prot · G40998 · 1980-12-31 00:00:00 — Riksdagensprotokoll 1980/81:98 1 § Anmälan om kompletteringsval till utskott Socialdemokratiska riksdagsgruppen har som suppleant iförsvars- och civilutskotten under ledighet anmält hansersättare . Talmannen förklarade vald till suppleant i försvarsutskottet TureAngqvist (s) suppleant i civilutskottet TureAngqvist (s) 2§ Justerades protokollet för den 10 innevarande månad. 3 § Föredrogs och hänvisades Motionerna 1980/81:2011och 2012 till socialutskottet 1980/81:2013 yrkande 1 - såvittavsäg bil. 2 i proposifionen - till utbildningsutskottet i övrigt tillsocialutskottet 1980/81:2014-2016till utbildningsutskottet 4 S Föredrogs och bifölls Interpellationsframställning 1980/81:113 Kompletterings val UU utskott 5§ Utrikes- och handelspolitisk debatt Talmannen anmälde att utrikesministern handelsministern nu skulle lämna meddelanden iutrikes- och handelspolitiska frågor. För sedan stormades parlamentet i av en grupp ur denhalvmilitära spanska polisen. Parlamentsledamöter och regering togs somgisslan. Den demokratiska regim som efterträtt Francoväldet tyckfes under någratimmar stå inför sin undergång. Detnya visade sig ha styrka nog att klara påfrestningarna. sade beslutsamt nej till kuppmännens krav. De inflytelserika krafter somstod bakom upprorsförsöket fick inte det stöd de väntat sig. Vihar alla anledning att glädja oss åt att konfrontationen mellan demokrati ochvåld den här gången blev en seger för demokratin. blev händelsen enpåminnelse för oss om hur skör nyvunnen politisk frihet är - också i Spanien.Den behöver allt det stöd vi är mäktiga att ge den. Fåländer i världen är demokratier i vår mening. Mänskliga rätfigheter förtrampasoftare än de respekteras. De flesta människor lever i länder där förtryck,ofrihet, terror och förföljelse mot människor på grund av deras politiska ellerreligiösa övertygelse eller etniska ursprung öppet accepteras eller stöds avsittande regimer. IChile eller i , i eller i Östeuropa- i alltför mångaländer måste den enskilde underordna sig små gruppers ideologiska tänkandeeller ekonomiska intressen. Oförsonliga ideologiska eller religiösa budskap haralltför ofta lättare att göra sig hörda än den breda majoritetens krav påfrihet från hunger och förtryck. Defpolifiska och militära våldets mekanismer används av många slags regimer menstår i grunden för samma förnekande av individens värdighet och räft tillfrihet. stället hävda denna räft och därtill nafioners skyldighet att lösamellanstafliga konflikter med fredliga medel måste vara en självklar uppgiftför svensk utrikespolifik. Detta är en fråga omsäkerhet och solidaritet. Vårneutralitetspolitik syftar till att hålla utanför militära konflikter.Man vi tjänar vitala nationella intressen också genom att söka utjämnaspänningar mellan öst och väst, genom att arbeta för nedrustning och genom atthävda krav på att internafionella motsättningar skall lösas medförhandlingar och inte med vapen. Ävensvensk biståndspolitik kan ses i defta sammanhang. Den har sin grund isolidariteten med människorna i de fattiga länderna. Samfidigt hoppas vi atfden rättvisare fördelning av jordens samlade tillgångar som biståndssamarbete ividare mening syftar till skall minska risken för spänningar som kan hotavärldsfreden och därmed också vår säkerhet. Alla demokratier har, herr talman, en skyldighetmot sig själva atf främja de värden deras eget styrelseskick bygger på. Dennahållning är oförenlig med stöd till regimer som är motståndare till ellerlikgilfiga inför mänskliga rätfigheter och social utveckling. Somefterkrigstidens historia ger exempel på kan demokratiernas svek mot sina egnaideal också vara polifiskt kortsynt. ;s och andra västmakters akfiva ellerpassiva sföd till regeringar eller milifärjuntor i tredje världen som motsattsig sociala förändringar har ofta motiverats med att man velat utestängakommunistiskt inflytande. Manhar felaktigt, som jag ser det, valt att betrakta alla konflikter i den s. k.tredje världen i ett enkelt