prot · G409161 · 1980-12-31 00:00:00 — Det är alltså av antalet kommuner i vårt land. Vad som dåär ägnat att inge oro är att 19 av de 29 kommunerna hade en kostnadsökning påhuvudprogrammet för gemensam kommunadministration om eller mer. Om dettaär ett tecken på att de kommunala förtroendemännen har svårt att stå emot deledande kommunala tjänstemännens önskemål om utökade administrativa resurser,är det illavarslande. I ett kärvt ekonomiskt läge får vi inte satsa på enväxande byråkrati. Här finns möjligheter att fördela om resurser till t, ex. barnomsorgoch äldrevård. Socialdemokraterna har i finansutskottet också reserveratsig emot majoritetens skrivningar om reglering av den kommunala verksamheten.Man konstaterar från reservanternas sida att den tillsatta stat-kommungruppen,som har till uppgift att ta bort kostnadshöjande statlig detaljreglering, intekommit särskilt långt. Resultatet har varit magert för kommunerna, och arbetetmåste bedrivas med kraft i fortsättningen, anser socialdemokraterna. Låt mig konstatera att stat-kommungruppen har arbetat idrygt . Men mycket har man hunnit med, och mer är på gång. Förslag skallläggas fram inom en rad områden. En första fas av utredningsverksamheten hardärför varit att kartlägga olika förändringsförslag. En viktig utgångspunkt ärockså de besparingskataloger som upprättats genom de båda kommunförbundensförsorg. Med de nämnda undersökningarna som grund ärstat-kommungruppens utredningsarbete nu inriktat på att göra sektorsvisastudier och lägga fram konkreta förslag till förändringar. a, framlagt förslag om besparingar genom förenkling av provningen av el-,vatten- och värmemätare. Inom parentes kan nämnas att många kanske rycker påaxlarna åt detta, men det innebär faktiskt en besparing på ca 1 miljard.Förslag har också upprättats om att förenkla den statliga tillsynen inomomsorgsvården och inom arbetsmiljösektorn. Studier pågår vidare rörandekollektivtrafiken och husbyggnadsprocessen. På några områden har det arbetats särskiltkonkret inom departementet och regeringen för att få ner kostnaderna ochkostnadsexplosionen för bl. a. kommunerna. Mycket är som sagt på gång ochkommer att förverkligas . Det ärett stort ansvar somligger på den Den ekonomiska politiken, m. m. Den ekonomiska politiken, m. m. kommunala sektorn, som har stor betydelse för den totalasamhällsekonomiska balansen. Ansvaret ligger här tungt också på regering ochriksdag, som är tvungna att fatta beslut som kan hanegativa verkningar ute i kommunerna och för människorna. Men vid en samladbedömning av de fördelningspolitiska effekterna finner man att detta på siktkommer att vara positivt för att man skall kunna behålla den sociala välfärdsom vi alla månar om. Därmed, fru talman, yrkar jag bifall till finansutskottetshemställan på samtliga punkter. AnL 38 Ekonomi-ochbudgetministern ; Med en viss förenkling kan man säga atthuvudproblemen i svensk ekonomi sammanfattas i fyra statistiska sifferserier,nämligen de som beskriver inflationen, bytesbalansen, saldot i statsbudgetensamt arbetslösheten. Och utformningen av den ekonomiska politiken måste i storutsträckning bestämmas av hur dessa sifferserier utvecklas. Ser vitillbaka på vad som hänt , så kan vi konstatera att fåländer har haft så låg öppen arbetslöshet som , att den svenska inflationstakten ganska exakt legat pågenomsnittet för , att bytesbalansunderskottet varit jämförelsevis stort,även om utländska nettoskuldsättning ännu är ganska beskedlig, samt att det snabbt ökande negativa saldot i statsbudgeten ärden obalans som kanske mest skiljer oss från andra länder. Denutveckling vi kan se framför oss under det närmaste året innebär en tendens till en ökning av arbetslösheten - dock intefill en nivå som kortfattat är jämförbar med den normala i -, någotförbättrat bytesbalansunderskott, samt fortsattökning av underskottet i statsbudgeten. Mot den här bakgrunden framstår inriktningen av enoffensiv ekonomisk politik som tämligen given. Den bör ha det dubbla syftet attå ena sidan