prot · G4099 · 1980-12-31 00:00:00 — Det är synnerligen angeläget att man reflekterar över detta idagens kostnadssituation med ett stort underskott i såväl statsbudget sombytesbalans. Det är således nu utomordentligt viktigtatt vi inte ytterligare minskar tillgänglig arbetstid för företag ochförvaltning utan snarare ser på möjligheterna att öka arbetstidsuttaget för attdärmed öka vår konkurrenskraft. Den väsentligaste frågan är att kunna utnyttjagjorda investeringar, dyrbar produktionsutrustning, lokaler etc. under enlängre sammanhängande ^fid. Det är otänkbart att nu ytterligare sänkaden lagstadgade arbetstiden. En sådan standardhöjning finns det inte någotutrymme för. Situationen är nämligen den att vi utnyttjar vårproduktionskapacitet sämre än våra konkurrenter på världsmarknaden. De här synpunkterna utvecklas vidare imotionen 572 som jag tillsammans med kollegan ^Wittbom inlämnade underden allmänna motionstiden . Behandlingen av motionen har emellertidskjutits upp till detta . I motionen föreslog vi att regeringen skulleföreta en bred översyn av den samlade ledighetslagstiftningen, och sedanåterkomma till med förslag till åtgärder som kan nedbringaledighetslagstiftningens negativa följdverkningar. Vi betonade vidare imotionen att man borde åstadkomma en samordning av alla lagbestämmelser samt imöjligaste mån begränsa de företags- och samhällsekonomiska kostnaderna. Vi framhöll vidare att särskild uppmärksamhet måste gesåt ^följdverkning- ar som uppstår för dem som hänvisas till att vara vikarier samt problemen medatt finna kvalificerade ersättare. Även kostnaderna för personaladministrationenpå dessa områden borde uppmärksammas vid den av oss motionärer föreslagnaöversynen. Vi kan notera attregeringen i olika omgångar har uttalat sig till förmånför en sådan översyn. har man också aviserat några konkreta åtgärder.Bl. a. skall på uppdrag av ledning en ^SNS-studiegenomföras i ett mindre antal myndigheter och företag. Men jag finner vid ettnärmare studium av de aktuella direktiven att översynen får begränsad räckvidd.Även övriga aviserade åtgärder är enligt min mening otillräckliga. Det saknasett samlat grepp över hela detta problemkomplex. Det är också anmärkningsvärtatt det inte blir en bredpartsrepresentation, som vanligtvis brukar vara fallet med statens offentligautredningar. Detta är till nackdel för frågans lösning - inte enbart med tankepå partsintressena utan även med utgångspunkt från samhällsekonomiskabedömningar. För att inte tappa tempo i det här angelägna översynsarbetet bör,som jag ser det, de berörda arbetsmarknadsparterna redan från början engageras- med full rösträtt i utredningen - för sin medverkan till förändringar på dethär området. Visserligen kan detnaturligtvis invändas att det tidsmässigt skulle vara en fördel att överlåtadetta uppdrag till en konsult - jag har full förståelse för den synpunkten -men med tanke på möjligheten för de direkt berörda parterna -mänga förmåner ärju ^avtalsenliga - att redan från början få vara med och påverka och framförallt ta ansvar för arbetet borde man i konsekvens med uppläggningen av denpågående översynen av föräldraledighetslagen ha valt samma representationsform,dvs. ha tillsatt en offentlig utredning. Sammanfattningsvis, herrtalman, vill jag understryka det angelägna i att på en rad områden förbättraförutsättningarna för en höjd produktivitetsgrad inom arbetslivet. Jag skullegärna se att vi exempelvis kunde återinföra inomsjukförsäkringen, givetvis då med undantag för handikappade och andra behövandeeller utsatta grupper. Om inte parterna är beredda att avtalsvägen försöka nåsådana lösningar, får lagstiftaren inte tveka att agera i den riktningen. De krav på en lägrebeskattning av övertidsarbete som framförts i debatten är väl motiverade, då del av den ringa övertiden beror på att människor inte vill arbeta övertidpå grund av den höga skattebelastningen pä sådant arbete. - De här synpunkternabehöver utvecklas vidare, men jag vill hänvisa till det anförande som BoLundgren på den här punkten höll under gårdagen och som jag gärna vill instämmai. Det är alltså hög tidför en översyn på ledighetsområdet. Vi måste initiera åtgärder för attnedbringa de samhällsekonomiska kostnaderna, så att vi får något utrymme för de^resursskapande åtgärder som vårt näringsliv så innerligt väl behöver just nu.Alla vet ju - eller borde veta - att det ytterst bara är produktionen som kanbära upp och försörja den offentliga sektorn! 