öst-västperspektiv. Detta har i regel gagnat justde intressen man sagt sig vilja motarbeta. ElSalvador är ett aktuellt exempel. Ett utvecklingslands egna problem är påväg atf helt och hållet underordnas supermakternas strategiska intressen. Menmotsättningarna i har framför allt aft göra med ett utbrettmissnöje hos befolkningen mot ett närmast feodalt samhällssystem. ElSalvador ligger geografiskt längt från . De värden som står på spel därbör ligga oss desto närmare. Våruppgift är inte primärt att ta ställning för den ena eller andra parten, menatt hävda de principer om social rättvisa och politisk frihet som vårt egetsamhälle vilar på. Vår uppgift är också att hävda FN:s generalförsamlingsuppmaning till alla länder att avstå från militärt stöd till . Vadvi hoppas på och efter måttet av vår förmåga arbetar för är att detfruktansvärda dödandet skall upphöra, att de interna motsättningarna skallkunna lösas i demokrafiska former och även att alla försök ufifrån att försvåraen sådan lösning skall upphöra. Vårkrifik mot gäller def amerikanska stödet fill en regim som står alltmerisolerad och som bär ett mycket tungt ansvar för en omfattande terror mot denegna befolkningen. Ärden amerikanska polifiken dessutom ett försök att statuera exempel för hur dennya administrafionen tänker reagera i andra liknande konflikter finns allanledning till den djupaste oro. Detär en farlig och kortsynt politik att utnyttja små länder för att statueraexempel i stormaktspolitiken. Detförefaller, herr talman, mer än sannolikt att försöker utnyttjasituationen i för sina syften. Icke desto mindre vore det tragisktom än en gång skulle visa att man saknar förmåga att förstå de sociala ochpolitiska realiteter som ligger bakom konflikterna i tredje väriden. Vaddet handlar om i är inte en kamp mellan Sovjefsfödd Cubakommunismpå den ena sidan och en sittande demokrafisk regim på den andra. Vad dethandlar om är en kamp mellan ett rådande fåtalsvälde och människornas krav påmera rättvisa. Det är i denna strid världens demokratier har att välja sida. Oppositionsgrupperi har uttalat vilja till förhandlingar. Också inom regeringskretsartycks en sådan vilja nu finnas. Låt oss hoppas att dessa Utrikes- och handelspolitisk debatt liksom motsvarande amerikanska bekännelser till en fredliglösning är allvarligt menade. Vad vi redan vet är att ett fortsatt militärtstöd utifrån motverkar en sådan lösning. I en annan del av världen, i , prövas de västligademokratiernas förmåga och vilja att hävda sina egna värderingar gentemot densydafrikanska aparfheidpolitiken. Det är vår förhoppning att de fem västmakterna skall visasig beredda att ta sitt ansvar och genom kännbara åtgärder tvinga densydafrikanska regeringen fill efterlevnad av FN-planen för . De har deresurser och def inflytande som behövs för att åstadkomma detta. Det somhittills saknats har varit den politiska viljan. Är def inflytande i området man är rädd för finnsdef desto starkare skäl att ställa sig på det svartaAfrikas sida. Tiden arbetar inte för de krafter som vill se en fredlig ochdemokratisk lösning på det snart 50-åriga . Både öst och väst har länge underskattat styrkan i folkenskrav på självbestämmanderätt. I samma mån har man överskattat sina möjligheteratf forma andra länders utveckling efter sina egna önskemål. Stormaktsingripandenhar oftare lett till aft konflikter fördjupats än till bestående lösningar. Så har t. ex. de sovjetiska försöken att flytta fram sinapositioner i tredje världen underblåst nationella motsättningar och bidragittill en för världsfreden farlig osäkerhet och instabilitet. Med invasionen i visade öppet sin bristpå respekt för de små staternas krav på nationell suveränitet. Tredje världensländer har en bundsförvant i bara så länge de är beredda aft vara heltoch hållet lojala mot den sovjetiska regeringens politiska och militära intressen. Naturligtvis kan vi inte acceptera en sådan hållning. Detsvenska fördömandet av den sovjetiska invasionen kom också snabbt ochframfördes med