säkerställa ökad produktion och å andra sidan se till attproduktionsökningen inte används för att öka vår inhemska konsumtion utan föratt förbättra vår bytesbalans. måste budgetunderskottet angripas påett verkningsfullt sätt. Och det bör i första hand ske från utgiftssidan. Det här är svåra uppgifter, som flera talare har påpekatunder dagens debatt. Skall det gå att klara dem, så behövs det åtgärder av fleraslag. Den svenska ekonomins produktivitet och produktionsförmåga måsteförbättras. Det kräver en ändrad skattepolitik, åtgärder som tryggar företagenskapitalförsörjning samt insatser som kan få arbetsmarknaden att fungera bättre. En lång rad åtgärder som beslutats, föreslagits elleraviserats har också den inriktningen, t. ex. denkommande skattereformen, skattefondssparandet, lindringen avdubbelbeskattningen på aktieut- delningar, förslagen om att påverka arbetsgivarnasrekryteringspolitik genom s. k. arbetsförmedlingskontrakt och översynen avanställningsskyddslagen, ledighetslagarna och sjukförsäkringenskarensbestämmelser. Främjande av näringslivets investeringar genom förmånligaavdragsregler, frisläpp av investeringsfonder, stimulans av byggnadsverksamhet,industribeställningar m. m. hör också hemma i detta sammanhang, liksomförslagen om ändring av virkesbeskattningen, Alla de här insatserna för att förstärka den svenskaekonomins produktionsförmåga måste kombineras med en återhållsamefterfrågepolitik. Det är lika bra att en gång för alla slå fast, attutrymmet för konsumtionsökningar är mycket litet, troligen inget alls under denärmaste åren. Den möjliga konsumtionsökningen-och merdärtill-tog viutredan under överbryggningspolitikens år . Sedan desshar vi lånat för att finansiera vår höga konsumtionsstandard. måste vi börjabetala tillbaka. Då behöver vi använda en stor del av den produktionsökning vikan åstadkomma . Resterande del av produktionsökningen måste i alltväsentligt användas för att öka våra investeringar. Dagens lågainvesteringsnivå år ett större hot mot vår framtida levnadsstandard än kanskenågot annat. Socialdemokraterna har uppenbarligen en annan uppfattningän regeringen om hur den nödvändiga åtstramningen skall fördelas mellanoffentlig och privat konsumtion. På annat sätt kan man inte tolka detförhållandet att de föreslår en dubbelt så snabb konsumtionsökning somregeringen. Även regeringen prioriterar i viss mening den kommunalakonsumtionen framför statlig och privat konsumtion. Det utrymme på årligensom nu ges den kommunala sektorn förutsätter exempelvis en inte obetydligminskning av den statliga konsumtionen och av reallönerna. Den ökningstakt i de kommunala konsumtionsutgifterna somsocialdemokraterna föreslagit kräver en ytterligare minskning av reallönernaför att ekvationen skall gå ihop. har den privata konsumtionenbara stigit obetydligt, medan den offentliga däremot ökat mycket snabbt. Denprivata konsumtionen har dessutom till stor del hållits uppe genom ökadetransfereringar, som finansierats över de offentliga budgetarna. De löneavtal som slutits har varitnödvändiga som steg på vägen mot en riktigare kostnadsnivå för svensk industri.Men innebär avtalen att reallönen sänks påtagligt under dessa år.Enligt beräkningarna i kompletteringspropositionen skulle det röra sig om sänkningarpå 1981 och 1982. Mot den här bakgrunden är det enligt regeringensmening nödvändigt att ytterligare insatser för att begränsa den inhemskakonsumtionen i första hand riktar sig mot statens och kommunernas utgifter. Att socialdemokraterna tycks ha en något annan uppfattningpå just denna punkt förvånar mig. Möjligen står förklaringen att finna i denoklarhet och 5 protokoll 1980/81:161-162 Den ekonomiska politiken, m. m. Denekonomiska politiken, m. m. brist påkonkreta förslag som präglar den socialdemokratiska motionen och desocialdemokratiska reservationerna till finansutskottets betänkande. Jag vet att det inom socialdemokratin pågår en livligdebatt om den ekonomiska politiken mellan vad man skulle kunna kalla nytänkareoch