39 Arbetsmarknadsministern ^ELIASSON: harförts en debatt ^orn vilken arbetslöshetsnivå som är acceptabel. Låt mig därförinför denna glesa skara med en gång slå fast: det finns ingen arbetslöshetsnivåsom är acceptabel. All arbetslöshet skall bekämpas. Ambitionen måste vara attge alla ^sorn vill förvärvsarbeta en chans att göra det. Denna inställning innebär inte att jagbortser från de stora svårigheter vi står inför. Men den är uttryck för enambition, en inställning, den nämligen, att människors vilja att arbeta skalltas till vara för att bygga upp ett bättre samhälle. Den är uttryck för åsiktenatt rätten till arbete har ett värde i sig. Att regeringen har denna ambition attfullfölja den fulla sysselsättningens politik har dokumenterats under de år somgått. Trots de enorma påfrestningar som svensk ekonomi och arbetsmarknad varitutsatta för har arbetslösheten i hållits på en internationellt settmycket låg nivå. Under den senaste lågkonjunkturen 1978 var arbetslösheten sommest uppe i 106 000 eller 2,6 ^%, vilket var klart lägre än arbetslösheten vidkonjunkturdämpningen , trots att förutsättningarna atthälla tillbaka arbetslösheten då var bättre. Jag har för egen del aldrig dragit itvivelsmål att socialdemokratin har som ett av sina främsta mål att slå vakt omden fulla sysselsättningen. De gångna åren utan socialdemokrater i regeringenvisar att denna inställning och ambition varit minst lika hög hos de regeringardär medverkat. Vi borde därför kunna rensa debatten från^misstänkliggöranden om varandras avsikter. Låt i stället debatten handla omhuruvida den ena eller andra åtgärden är lämplig för att nå det mål vi alla äröverens om. Allt tyder på att vi nu står inför enförsämring av efterfrågan på arbetskraft. Den internationella^konjunkturavmattningen närmar sig med snabb fart de svenska företagensorderböcker. Summerar man länsarbetsnämndernas inlämnade rapporter kanvi emellertid räkna med en fortsatt hög efterfrågan , men enförsämring på andra sidan . Vi har en god beredskap att möta dennaförsämring med traditionell arbetsmarknadspolitik. finns iberedskapsarbeten och arbetsmarknadsutbildning knappt 60 000 personer. Under1978 fick mer än dubbla antalet människor arbete och sysselsättning genom dessabåda åtgärder. Vi kan därför med kort varsel expandera på de här bådapunkterna. Vi kan göra det i vetskap om att denarbetsmarknadspolitik som vi förde också viden vetenskaplig granskning, som gjorts i , fåttgodkänt betyg. Den omfattande arbetsmarknadsutbildning som genomfördes aren1977-1979 har underlättat för industrin att få den arbetskraft man behöver. Desvårigheter man möter skulle ha varit mycket större utan dessaarbetsmarknadspolitiska insatser. Också de många beredskapsarbeten som drogs igång gav varaktiga effekter för många människor. I många fall fick ungdomaryrkeslivserfarenhet som ledde fram till fast och varaktigt arbete. Också AMS har genomfört en utredning om effekterna av^arbetsmark- ^nadspolitiken i den lågkonjunktur som vihade 1977 och 1978. Därur kan vi hämta uppslag om hur vi bör möta den nustundande lågkonjunkturen. När det gäller ungdomsarbetslösheten hardet beslut fattade medfört förändrade förutsättningar förungdomar . Stark kritik riktades då mot beslutet, och det hävdadesatt arbetslösheten bland dessa ungdomar skulle komma att öka. AMS har avregeringen fått i uppdrag att redan nu göra en första kartläggning aveffekterna. Av AMS rapport att döma har farhågorna inte besannats. Kommuner,skolförvaltningar och arbetsförmedlingar