vi om några dagarskall precisera det svenska förslaget. Vi kommer vid den fidpunkten att vetahur Warszawapaktsländernas förslag ser ut och hur västsidans förslag ser ut.Vår förhoppning är att den svenska lösningen skall kunna innehålla komponentersom kan vara acceptabla för båda sidor och möjligen bana vägen för enkompromisslösning. Jagvill dock gärna understryka att vi på inget sätt tänker avrusta våra strävandeni det här avseendet, men realismen bjuder oss att ha en ganska försiktigtoptimistisk hållning till möjligheterna att lyckas i det internationellaklimat som har skapats. Men vi kommer att lansera förslaget. Vi kommer attfå stöd för de grundläggande tankarna, såvitt jag förstår från de neutrala och icke alliansbundna staternas sida. Och vi har förutom nedrustningsargumentet påvår sida också argumentet att , om den inte skulle leda tillresultat på det här området, riskerar att sluta i total tomhet. Och jag troratt uteblivandet av konkreta beslut i kan få mycket allvarligakonsekvenser för hela den europeiska säkerhetstanken, som den uttrycks islutdokumenten från . Under detta anförande övertog talmannen ledningenav kammarens förhandlingar. Omsamarbetet mellan i-länder och Anf.70 (vpk): Helt kort: Jag har inte pläderat för ett totalt avskaffande avförsvaret, vilket man kunde få intryck av i senaste inlägg. Jaghar pläderat för nedrustning av det militära försvaret och en omfördelning tillekonomiskt försvar och civilförsvar, för att - och det är inte minst vikfigt-minska sårbarheten i det svenska samhället. Föratt återgå till den nordiska zonen, så tycker jag att är alltförpessimisfisk vad gäller möjligheterna att få fill stånd en kärnvapenfri zon iNorden. Jag tycker inte att de argument han förde fram för att det skulle varaomöjligt och orealistiskt är särskilt övertygande. Tvärtom - jag hyser gotthopp om att vi genom en bred opinion skall kunna tvinga fram ett sådantställningstagande i de nordiska länderna och också få till stånd enöverenskommelse med de berörda kämvapenmakterna. Jagkan enbart beklaga att det uppenbarligen ännu inte kommer att tas någotkraftfullt initiativ från den sida i den här frågan. Menjag förutsätter att tiden arbetar för fredsfrågan och att vi så småningomkommer därhän att vi får denna zon. 12 § Svar på interpellation1980/81:19 om samarbetet mellan i-länder och 71 UtrikesministernOLA : Herr talman! har frågat följande: Hurbedömer utrikesministern möjligheterna att efter FN:s extra session gåvidare i arbetet 1. att finna en global överenskommelse mellanindustriländer och , 2. att förverkliga målsättningen om massivaresursöverföringar till och 3. att påverka detta arbete i positiv riktning genomytterligare initiafiv från svensk sida? Imotiveringarna till sina frågor har tecknat en ganska dyster bildav felslagna förhoppningar och misslyckade förhandlingar. På det hela taget kanjag instämma i denna bakgrundsteckning. Visserligenhar det internationella utvecklingssamarbetet gjort en del framsteg ochvisserligen lyckades årets nå enighet om en Om samarbetet mellan i-länder och Det saknas inte heller exempel på enskilda länder somunder fullföljt en ambitiös biståndspolitik. Men huvudintrycket av1970-talets utveckling när det gäller samarbete mellan olika nationer påutvecklingsområdet är ändå mycket dystert. Trots deklarationer och åtagandenhar det totala biståndsflödet minskat. Flera stora industriländer har gjortkraftiga nedskärningar i sina biståndsanslag som ett led i den ekonomiskaåtstramningen. vet vi att i-ländernas ekonomiska problem ioljekrisernas spår bleknar i jämförelse med situationen i de oljeimporterandeu-länderna. Vi vet också att 800 miljoner människor lider bristpå det allra nödvändigaste; rent vatten, mat och bostäder. Trots denna mörka bild av det internationellautvecklingssamarbetet saknas det inte positiva drag. Det har under 1970-taletägt rum en snabb ekonomisk utveckling i u-världen som helhet. Takten i denutvecklingen överträffar t. o. m. har tillväxteni legat högre än i i-länderna. Den snabba tillväxten i u-världen har emellertid intevarit jämnt fördelad. är inte någon homogen grupp. Där finns , men likväl underutvecklade oljeproducerande länderna. Där finns enväxande grupp med snabb industrialisering som gör sig gällande påvärldsmarknaden i allt högre grad. Där finns också en grupp som ärmycket fattiga och där tillväxten har varit låg. Tyvärr