traditionalister. Det är säkert ett viktigt skäl till många avoklarheterna. Socialdemokraterna är helt enkelt just nu inte kapabla attpresentera ett trovärdigt och sammanhängande alternativ till regeringensekonomiska politik. Man bör kanske inte rikta alltför hård kritik mot dennahandlingsförlamning. Den beror ju på en pågående omprövning av tidigareofruktbara ståndpunkter, och en sådan omprövning tar . är det tur för landet att socialdemokraterna inte sitter iregeringsställning medan den här interna processen pågår. Några ord kan dock sägas om den socialdemokratiskamotionen och det man med någon möda kan utläsa av vad som står där. Flera sidor av motionen ägnas ät att kritisera de s. k.nykonservativa stabiliseringspolitiska doktriner som författarna anser sigåterfinna i finansplanen. Till dessa nykonservativa modedoktriner hänför manfrämst den s. k. utbudsekonomin och monetarismen. Därför var det med stort intresse jag några sidor längrefram läste på vilket sätt motionärerna motiverar sin kritik av fjolåretsmomshöjning, deras förord för en rejäl marginalskattesänkning, deras krav påfasta normer och disciplin i den ekonomiska politiken, deras omsorg ompenningmängden och deras mycket vältaligt utvecklade oro över de effekter påjust penningmängden som en kombination av fortsatt stort budgetunderskott ochminskade bytesbalansunderskott skulle kunna föra med sig- allt tankar sommycket väl inryms under begreppen utbudsekonomi och monetarism. Den socialdemokratiska kampen mot regeringen förs i sanningöver en bred front och med växlande argument. 1 sak är det naturligtvis riktigt att hysa oro över den"likvidisering" av den svenska ekonomin som ett bestående stortbudgetunderskott kan medföra. Önskan att undvika en inflationsdrivandeöverlikviditet är i själva verket ett av de tyngst vägande skälen till att vimåste hålla tillbaka den offentliga utgiftstillväxten och minskabudgetunderskottet. Önskan att begränsa likviditeten är också enpenningpolitisk grundtanke bakom det av socialdemokraterna så häftigtkritiserade, men bland spararna alltmer populära skattesparandet. I kompletteringspropositionen föreslås nya tidpunkter förutbetalning av kommunalskattemedel. Genom att samordna utbetalningstidpunkternamed inbetalningsterminerna för preliminärskatt och sociala avgifter åstadkommervi också en väsentlig minskning av likviditetstrycket i ekonomin. Alltsedan regeringen började konkretiseraolika besparingsinsatser har socialdemokraterna stått inför ett fundamentaltdilemma. De har länge hävdat att budgetunderskottet behöver minska. Samtidigtkritiserar de besparingspolitiken, accepterar bara vissa av regeringensföreslagna besparingar, täcker inte mellanskillnaden med egnabesparingsförslag och förtiger helt finansieringsaspekten på de bostads- ochindustripolitiska åtgärder som brukar ingå som en del i de flestasocialdemokratiska ekonomisk-politiska recept. När socialdemokraterna hävdar både att besparingspolitikengår för långt och att budgetunderskottet är alltför stort, så blir den endalogiska slutsatsen att de vill angripa budgetunderskottet med skattehöjningar.Socialdemokraterna har också framstått som skattehöjarpartietframför andra. Därför är det kanske mest intressanta i den senastemotionen att den innehåller en ganska omfattande argumentering worskattehöjningar. a. har man helt accepterat iakttagelsen i den revideradefinansplanen att skattehöjningar genom sin tillväxthämmande effekt undergräverbasen för andra skatter. Genom att inta denna för partiet nya ståndpunkt i fråga omskattepolitiken har socialdemokraterna hamnat i vad som åtminstone för enutomstående framstår som en något komplicerad situation. Man vill minskabudgetunderskottet, man kritiserar besparingspolitiken och man vill samtidigtinte höja skatten. Det finns naturligtvis bara en tänkbar väg ut ur dettadilemma, och det är att kräva en väsentligt ökad ekonomisk tillväxt. Det görsocialdemokraterna också. Och framstår svagheten i den socialdemokratiskapolitiken även där i klar belysning. Ty