har på den korta tid som stått till förfogande lyckats tämligenväl med att ta fram utbildnings- och praktikplatser åt dessa ungdomar. Enligtarbetsförmedlingarna är situationen bättre än . Allvarligt äremellertid att antalet arbetslösa ^f^lickor har ökat. Förklaringen är sannoliktatt de inte gärna söker sig tillindustrin och att rekryteringen till de traditionella kvinnliga yrkena dragitsner. De ökadeutbildningsinsatserna tycks emellertid ha kommit i gång väl, och i första handhar ansträngningen riktats mot de ^16-åringar som lämnade . Vad beträffar den ^s.k. yrkesintroduktionen finns ännu ingen samlad bild. har ca 1 000platser kunnat anskaffas, men behovet bedöms vara ytterligare 5 000 platser. Inomverkstadsindustrin, där avtal träffats mellan parterna om de närmare villkoren,synes yrkesintroduktionen ha kommit i gång väl. Det är därför önskvärt attliknande avtal träffas också inom andra branscher. Vi har i en välutvecklad arbetsmarknadspolitik, som i sina huvuddrag håller också inför1980-talet. Den måste emellertid anpassas till en delvis ny situation.Regeringen kommer därför att under detta lägga fram riktlinjer för1980-talets arbetsmarknadspolitik. Jag vill emellertid redan nu något berörade problem vi står inför. Den vanligaste frågeställningen närsysselsättningen diskuteras är; Hur skall alla som vill arbeta kunna beredasdenna möjlighet? Vi kan emellertid också vända på frågeställningen: denarbetskraft som behövs för att återställa balansen i ekonomin? Det råder nogingen tvekan om att den finns i antal personer räknat. Men därmed är inte sagtatt arbetssökande och arbetstillfällen passar ihop. En grov uppskattning ger vid handen attden ekonomiska utveckling vi behöver för att återställa balansen i vår ekonomileder till en årlig ökning av sysselsättningen med ca 40 000 personer. Det ärfaktiskt en större ökning än det årliga genomsnittet för 1970-talet. Den storaskillnaden är att denna ökning måste komma till stånd i näringslivet i en heltannan utsträckning . I stället för en minskning av antalet^industrisysselsatta behövs en ökning i storleksordningen minst 10 000 per årunder framåt -inte därför att det har något egenvärde, utan därföratt det krävs för att återställa balansen i ekonomin. Den fråga vi har attställa oss är därför inte bara hur de allmänna ekonomiska villkor ser ut somgör denna expansion av industrin möjlig, utan också vad som behöver göras föratt den arbetskraft industrin behöver skall kunna och vilja stå tillförfogande. En ökning av industrisysselsättningeninnebär inte att antalet anställda kommer att minska inom den offentligasektorn - tvärtom. Man kan trots en stark begränsning av den offentligakonsumtionsökningen räkna med att sysselsättningen också i fortsättningen växersnabbast hos kommuner och landsting. Men ökningstakten blir långsammare. Att vi nu står inför en återhållsamhetensperiod baseras alltså inte på antagandet om en ekonomi utan tillväxt - änmindre på att vi önskar en sådan utveckling. Det beror i stället på - som såmånga redan har påpekat i den här debatten - att tillväxten i huvudsak måste gåtill två saker; dels till att betala räntor och amorteringar på vår upplåning,dels till att investera i en utbyggnad av näringslivets produktionskapacitet. När man lyssnar till debatten om dessafrågor kan man ibland få intrycket att mera resurser till industrinsinvesteringar kan avdelas utan att detta inkräktar på något annat. Det ärtyvärr mera en önskedröm än en verklighetsbeskrivning. Vi kan inte lösa våraproblem genom att försöka äta upp kakan två gånger. Om vi låtsas att det ärmöjligt blir resultatet ytterligare försämrad bytesbalans, ökad arbetslöshetoch snabbare inflation. Den strategi som regeringen lagt upp föratt få ekonomi i balans innebär att näringslivets konkurrensförmågaoch kapacitet skall förbättras. Den vägen skall vi förbättra våra möjligheteratt exportera och våra möjligheter att konkurrera på hemmaplan med importen. Det sägs ofta att viskall arbeta