tvingas man konstatera att 1970-talets relativtposifiva utveckling i kommit till stånd trots ofillräckliga insatserfrån de västliga industriländerna. Östländerna påtar sig traditionellt ingetsom helst ansvar för de fattiga ländernas ekonomiska och sociala situation.U-länderna har därför i högsta grad varit hänvisade till sina egnaansträngningar. Deras behov av kapital har huvudsakligen tillgodosetts genomupplåning på den kommersiella kapitalmarknaden. Deras skuldbörda är i dagalarmerande stor. har den ekonomiska utvecklingen i u-ländernautgjort ett av de mer expansiva inslagen i en i övrigt sviktande världsekonomi.U-länderna som grupp svarar numera för en viktig del av den totala efterfrågani världsekonomin. Den stimulans som efterfrågan från utgjort i t.ex. rör sig om tiotusentals arbetstillfällen. Ett ömsesidigt beroende har alltså växt fram mellan i- ochu-länder. är beroende av i-länderna för sin överlevnad. I-ländernaär beroende av för att få avsättning för en del av sin produkfion. I finns de väldiga behoven. I oljeländernafinns mer pengar än man förmår använda. Överskottet uppgår till 120miljarder US-dollar. I industriländerna finns ledig produktionskapacitet ochutbildad arbetskraft som går arbetslös. Dessa tre förhållanden utgör var för sig väldiga ochsvårlösta problem men också stora möjligheter. Om får tillgång tilloljepengar kan de därmed köpa de varor och satsa på de projekt de behöver. Dethandlar om energisatsningar, om bevattningsanläggningar, om utbildning, ombostads- För att klara dessa investeringar behövs den industrialiserade världenskunnande och lediga produktionskapacitet. Utnyttjandet av denna kapacitet måstedock förenas med åtgärder för att undvika att inflationen i de olika ländernaförvärras. De investeringar som görs i bidrar till dessa länderssociala och ekonomiska utveckling. Till vår moraliskt motiverade strävan efterrättvisa och utjämning kan alltså också läggas en dimension av gemensam nytta. Det är mot den bakgrunden man måste se strävandena att fåi gång globala förhandlingar om relationerna mellan de industrialiseradeländerna och utvecklingsländerna med konkreta åtaganden av alla deltagandeparter. har sådana förhandlingar ofta lett till attu-länderna lagt fram maximikrav, som utgör summan av alla enskilda u-länderskrav, medan i-länderna motsatt sig förändringar. Östländerna har i regel intedeltagit akfivt. I ett försök att bryta denna låsning har bl. a.Brandt-kommissionen understrukit det ömsesidiga ekonomiska beroendet mellanalla länder och behovet av lösningar, där man kan kombinera olika åtgärder. En realistisk syn på dessa frågor måste utgå från attförhandlingsuppgörelser blir möjliga endast när båda sidor anser sig ha någotatt vinna på dem. Energifrågan utgör en central frågeställning föri-länderna, som vill få fill stånd överenskommelser om bättre förutsebarhetbeträffande leveranser och priser. De fattigaste behöveruppgörelser, som säkrar deras livsmedelsförsörjning och bistånd fillutveckling. OPEC-länderna borde ha intresse av åtaganden om restriktivareoljeförbrukning i i-länderna och ökad teknologiöverföring. Alla parter harintresse av att vidmakthålla en fri världshandel. FN:s extra generalförsamling lyckades inte enas omproceduren för den globala rundan. Under den pågående ordinariegeneralförsamlingen har kontakterna fortsatt med sikte på en uppgörelse omdagordning och förhandlingsmetodik. För dagen är det ovisst om en sådanuppgörelse kan nås. Som påpekat är emellertid problemen många. Dennya regeringen i tillträder inte nästa år.Vilken hållning den regeringen kommer att inta i sakfrågorna vet vi inte ännu.Ett annat problem gäller OPEC-ländernas roll. Kriget mellan och hargjort att OPEC uppskjutit sina ställningstaganden och att man fortfarande ärosäker om dessa länders hållning inför nord-sydrundan. Den har från början stött tanken på englobal förhandling. anser vi det väsentligt att största möjligaklarhet kan nås, innan förhandlingen börjar. Enligt vår uppfattning måstedagordningen vara fillräckligt specifik för att tillåta effektivt förberedelsearbete.Proceduren måste klart lägga fast att de berörda internationellaorganisationernas mandat och roll inte får inskränkas genom förhandlingen,något som vi anser väl kan förenas med tanken på en avslutande paketuppgörelse. Vårförhoppning är fortfarande att förhandlingen kommer i gång under Om