den som vill ta del av hursocialdemokraterna konkret önskar åstadkomma en ökad tillväxt får inget svar påsina frågor - om inte kraven på löntagarfonder, strukturfonder och detaljregleringav näringslivet är avsedda att utgöra svaret. Tyvärr får vi alltså inte veta vilka praktiska slutsatsersocialdemokraterna drar av sin nyvunna insikt om att de kanfortsätta på de ständiga skattehöjningarnas väg. I vissa avseenden har socialdemokraterna således tagitavstånd från sin tidigare politik och närmat sig regeringens syn påstabiliseringspolitikens inriktning. Men det finns också betydande skillnader mellanregeringens och socialdemokratins syn på stabiliseringspolitiken. a. förbiser socialdemokraterna enligt min mening attdet successivt blir allt svårare att föra traditionell stabiliseringspolitik itakt med att skatter och offentliga utgifter ökar som andel av BNP. Att skattetrycket någonsin skulle överstiga och deoffentliga utgifterna närma sig två tredjedelar av BNP tror jag aldrig attKeynes tänkte sig. Ändå har den förda stabiliseringspolitiken av hans märkebidragit till att skapa just den situationen i åtskilliga industriländer, äveni . Den traditionella stabiliseringspolitik somsocialdemokraterna säger sig eftersträva har egentligen aldrig inneburit enstabilisering över konjunkturen på en given nivå för de offentligaverksamheterna. I den mån det förts en medveten konjunkturpolitik har inriktningeni stället varit att höja de offentliga utgifterna i svaga konjunkturer ochskatterna i högkonjunkturer. Den ekonomiska politiken, m. in. Nr 161 Denna politik har naturligtvistillgodosett stabiliseringspolitiska syften. har den fyllt andra viktiga behov. Tisdagenden & / & & r, ,noi expansion harbidragit till attskapa ett bättre och rättvisare samhälle. 9 juni1981 " 6 K har svårigheterna att skattevägen finansiera en ytterligare växande offentlig n, , -I sektor satt ett ganska brutaltstopp för möjligheterna att tillämpa den Denekonomiska ° ri- j t t- ., traditionellastabiliseringspolitikens saxning mellan ökade statsutgifter och politiken,m. Vi finner nu att det inte längre går att höja inkomsterna genomskattehöjningar, medan utgifterna fortsätter att öka på grund av Denna insikt måste få föranleda en diskussion av Det förvånar mig något att socialdemokraternai sin motion så kategoriskt förnekar behovet av en sådan Att minska budgetunderskottet är en central uppgift förden ekonomiska politiken. Det stora upplåningsbehov som budgetunderskottetskapar höjer ränteläget, ökar penningmängden trots hård kreditåtstramning ochdriver upp inflationstakten. En restriktiv finanspolitik är därför en nödvändigdel av en offensiv ekonomisk politik. Eftersom både regering och oppositionförefaller överens om att det knappast är möjligt att nämnvärt ökaskattetrycket, så återstår bara en stark restriktivitet i utgiftsprövningen. Regeringen har i budgetförslaget skisserat ett sparprogramoch ett sparmål . har sparmålet satts till 12miljarder kronor och för perioden fram t. o. m. /av statsutgifterna exkl. statsskuldräntor och vissa konjunkturbetonadeutgifter. I ett femårigt perspektiv skulle vi således tvingas attskära bort omkring en sjättedel av statsutgifterna. Det skulle föra osstillbaka till den reala utgiftsnivå som vi hade 1976/77. Detta är naturligtvisen svår uppgift, men ingen kan på fullt allvar hävda att den skulle varaomöjlig eller att den skulle behöva medföra oacceptabla konsekvenser försvenska folket. Vi vänder inte den statliga budgetutvecklingen med engäng. Den har nämligen en stark, inneboende dynamik. Statens inkomster bestämspå ett avgörande sätt av den reala tillväxten i ekonomin, medan tillväxten päutgiftssidan i stor utsträckning sker automatiskt. I årets långtidsbudget finnsen utförlig redogörelse för automatiken i statsutgifterna. Långtidsbudgeten visar bl. a. hur inflationen kraftigtdriver upp statens utgifter, medan den inte alls har lika stor effekt påinkomstsidan. Statsbudgeten bär i själva verket inflationens kostnader i