oss ur krisen, inte svälta oss ur den. Det är enligt min meningett ^rikfigt synsätt. Det förutsätter ^emellerfid att vi ärberedda att öka sparandet för att därmed ge näringslivet ökad tillgång tillriskvilligt kapital. Men det förutsätter också att alla som med sin arbetskraftvill hjälpa till att häva oss upp ur krisen får sin chans att göra det. Utan engod efterfrågan på arbetskraft kan det inte ske. Men det räcker inte. Det krävsockså en omfattande och aktiv ^arbetsmarknadspolifik. Annars fungerar inte denekonomisk-politiska strategin. Det måste ske på ett brett plan; - Genom en effektiv platsförmedlingmåste vi lyckas bättre att koppla samman lediga platser med arbetssökande. - Via en ^effekfivarbetsmarknadsutbildning måste vi se till att de som har brister i sinutbildning kan få skaffa sig en sådan yrkesutbildning som efterfrågas. - Via omställning av arbetsplatser,anpassning av arbetstider osv. måste vi se till att handikappade får sin chansatt förvärvsarbeta. Vi kommer en bit på väg med hjälpmedel avdet slaget, men skall vi lyckas bygga ut vår industriella kapacitet, måsteockså mångas attityder förändras. Jag tänker på ungdomars föreställningar omindustriarbete och på unga flickors ensidiga yrkesval. Men jag tänker också påmånga arbetsgivare och ^personalrekryterare som av slentrian eller fördomglömmer eller undviker kvinnor, ungdomar, handikappade och invandrare. Inte minst kvinnornas ^situafion bekymrar mig. Vi måsteför alltid ha 3Riksdagens protokoll 1980/81:9-10 passerat den tid då kvinnorna på arbetsmarknadenbehandlades som ett ^konjunkturpolitiskt dragspel, då de hälsades välkomna ihögkonjunkturer och ombads vända hem igen i lågkonjunktur. Vi har i enmycket ^segregerad arbetsmarknad. Kvinnorna finns koncentrerade yrken medan männen finns utspridda på ca 200, Det faktum attkvinnorna stått för sysselsättningsökningen och att de nyajobben tillkommit inom vård, omsorg och undervisning har förstärkt dettatraditionella mönster. Det ligger ett värde isig i att bryta ner denna segregering av arbetsmarknaden. Jämställdhetenmellan kvinnor och män, såväl i ekonomiskt som i socialt avseende, skulle måväl av en sådan förändring. finns också ett klart samhällsekonomiskt motiv.Om inte kvinnor i större utsträckning kan intresseras för att söka sig tillindustrin och om inte fler företagsledare kan förmås att öppna fabriksportarnaför kvinnor, kommer inte den expansion av industrin som är en förutsättning förbalans i ekonomin att bli möjlig. Alla inser att arbetsmarknadspolitikenhar en social sida. Att skaffa jobb och utbildning åt människor som gårarbetslösa är att undvika personliga tragedier och förebygga social misär. Jaghar här uppehållit mig vid arbetsmarknadspolitikens ekonomiska sida, därför attden trots allt är mindre uppmärksammad. Jag har försökt stryka under varför enomfattande och aktiv arbetsmarknadspolitik är ett nödvändigt komplement tillden ekonomiska politiken, om den skall bli framgångsrik. För om vi inte lyckasmed arbetsmarknadspolitiken försämras våra möjligheter att rätt utnyttja våraresurser. Resultatet blir då att arbetslösheten stiger, att bristen påarbetskraft också stiger, att inflationen stiger och att målet om balans iekonomin skjuts allt längre bort i en töcknig framtid. Arbetsmarknadspolitikenär därför det smörjmedel som behövs för att gnisslet i samhällsmaskinerietskall minska - för att våra mänskliga och ekonomiska resurser skall tas rätt till vara. Jag lyssnade med stortintresse på ^LO-ordföranden anförande här i går. Hanpresenterade i några punkter ^LO:s syn på nödvändiga åtgärder införavtalsrörelsen. Det handlade om rättvisa skatter, åtgärder mot inflation,stimulans till produktivainvesteringar och åtgärder för att värna sysselsättningen. En sådanarbetsmarknadspolitik som jag här argumenterat för underlättarinflationsbekämpningen, stimulerar industriinvesteringarna och håller uppesysselsättningen. Den är sålunda också av betydelse för att underlättaavtalsrörelsen. Vi har