starkt eftertryck. Vi har krävt och fortsätter att kräva att desovjetiska styrkorna dras tillbaka och atf all yttre inblandning i Afghanistansinre angelägenheter upphör. Den sovjetiska Afghanistanpolitiken har bidragit till ökadoro i hela Sydväsfasien, eft område där nafionella, ekonomiska, religiösa ochmilitära ambitioner bryts mot varandra på eft mera dramatiskt sätt än kanskenågon annanstans. Därtill kommer att regionen svarar för en stor del avvärldens oljeförsörjning. Hela regionen är utomordentligt instabil. Många avländerna har en ålderdomlig samhällsstruktur, som utsätts för påfrestningartill följd av de snabbt ökande oljeinkomsferna. Urgamla nationella ochreligiösa motsättningar blandas med den typ av påfrestningar som ocksåpräglade våra länder under industrialismens genombroffstid. Stormakterna oroas av instabiliteten i området och försökerförstärka sina positioner, även öm de f. n. manövrerar förhållandevisförsiktigt. Både och militära engagemang i området haremellerfid ökat i omfattning. De riskerar därmed aft försvåra en lösning avområdets egna problem - och aft komma i konflikt medvarandra. Det är uppenbart atf detta medför stora risker både för världsekonomioch för världsfred. Kriget mellan och är den senaste våldsammaurladdningen inom regionen. Det har pågått . Varje dagdödas hundratals människor. Den materiella förstörelsen i den iranskaKhuzestanprovinsen blir allt större. För som kriget pågår försvagasde båda länderna. Risken ökar för att konflikten sprids till andra länder iområdet. Ocksä i denna konflikt, herr talman, mäsfe parterna inseatt motsättningarna bara kan lösas på politisk väg. Utgångspunkten måste varade grundläggande folkräftsliga principerna om att förvärv av territorium intefår ske med våld eller hot om våld, att inblandning inte får ske i andraländers inre angelägenheter och aft den fria sjöfarten måste säkras i helaområdet. Den välkomnar alla seriösafredsansträngningar, infe minst FN:s. Vi ger därför generalsekreterarenssärskilde representant, , värt fulla stöd. Områdets trots allt allvarligaste konflikt ärmotsättningarna mellan och . Sedan Camp David-avtalefs undertecknande har förhandlingarnaom autonomi, självstyrelse, på och i Ghazaremsan inte gjort någraframsteg. fortsätter striderna och terrordåden i södra har fortsatt sin bosättningspolitik i de ockuperade områdena. Denisraeliska annekteringen av östra har ytterligare stärkt denoförsonliga inställningen bland palestinierna och arabiska grannar. Den arabisk-israeliska konfliktens tragiska historia meddess oförrätter och lidande för stora folkgrupper har skapat bittramotsättningar som kan , synas svåra eller rent av omöjliga aft överbrygga. Våld möts med våld, oförsonlighet på den ena sidan medsamma oförsonlighet pä den andra. Likväl borde den historiska erfarenheten visaatf motsättningarna infe kan lösas utan medgivanden och kompromisser. Ingenannan hållning från någondera sidan kan skapa en varaktig fred i MellerstaÖstern. De enda realistiska utgångspunkterna för förhandlingar ärå ena sidan rätt fill säkra och erkända gränser, å andra sidanerkännandet av palestiniernas nationella rättigheter, inkl. deras rätt att omde så skulle önska bilda en egen stat. Ramarna för en uppgörelse återfinns i de alltjämtgrundläggande säkerhetsrådsresolutionerna 242 och 338. Def är också uppenbart att en meningsfull fredsprocessbara är möjlig, om och PLO är beredda att acceptera varandra somförhandlingsparter. Def är angeläget aft finna former för en förhandling somgör det möjligt för parterna aft föra en seriös dialog. initiativförra året genom den s. k. Venedigdeklarationen, åtföljd även aktivresediplomati, måste ses som ett posifivt bidrag fill denna process. Kraftersom vill verka för Utrikes- och handelspolitisk debatt Utrikes- och handelspolitisk debatt moderation och förhandlingar har den svenska regeringensfulla stöd. Avspänningssfrävandena har under senare årdrabbats av mycket svåra bakslag. Det internationella klimatet har försämrats,tonläget