högreutsträckning än kanske någon annan. Och inget skulle så verksamt bidra till attminska budgetunderskottet som en väsentligt lägre inflationstakt än dagens. Mendäri ligger också ett av inflationsbekämpningens problem. Alla vet att inflationen är orättfärdig. talat om det . Men inte så få har tjänat på inflationen. Inflationen har lett till betydande förmögenhetsöverföringar i första hand till ägare av högt belånad fast egendom. Och många kan dessutom räkna med att kompenseras för huvuddelen av inflationens kostnader. Det har åtminstone 68 gällt de storalöntagargrupperna och mottagarna av statliga transfe- Förlorat har främst bankspararna ochstatsbudgeten gjort. De som ser sin förmögenhet öka i takt med inflationen ochsom dessutom får kompensation när levnadskostnaderna ökar har ingetegetintresse av någon annan ordning än dagens. Tvärtom är det stor risk för attde skulle betrakta en effektivt inflationsbekämpande politik som orättfärdig. En hel del skulle kunna göras för att med statsbudgetensom instrument bryta inflationen. Men det kräver åtgärder som lätt kanframställas som orättvisa och fördelningspolitiskt negativa på kort sikt. Dithör framför allt insatser för att bryta indexbindningar och automatik ibudgeten. Det kan dock inte få anses självklart att två tredjedelarav statsbudgetens utgifter mer eller mindre automatiskt skall räknas upp i taktmed inflationen, oavsett hur snabbt penningvärdet försämras. I den utsträckning vi lyckas bryta automatik ochindexbindningar över en viss nivå, ökar vi också intresset ute i samhället fören aktiv inflationsbekämpning. Motståndet mot prishöjningar stärks. Färre kanräkna med att vinna på inflationen. Därigenom försvagar vi inflationens drivkrafter. En sänkt prisstegringstakt har i sig positivafördelningspolitiska effekter. Därför kan varje åtgärd som vidtas för attbegränsa inflationen sågas vara fördelningspolitiskt positiv i någon mening.Och på det sättet får också ett samlat besparingsprogram positivafördelningseffekter. Men självfallet kräver vara fördelningspolitiskaambitioner även insatser av annat slag. Viktigast är att vi kan hålla sysselsättningen uppe ocharbetslösheten nere. En aktiv arbetsmarknadspolitik förblir ett nödvändigtinslag i den ekonomiska politiken. De besparingskrav som ställs på den statligaverksamheten, och även på kommunerna, är så stora, att de flesta människorkommer att beröras av den. Men just av den anledningen är det nödvändigt attåtstramningens effekter fördelas på ett rättvist sätt och att särskildafördelningspolitiska hänsyn tas till de mest utsatta gruppernas behov. Detnyligen beslutade särskilda stödet till flerbarnsfamiljer är bl. a, uttryck fördenna syn. Det ligger ett egenvärde i att de ekonomiska och socialaskillnaderna mellan människor inte är alltför stora. Det tror jag alla inser. Människor har det materiellt sett bra iSverige. Och det kommer de även att ha när den ekonomiska politiken alltmerinriktas på att anpassa våra samlade utgifter till landets produktiva resurser.Det är egenligen bara om vi av kortsiktiga hänsyn inte vågar föra en stramekonomisk politik som välståndet kan hotas, och det kan bli svårt att hindra deekonomiska och sociala skillnaderna mellan människor från att växa. Den ekonomiska politiken, m. m. AnL 39KJELL-OLOF () replik; Jag måste säga att jag blev besviken överekonomi- och budgetministerns inlägg. Här hade han en chans att demonstrera attmittenregeringen - eller mellanregeringen, som moderaten var elaknog att kalla er - har förmåga till något mått av självprövning och en däravföljande vilja till förnyelse av politiken. Men RolfWirtén tog inte den chansen. Han började visserligen med att Nr 161 redovisa resultaten av de senasteårens ekonomiska politik på ett i stort sett Ti>daoenden korrekt sätt: ökad inflation, ökadebudgetunderskott och det han blygsamt q iqoi nog kallade tendenser till ökadarbetslöshet. Det intressanta är att detta är resultatet av en politik som baraför sedan utlovade lägre r)p pknnnmiska iiation,sänkt