samarbetet mellan i-länder och Omsamarbetet mellan i-länder och första halvåret 1981.Sedan åtskilliga månader tillbaka har intensifierad samordning pågått mellandepartementen i dessa frågor, och vi är beredda till aktiva insatser för att fåi gång och genomföra den s. k. globala rundan. Idetta sammanhang vill jag också nämna att tanken på ett toppmöte omnord-sydfrågor nu preciserats. hölls ett utrikesministermötemellan elva länder i . I detta möte, som jag själv deltog i, drogsriktlinjerna upp för ett toppmöte . Ett väl genomfört möte medstats- och regeringschefer från i sammanhanget betydelsefulla länder kan få enpositiv inverkan på den globala rundan. Från svensk sida kommer vi att deltaaktivt i förberedelserna för toppmötet. Ett nytt möte på utrikesministernivåskall hållas i . Ävenom förhandlingsbilden inför den globala rundan ännu är oklar, kan vi förutseatt frågan om resursöverföringar fill blir av stor betydelse. Delsgäller det återslussning av överskottsländernas resurser i ett kortsiktigtperspekfiv, dels gäller det att se till att resursöverföringarna fill fattigaländer fungerar också på . Nyagrepp krävs både av regeringar och av internationella organisationer. Jag skallhär nämna några av de punkter vi ger särskild uppmärksamhet i detta sammanhang: En ökning av det officiella biståndet är nödvändig,särskilt i de länder som ännu är långt ifrån 0,7-procentsmålsättningen. Dit hörUSA och flera andra västländer med en mycket stark ekonomi. Nya metoder attuppnå denna målsättning måste prövas. Därvid måste man överväga vilka typer avinternationell beskattning som kan vara praktiska och ekonomiskt lämpliga. Allametoder är förvisso inte lämpliga. En skatt på internationell handel t. ex.vore orättvis och olämplig. Alla slag av resursöverföringar måste stimuleras.De internationella finansinstitufionerna har en viktig roll. Genom att ökavärldsbankens garantikapital eller ändra relationen mellan kapital och inlåningskulle man kunna mobilisera nya kapitalresurser för utveckling, Särskilda insatser för energiproduktion i deoljeimporterande som har så allvarliga energiförsörjningsproblem attde har det svårt att klara de mest elementära behoven kan kräva nyakapitalinsatser. planerar att skapa särskilda utlåningsmöjligheterför energisektorn. Vi stöder sådana inifiativ. De oljeimporterande u-ländernasbetalningsbalansproblem kan inte lösas på kort sikt. Ökad andel ickeprojektbundna lån, s. k. programlån, från internafionella utvecklingsbanker,måste eftersträvas. IMF;s roll i recycling-processen måste stärkas ochValutafondens behov av resurser tillgodoses. IMF har redan modifierat villkorenför sitt bytesbalansstöd och även öppnat möjligheter för längreåterbetalningsperioder. Skuldfrågan måste särskilt bevakas även ifortsättningen. kom överens om vissa riktlinjer för framfidakonsolideringar. Man måste hjälpa att undgå betalningskriser, vilkaf, ö, skulle kunna få svåra verkningar också på andra håll i världen. Viär medvetna om att snabba resultat är svåra att uppnå på många av dessaområden. Mendet ökade ömsesidiga beroendet innebär att en planmässig ökning av resursernatill den fattiga delen av världen inte bara är en humanitär plikt utan också enav förutsättningarna för industriländernas framtida ekonomiska tillväxt. Vikommer från svensk sida att energiskt driva denna Hnje i de förhandligar som nuförestår. Sverigekan också genom egna åtgärder bidra till den opinionsbildning som är nödvändigför att driva fram internafionella åtgärder. Blanddet vikfigaste vi kan göra är att hålla fast vid enprocentsmålet trots deekonomiska problem vi f. n. brottas med. Vårt bistånd är en del av Sverigesutrikespolitiska profil. Omsamarbetet mellan i-länder och 72 (): Jag ber attfå tacka utrikesministern för svaret. Bakgrundentill interpellafionen är det arbete som under föregående årtionde har bedrivitsför att minska skillnaderna mellan fattiga och rika länder och att påskyndautvecklingsgraden hos de fatfiga. Förslaget om en ny ekonomisk världsordning ärdet viktigaste instrumentet för att söka minska den globalaojämlikheten. Den långsiktiga bakgrunden fill detta förslag var givetvis denolikartade resurstillgången och levnadsstandarden mellan och i-länder.Den akuta orsaken till att begärde en extrasession i FN för att behandla förslaget om en ny ekonomisk världsordning varverkningarna av världssvälten och världsinflafionen i