mellan supermakterna har skärpts. Infe desto mindre kan det finnasskäl att varna för en alltför långtgående pessimism. Visserligen är def knappast rimligt att räkna med en återgångtill 1970-talets öst-västrelaf ioner. Det betyder inte att vi nu är på väg moteft nytt kallt krig av den typ som präglade . I såväl öst som väst bör man vara fullt medveten om vilkarisker en sådan upptrappning av motsättningarna skulle innebära. Vad avspänningssträvandena i grunden handlat och alltjämthandlar om är att söka bringa existerande motsättningar mellan öst och västunder kontroll och skapa förutsättningar för en fredlig lösning av uppkommandekonflikter. Avspänningen måste vara en långsiktig process, som kräverinsikt om den militära maktens begränsningar. Ökad säkerhet nås infe genomforcerade rustningar. Supermakterna måste ålägga sig själva återhållsamhet ochavstå från inblandning i andra länders angelägenheter. Avspänningen kräver respekt för de principer som finnsinskrivna i FN:s stadga och som också slås fast i slutakten från den europeiskasäkerhets- och samarbetskonferensen i . I denna slutakt bekräftas varje stats rätt fillterritoriell integritet, frihet och oberoende. Varje inblandning i en annanstats inre angelägenheter, liksom varje användning av våld eller hot om våld,stämplas som ett brott mot de principer som bör styra def mellanstafligasamarbetet i . Dessa högtidligt formulerade och starktförpliktande principer gäller också . Vi har med beundran följt det polskafolkets kamp för de mänskliga rättigheter som fastslogs i Helsingforsdokumentenoch som stått i centrum för den uppföljning avHelsingforskonferensen som ännu pågår i . Vittgående förändringar har ägt rum, som inneburit nyalöften och nya möjligheter för det polska folket. Samfidigt har de ekonomiska problemen djupnat och denpolska utvecklingens internationella dimensioner blivit allt klarare. Kraven påatt utvecklingen i måste vridas tillbaka, och upprepandet av de principersom fidigare åberopats i samband med interventioner i suveräna staters inre livinger stark oro. Qm det polska samhället infe fillåts att utan sovjefiskinblandning acceptera de förändringar som drivits fram av folkliga krav, skapasspänningar som minskar säkerheten för alla stater i . Till de mest oroande inslagen i de senasteårens utveckling hör den våldsamma upprustningen. De kraftiga sovjetiska militära satsningarna har avvästsidan kommit att uppfattas som ett hot mot styrkebalansen mellansupermakterna. Defta har lett fill förstärkta försvarssatsningar i Västeuropaoch särskilt i . Båda parter jagas av misstanken aftden andra parten söker skaffa sig ett övertag. Det är denna destruktiva processsom måste brytas. Enligt mångas mening råder nu militär jämvikt mellansupermakterna. Denna borde göra det möjligt för och att taupp allvarligt menade förhandlingar om rustningsbegränsningar. I stället satsar man nu på nya rustningar. Detta innebärett stopp för de måttliga framsteg som nåddes , främst genom des. Även om dessa avtal inte ledde till någon faktisknedskärning av de strategiska kärnvapenstyrkorna, så innebar de dock en visskontroll av den strategiska vapenutvecklingen. a. mot denna bakgrund är defbeklagligt att den amerikanska senaten inte godkänt SALT 2-avtalet somundertecknades av presidenterna . En omförhandling av avtalet kan komma aft innebära attSALT-processen fördröjs ytterligare. Def är därför viktigt att fortsattaförhandlingar möjligt kan komma fill sfånd. Målsättningen bör vara attnå fram fill reella minskningar av kärnvapenarsenalerna i både öst och väst. Den har vid upprepade fillfällen gettuttryck för sin oro över kärnvapenufvecklingen i . Vi har ocksåframhållit att vad som händer på kärnvapenområdet infe kan ses isolerat frånutvecklingen inom det s. k. konventionella vapenområdef. Utsikterna att nå en överenskommelse om de s. k.eurostrategiska vapnen ter sig dock f. n. infe ljusa. möttesrepresentanter för och i för en första samtalsomgång.Det är emellertid i hög grad osäkert om