i god erfarenhetav den ^s. k. svenska modellen på arbetsmarknaden. Den viktigaste beståndsdeleni den är att parterna självständigt beslutar om löner och arbetsvillkor. Denmodellen, den traditionen, skall vi slå vakt om. Den har gett en lugnare ochstabilare arbetsmarknad än i de flesta jämförbara länder. Den har betytt mycketför vårt välstånd. Den svenska modellenförutsätter starka och fria organisationer av arbetsgivare och arbetstagare.Starka, demokratiskt uppbyggda organisatio- ner klarar av att ta ansvar och kan därför medverkatill en lugn samhällsutveckling. Försvagade organisationer ger inte regeringoch riksdag mera makt - men flera problem. Fria organisationer på arbetsmarknaden ärdärför ett viktigt inslag i en demokratisk stat. När samspelet medarbetsmarknadens organisationer sker med ömsesidig respekt för varandras rolleräventyrar det därför inte regeringens och övergripandeansvar för ekonomisk stabilitet och sysselsättning. Regeringen har med detta synsätt somgrundval haft en serie överläggningar med parterna inför nästa avtalsrörelse.Avsikten är att såvitt möjligt komma till en gemensam uppfattning om dentroliga ekonomiska utvecklingen, utbyta synpunkter och få grepp om bl. a.vilka skattepolitiska justeringar som man menar underlättar avtalsrörelsen. Helt i enlighet med svensk tradition äralltså avsikten att skapa sådana förutsättningar för avtalsrörelsen attorganisationerna i fria förhandlingar och under eget ansvar ocksåfortsättningsvis självständigt handhar lönepolitiken. Det finns ingenanledning att överge den modellen därför att vårt land befinner sig i enbesvärlig ekonomisk situation. Tvärtom är det min övertygelse att den modellenär till fördel också nu både för vårt välstånd och för vår sysselsättning. 40 ^LEUON ^(s): höll ^TUC, denengelska landsorganisationen, sin kongress. Det som i väldigt hög utsträckningsatte sin prägel på den kongressen var den mycket stora arbetslösheten iStorbritannien. Den har passerat ^tvåmiljonerstrecket. Och på kongresspodietstod det med stora bokstäver; "Attackera arbetslösheten. Inte dearbetslösa." ^TUC;s ordförande, brandmannen ^Terry ^Parry, talade i sittanförande om de mänskliga tragedier som följer i arbetslöshetens spår, somdrabbar män lika väl som kvinnor, unga lika väl som gamla, människor i alladelar av -svarta, färgade och vita. Och han talade med speciellvärme och särskild känsla om de unga människorna. "För många", sadehan, "som lämnar skolan måste ljudet av ^skolgrinden, som stängs bakom dem,ringa i deras öron som klangen av en celldörr i fängelset när de går in i envärld där de är utestängda från de drömmar de haft om framtiden." är ett av de mångavästländer som tyvärr nu tycks ha glömt bort de principer om den fullasysselsättningen som man satte högt . På många ställen runt om ivår industrialiserade värld anser man att en arbetslöshet på är i detnärmaste naturlig. Man tolererar och accepterar arbetslösheten därför att mantror att man med hjälp av den skall kunna hålla nere inflationen. Och det kanhända att man lyckats pressa ner prisökningar en eller annan tiondels procent.Men precis som ^Feldt sade i debatten här i går har man i land efterland som prövat den här metoden fått erfara att man åstadkommer arbetslöshetoch ändå får behålla inflationen. Svensk socialdemokrati accepterar inte arbetslöshet somett naturligt Vårt mål för politiken är den fullasysselsättningen. Och det är bl. a. för att ge eftertryck åt det målet, för attvärna en politik som syftar till full sysselsättning, som vi nu yrkarmisstroendevotum mot den borgerliga regeringen. Men varför, kanskenågon frågar, litar vi då inte på de borgerliga när de här, den ena efter denandra och senast ^Eliasson, går upp och säger att de visst villvärna den fulla sysselsättningen? Jag sk^all i någrakorta punkter och inte alls fullständigt försöka sammanfatta det läge vi harnu. Vi befinner oss i eninternationell konjunkturnedgång som redan har kommit in över vårt landsgränser- det är alla överens om. Och tyvärr har vi i mänga avseenden nubetydligt sämre förutsättningar än vid tidigare konjunkturnedgångar att klaraoss undan en stor arbetslöshet. Och den borgerliga regeringen har i storutsträckning medverkat till att det förhåller sig så. För det första ärarbetslösheten redan vid ingången i den sämre konjunkturen högre än vad denvarit i början av tidigare konjunkturnedgångar. Redan nu är det inte mindre än92 000 människor som går utan arbete här i landet, som är öppet arbetslösa. 