början av förraårtiondet. Den av oljekrisen framkallade världsinflationen drabbade deråvaruproducerande särskilt hårt. I-ländernas exportprodukter tillu-länderna steg snabbare i pris än de råvaror som exporterade.U-länderna fick betala mera fill i-länderna. bytesbalansförsämrades och deras skuldbörda ökade drastiskt. Den ökade belastning påu-länderna som skapades av världsinflationen har beräknats vara fem gångerstörre än ökningen av biståndet till . Detvar mot denna bakgrund som med mycket olika polifiskt system ochmycket olika ekonomisk utvecklingsgrad kunde samlas bakom kravet på ett nyttinternationellt ekonomiskt system. kunde vidare konstatera att deninternationella biståndsverksamheten , räknat i fastpenningvärde, fakfiskt hade minskat. Denav världsinflationen framkallade ekonomiska krisen i de råvaruproducerandeländerna sammanföll vidare i tiden med ett antal valutakriser i mitten av1970-talet. Detta ledde till krav på tillskapande av någon typ av fastvärldsvaluta, som skulle hindra att valutaförändringar blev avgörande för ettlands exportinkomster. Idet nya ekonomiska systemet ingick olika instrument för att stabiliserau-ländernas exportinkomster. Man har t. ex. föreslagit att när priset sjunkerpå en råvara som är central i ett lands export så skall detta land kunna fåekonomisk kompensation. På det viset skulle i första hand de länder som i sin Omsamarbetet mellan i-länder och export är beroende av enenda vara kunna få garantier för en viss exportinkomstnivå. Kompensationen tillde länder som drabbades av förändringar i råvarupriserna skulle i princip beståav lån ur en fond administrerad av den . Undervissa förutsättningar skulle dock de fattigaste länderna kunna bli befriadefrån återbetalningsskyldighet till fonden, och då skulle kompensationen alltsåi princip vara bidrag. Det här sammanhänger med frågan om skuldavskrivningen,och har vid upprepade tillfällen rest krav på avskrivning av en delav de skulder som har uppstått till följd av fidigare biståndskrediter. Ettmera långtgående inslag i den nya ekonomiska världsordningen var tanken påindexreglerade världspriser. Genom indexreglerade priser skulle förhållandetmellan i-ländernas exportinkomster och exporfin-komster vidoförändrad varumängd bli stabil. Till principen om fasta exportinkomster för u-ländernahör också tankar om buffertlager i internationell regi, som skulle hindra attfluktuafioner i efterfrågan på en viss råvara skulle drabba det land som försin ekonomi var beroende av en enda råvara. krävde att FN:shandelsorgan () skulle upprätta en stor i-landsfinansierad fond somskulle bekosta dessa buffertlager, vilka alltså i sin tur skulle hindra storaprisfluktuafioner. Förslagetom en ny ekonomisk världsordning behandlades första gången i FN:sgeneralförsamlings sjätte extra session och återupptogs vidgeneralförsamlingens sjunde extrassesion 1975, då principiell enighet nåddesinom värdsorganisationen kring deklarationen om en ny ekonomisk världsordning. Betydelsenav beslutet om den nya ekonomiska världsordningen låg i att den var ett förstaförsök att på global bas ta itu med utvecklingsproblemen. Den ställde storakrav på uppoffringar från den rika världens sida. Om man där stannade vid någravackra fraser om betydelsen av ett förbättrat samarbete, några marginellaförändringar i marknadsfillgång och några nya fonder inomFN-systemet skulle naturligtvis resultaten i realiteten bli mycket begränsadeoch besvikelsen i u-världen stor. Jagtror att man , , måste konstatera att den rika världen aldriglevde upp till de förhoppningar som hade knutits till det fortsatta arbetet påden nya ekonomiska världsordningen och på den utmaning att finna globalalösningar av utvecklingsproblemen som denna resolufion utgjorde. Låt vara attarbetet har fortsatt- vid UNCTAD-konferenserna, vid den s. k. nord-syddialogenoch inom andra delar av FN-systemet - så har likväl de konkreta resultat sommånga trodde skulle komma fram ur arbetet med en ny ekonomisk världsordning iallt väsentligt uteblivit. Den nya ekonomiska världsordningen blev inte som mantänkt sig en metod att omstrukturera världshandeln och världsekonomin för attdärmed höja levnadsvillkoren för människorna i de fattiga länderna. Den blevinte en väg till ett nytt internationellt samarbete där alla världens länderkunde medverka på jämställd bas. Från svensk sida har vi ide många förhandlingar som ägt