och i så fall när dessa samtal, somnärmast hade en sonderande karaktär, åter kan komma i gång. Det svenska förslaget rörande en europeisknedrustningskonferens, framlagt vid den pågående säkerhetskonferensen i ,skall ses mot just denna bakgrund. Syftet med förslaget är att i en förstaetapp utvidga systemet med de s. k. förtroendeskapande åtgärderna mellanEuropas stater. Sådana åtgärder bör gälla hela och vara militärtbetydelsefulla. På syftar det svenska förslaget fill fakfiskarustningsbegränsningar och truppre-dukfioner. Två andra förslag fill deneuropeiska nedrustningskonferensen kommer från och och speglarWarszawapaktens resp. NATQS:s syn på det europeiska säkerhetsläget. Försökenaft nå en kompromiss i grundläggande frågor har länge präglat arbetet i Madrid.Det är av stor vikt att dessa strävanden, till vilka är berett aftlämna ett mycket akfivt bidrag, blir framgångsrika. Som slagit fast skall den svenskanedrustningspolitiken ses som en del av den svenska säkerhetspolitiken. Detfinns ett sammanhang mellan hoten mot vår egen säkerhet, världens rustningaroch våra strävanden att genom förhandlingar begränsa dessa rustningar. Det faktum att vi har eft eget försvar har infe försvåratvår nedrustningspolitik; båda militärblocken vet atf def svenska försvaret harhelt defensiva syften. hotar ingen, men vi upplever motsättningarnamellan stormakterna och deras väldiga rustningsansträngningar som ett hot mof Utrikes- och handelspolitisk debatt Utrikes- och handelspolitisk debatt världsfreden, och därmed mof vår egen säkerhet. Därförmåste vi också göra vårt yttersta för att vända denna hotande utveckling. Vi kan infe bortse från risken atf förskjutningar istormaktspolitiken kan komma att påverka utvecklingen även i vår del avvärlden. Läget i har kännetecknats avlugn och stabilitet. Detta och det nära och - det vill jag gärna fillägga - defförtroendefulla samarbetet mellan de nordiska länderna har gagnat inte baraNorden själv, utan också omvärlden. I en fid av ökad spänning och skärptastormaktsmofsätfningar framstår det som mera angeläget än någonsin aft se tillatf def mångåriga säkerhetspolifiska mönstret i inte rubbas. Defta ärett centralt mål både för oss och för våra nordiska grannländer. Samfidigt, herr talman, är det eft faktum aft detnordeuropeiska och nordatlanfiska områdets strategiska betydelse under desenare åren ökaf avsevärt. Vi har därför pekat på betydelsen av att stormakterna äveni fortsättningen visar återhållsamhet i fråga om sitt militära uppträdande iNordeuropa. Ingen part har något att vinna på aft motsättningarna i dettaområde skärps. De nordiska länderna förenas också i en gemensamsträvan atf infe genom egna åtgärder bidra till ökad spänning i . Men inte bara stormakterna har ett ansvar för aftstabiliteten i bevaras. kan lämna sitt bidrag bl. a. genom attmed konsekvens och fasthet hävda sin alliansfria politik, syftande fillneutralitet i krig. Denna politik måste stödjas av eft för våra förhållandenstarkt försvar. Def är av stort värde att det råder en bredenighet i vårt land om den betydelse som vår alliansfria politik och våraförsvarsansträngningar har för bevarandet av stabiliteten i vår del av världen. Just nu pågår, herr talman, en debatt om värdet av enkärnvapenfri zon i . Den har varit bereddatf diskutera en sådan zon, vars upprättande givetvis också förutsätter attandra berörda stater än de nordiska är villiga atf delta. Ingen av de nordiska staterna tillåter stationeringav kärnvapen på sitt territorium. Samtliga nordiska länder är dessutom anslutnatill icke-spridningsfördraget och har därmed avsagt sig möjligheten att skaffaegna kärnvapen. En eventuell överenskommelse om en kärnvapenfri zon måsteockså omfatta kärnvapen som är avsedda för mål inom zonen, är stationerade närazonen och har sådan räckvidd aft de främst är lämpade aft sättas in mot målinom det nordiska området. Jag ser inga skäl atf modifiera dessa och andrasäkerhetspolitiskt motiverade förutsättningar för en kärnvapenfri zon. Vi delarockså