budgetunderskott och åtminstone oförändrad sysselsätt- politiken, m. m. "'"' Helt utanblygsel redovisar ekonomi- och budgetministern detta förlopp. Han görinte ens någon ansats till kommentar, ännu mindre någon analys, av varförpolitiken har slagit så fel. Det enda beskedet vi får är att man skall följa sammaprocedur i fortsättningen. Sedan kommer den vanliga litanian över densocialdemokratiska politiken, som anses vara sä dålig att det bara är i jämförelsemed den som regeringspolitiken möjligen kan upplevas som Låt oss ta upp problemet med budgetunderskottet, RolfWirtén, det hör ändå till det område där budgetministern måste ställas tilldirekt ansvar. Här lämnas beskedet att det är genom fortsatt åtstramning avekonomin i stort sett och av statsutgifterna framför allt som vi skall få nedbudgetunderskottet. Jag visade hur, , skatter har höjtsoch utgifter sänkts med till stort förfång försysselsättningen och den sociala välfärden. Men ni är 17 miljarder längrebort från målet sänkt underskott i statsbudgeten. I stället för de 58 miljarderkronor ni satsade har ni nu iunderskott. Är det inte dags att fråga varför det har gått på detsättet, vad det är för faktorer i vår ekonomi som gör att åtstramningspolitikeninte fungerar? Jag tror att förklaringen är mycket enkel. De flesta skulle, omde ville, kunna tala om för regeringen att med en inflation som närmar sig , med en tillväxt i ekonomin som är noll går det aldrig att få bukt medbudgetunderskottet. Det är de sakerna ni i första hand måste angripa. Och detär det vi söker göra i våra motioner och reservationer. AnL 40 () rephk; Jag vill först upprepa en fråga som jagställde i mitt anförande tidigare här till ekonomi- och budgetministerWirtén. Bakgrunden är att han själv i en tidningsintervju medger att enskatteomläggning av den modell som mellanpartierna kommit överens med socialdemokraternaom kostar , vilket omsatt i höjda arbetsgivaravgiftermotsvarar på två eller . Min fråga var och är: Kandetta med tanke på effekterna för kostnadsutvecklingen och för internationellakonkurensförmåga förenas med löftet i regeringsförklaringen om en"ansvarsfull finansiering"? Jag skulle också med anledning av mitt meningsutbyte medfinansutskottets ordförande här i kammaren vilja ställa enandra fråga till : Är det riktigt att och centernsföreträdare i regeringen aldrig tänkt sig en marginalskattereform utan ettsamtidigt beslut om avdragsbegränsningar? AnL 41CARL-HENRIK (vpk) replik; Ekonomi- och budgetministern går, somregeringsmedlemmarna alltid gör när de håller tal om den ekonomiska politiken,fram på två olika linjer . Dels har vi ett väldigt dåligt läge här ilandet. Alltså måste vi ha nedskärningar i reallönerna, i den sakligakonsumtionen osv. q ekonomiskaDels har vi ett hyggligt läge här i landet, varför man avvisar kritiken frånnolitiken m m oppositionen och fackföreningsrörelsen. Men hur kan det komma sigatt vi kan ha både ett dåligt läge och ett hyggligt läge? Ja, det är tydligt att regeringen och vi ioppositionspartierna tittar på olika saker. Regeringen tycker inte att det ärså farligt med inflationen. genomdrev man en höjning av priserna påbaslivsmedel med . Man tycker inte heller att detär så farligt med arbetslösheten. Den är relativt låg, säger man. Däremottrycker man på budgetunderskottet och underskottet i bytesbalansen. Vi menar för vår del att om manskall angripa de strategiskt viktiga faktorerna, är det just arbetslösheten ochinflationen som man skall attackera, dvs. de bägge viktiga ekonomiska faktorersom jag tycker att regeringen ignorerar, när den släter över de problem somfaktiskt finns i . Det är också därför som regeringen kan kommafram till sitt recept, som är minskad statlig konsumtion och minskade reallönerenligt vad sagt här. Men effekten av dessa åtgärder måste,såvitt jag förstår, bli en allmän minskning av efterfrågan i samhället och enökning av arbetslösheten. Det är kanske därför att den effekten kommer somregeringen inte vill se arbetslösheten som ett stort problem.