60000 av dem är kvinnor. Det är för det andra inteheller bara en konjunkturnedgång som vi har att kämpa mot och som ger ossproblem. Flera av våra basnäringar skakas i grunden. Strukturomvandlingarna ärdjupgående i många branscher. Den tredje punkt som gör attvi går in i konjunkturnedgången med dåliga odds när det gäller att klarasysselsättningen är den vikande sysselsättningsökningen inom den offentligasektorn. redovisades för fjärde månaden i följd klart lägretal för den offentliga sektorns sysselsättningsökning. Vi har under en långföljd av år haft ökningar som på ^tolvmånadersbasis uppgått till mellan 40 000och 60 000 personer. är den ökningstakten halverad. Och det bör observerasatt detta skett redan innan regeringens momshöjning och regeringens sparplanhar fått genomslag i den kommunala ekonomin. Och låt mig också säga detsom för alla är helt klart men somman bör komma ihåg i det här läget, nämligen att utbyggnaden av den offentligasektorn hade en väldigt stor betydelse för att stabilisera sysselsättningenunder den senaste lågkonjunkturen. Och arbetsmarknadsmyndigheterna har ocksåvädjat om att man skall försöka anpassa en eventuell neddragning av den^offent^hga sysselsättningsökningen så att den inte slår hårt motarbetsmarknadsläget. Dessutom är det så -det borde man också hålla i minnet - att den ^offen^f^liga sektorn har enväldigt stor betydelse för sysselsättningen inom andra delar av ekonomin^.^Sammanlagt konsumerade och investerade den offentliga sektorn för ungefär 60miljarder kronor på den privata sektorn . På min lista medexempel på att vi går in i den här lågkonjunkturen med sämre förutsättningaratt klara oss undan en hög arbetslöshet återstår två punkter: De urgröptastatsfinanserna och den generellt åtstramande politik som den borgerligaregeringen är i färd med att driva igenom. politik som går på tvärs emot allt vad både teoretiskanationalekonomer och praktiskt folk ute på verkstadsgolv, på byggen och sjukhustycker är riktigt och rekommenderar. Det är en politik som leder till ökadarbetslöshet. ^Eliasson inledde sitt anförandemed att säga att han inte tycker att någon arbetslöshet är acceptabel.Kjell-Olof ^Feldt förde i går en debatt med förre arbetsmarknadsministern^Wirtén. ^Wirtén sade då så här om vad regeringen faktiskt i praktikenräknar med; "Sedan går han" - alltsåKjell-Olof ^Feldt - "över till att fråga vad det är för mål försysselsättningen som regeringen har. Ja, det står i oktoberplanen hur vi settpå sysselsättningen för - det känner ^Feldt vältill. Där står också 3 ^%" - alltså arbetslöshet - "angivet itexten. Det är vad vi sannolikt kan vänta oss med de satsningar som vi nu görför näringslivet - de stimulanser som kommer via olika kanaler - så att man därkan hålla i gång sysselsättningen på bästa möjliga sätt. "är alltsådet som vi tydligen får räkna med som mer eller mindre självklart. Det är vadregeringen anser vara mer eller mindre naturligt. ^Eliasson hartalat om att arbetsmarknadspolitiken skall vara ett smörjmedel i den ekonomiskapolitiken. Men vi vet alla att om de olika maskindelarna inte fungerar på ettbra sätt så hjälper inte smörjmedlet. Smörjmedel räcker till en viss gräns, mendet som måste vara grunden för en hög och bra sysselsättning är ändå denekonomiska politiken, det är näringspolitiken. På sida efter sida i denborgerliga regeringens sparplan kan vi läsa att man måste hålla neresysselsättningsökningen inom den offentliga sektorn så att industrin kan fåarbetskraft.