de danska och norska regeringarnas uppfattning att en nordiskkärnvapenfri zon inte kan ses isolerad från kärnvapenutvecklingen i iövrigt. De internationella förhållanden jag härdiskuterat har eff ofrånkomligt samband med de förändringar som ägt rum i den internationellaekonomin . Det framstår nu som uppenbart att1970-talet inneburit en vändpunkt i den ekonomiska utvecklingen i världen. Deninternationella ekonomiska ordning som fungerat under en stor del avefterkrigsfiden har delvis raserats. De ekonomiska problemen har vuxit istyrka. Världsinflationen är uppe i tvåsiffriga tal, arbetslösheten ökar ochfillväxten i ekonomierna avtar. De väldiga prisökningarna på olja och de ökanderiskerna med oljeberoendet innebär svåra omställningsproblem för många länder. De oljeimporterande utvecklingsländerna har drabbatshårdast. De höjda oljepriserna slår mycket kraftigt på deras ekonomiersamtidigt som deras exporfmöjlighefer begränsas i takt med atf deindustrialiserade länderna håller tillbaka sin efterfrågan. Skuldproblem, bytesbalansunderskoft och exportsvårigheterkommer att tvinga många till mycket drastiska åtsframningsåtgärder.Defta kommer att drabba miljoner människor som lever i närheten aveller långt under existensminimum. minskade import skadar derasutvecklingsansfrängningar. Men def får också konsekvenser för OECD-ländernasinkl. vårt eget lands export och därmed för den internafionella ekonomiskakrisen. har varnat för en kollaps av marknaderna i tredjevärlden. Förre världsbankschefen har framfört liknande varningar. För att infe anpassningsbörda skall bliorimligt svår måste industriländerna ta på sig ett större ansvar och underlättaomställningen genom ökad överföring av resurser. En sådan polifik skulle inte bara minska nöden iu-länderna utan också bidra till aft hålla efterfrågan uppe i i-världen. Det äri detta perspekfiv man skall se de svenska förslagen om s. k. massivaresursöverföringar från de rika industriländerna till de fatfiga . Def är för oss uppenbart aft det krävs ett samarbetemellan industriländer, OPEC-stafer och andra om den ekonomiska krisenskall kunna hävas. De internationella institutionerna spelar här en mycketyiktig roll. , regionalbankerna och IMF måste ta ett större ansvarsom kreditförmedlare mellan och . Detta så nödvändiga samarbete försvåras emellerfid f. n.av politiska skäl. Motsättningarna mellan i- och u-världen har snarare ökat änminskat. FN:s generalförsamlings extra möte om de ekonomiskarelationerna mellan rika och fattiga länder blev i stort sett eft misslyckande. Alla möjliga vägar måste dock prövas när def gäller atffinna lösningar på de världsekonomiska problemen. deltar f. n. mycketaktivt i förberedelserna för ett toppmöte där frågan om en rättvisarefördelning av jordens resurser skall diskuteras. Defta toppmöte blir - om def kommer till stånd, vilket densvenska regeringen innerligt hoppas - det första i sitt slag. Det är värförhoppning att resultatet av mötet kan ge en injektion som bryter det dödlägesom alltför länge rått i förhandlingarna mellan de rika länderna i norr och defattiga i söder. Utrikes- och handelspolitisk debatt 4 protokoll 1980/81:96-98 Utrikes- och handelspolitisk debatt De nya problemen i världsekonomininnebär en väldig utmaning för världens länder. De går infe aft angripa ettefter ett. De hänger samman och måste bearbetas i samverkan. För svensk del innebär det aft vi måste ta itu med våraegna ekonomiska problem som vi medverkar i internafionella aktionerför att stabilisera världsekonomin och genom egna biståndsinsatser också bidrarfill en långsiktig utveckling i tredje världen. 3OLOF (); Den internationella situafionen just nu gerföga anledning fill optimistiska prognoser. Freden och kampen mot orättvisornaoch misären i världen kommer aft kräva ännu större insatser under de kommandeåren . Def är därför av stort värde aft det finns en breduppslutning kring den svenska utrikespolitikens grundlinjer. Dagensutrikesdeklarafion är i detta avseende tillfredsställande.