prot · G40954 · 1980-12-31 00:00:00 — Redan i inledningen tillproposition 20 slår regeringen an tonen: "Detta innebär att tillväxten i de offenfiigautgifterna under 1970-falet fog i anspråk mer än hela BNP-tillväxten. Häravföljer i sin tur att reallönerna endast kunnat uppehållas till priset avväxande skuldsättning i utlandet." Regeringen är värd en eloge för dessa tvä meningar. Dethar lyckats regeringen att i dem få in alla de fördomar som behövs för attskapa en grund för de åtgärder som besparingsplanen är ett uttryck för,nämligen dels att det är just den offentliga sektorn som rår för vår storautlandsupplåning, dels att Besparingar i stats verksamheten, m. m. Besparingar i stats verksamh eten, m. tn. dennasektor har fäft expandera alldeles för starkt och alldeles för . Förhållandena är nu inte sädana. Låt oss se litet närmarejust på den offenfiiga sektorns tillväxt. Regeringen vill gärna få det att framstå som att statens,landstingens och kommunernas utgifter tagna tillsammans är ett bra mått på denoffentliga sektorns resursanspråk. På s. 9 i propositionen sägs att deoffentliga utgifterna tog av de tillgängliga resurserna, dvs. avBNP, för aft 1970 ha växt till och 1980 omfatta nästan två tredjedelarav BNP eller 65,. Vore detta en korrekt beskrivning av den offentligasektorns tillväxt skulle naturligtvis näringslivet verkligen ha haft krympanderesurser till sitt förfogande, och det skulle ha varit alldeles uppenbart föralla att landets ekonomi råkat in i sina svårigheter just på grund av att vihaft en alldeles för stark tillväxt av den offentliga sektorn. Det felaktiga i resonemanget är att i de offentligautgifterna ingår sådana utgifter som pensioner, barnbidrag ochsjukförsäkringsförmäner. Dessa utgifter är inte någon belastning pä samhälletsekonomi. Dessa utgifter innebär bara aft de gamla, de sjuka och barnfamiljernafår möjlighet att konsumera trots sina ekonomiska handikapp. Transfereringarnaär politiskt betingade och speglar samhällets politiska vilja att bistå dem somav olika anledningar behöver stöd. Transfereringarna är inga kostnader. Transfereringar ärresurser som tas från dem som är ekonomiskt starka och ges till dem som ärekonomiskt svaga. Självfallet gillar inte moderater ett sådant synsätt ochen sådan teknik att fördela om där marknadskrafterna gjort sitt. Därför är detnaturligt för aft se transfereringarna som en samhällsekonomiskkostnad -därför aft transfereringar är kostnader för de välbeställda. Mentransfereringar är inga kostnader i samhällsekonomisk bemärkelse. Jag vill, fru talman, försöka illustrera det hela medhjälp av en bild på kammarens bildskärm. Jag beklagar att tekniken inte är såbra som den kunde och borde vara. Staten har för sina investeringar tagit i anspråk av de tillgängliga resurserna . Det framgår avden lägsta linjen i diagrammet, som avser förhållandena under perioden1965-1971. Diagrammet för kommer att visas om en stund.Uppgifterna är hämtade från konjunkturinstitutet-den senaste beräkningendärifrån gäller 1978 - och från den finansstatistik som görför att kunna uppskatta värdet av de olika komponenterna, i det här falletstatens investeringar. Den kurva som ligger närmast ovanför belyser utvecklingenav statens konsumtion. För hela har staten använt mellan 8och av de tillgängliga resurserna. I diagrammet, som gäller förhållandena1965-1971, ser vi det som en praktiskt taget horisontell linje. Även summan av den statliga konsumtionen och de statligainvesteringarna uppvisar samma påtagliga för hela perioden ochvarierar bara Staten har alltså visserligen fått ständigt växandereella resurser fill sitt förfogande, men staten har alls inte förbrukat någonväxande andel av BNP. Nästa diagram föreställer utvecklingen ochframåt. Vi ser aft för statens investeringar och den statliga konsumtionen ärförhållandena närmast konstanta under hela fiden. Fortsätter vi och tar med också de kommunala investeringarnaförändras inte bilden. De har varierat mellan och av BNP. Statens andel tillsammans med kommunernas investeringarhar alltså visat en påtaglig - variationen ligger mellan 14 och 16 %.I diagrammet illustreras det av ytan under den översta av de fre lägst belägnakurvorna. Vi observerar att en ökning skett först när vi tar med denkommunala konsumtionen, som 1965 stannade vid av BNP och 1978 nådde drygt20%. Denna del av den offentliga resursförbrukningen har ökatsynbart , dä de grundläggande reformerna inomutbildningssystemet slutfördes. Vi kan observera en ökning också under denborgerliga regeringstiden , men den beror mer på den svagatillväxten i i kombination med att de kommunala åtagandena inte kundebromsas lika snabbt. har alltså den offentliga sektorn ökatsin andel av de sammantagna ekonomiska resurserna från fill ungefär36 %. Det är, fru falman, en annan bild än den som regeringenförsöker slå i oss, där det görs gällande att vi förbrukar två tredjedelar avalla tillgängliga resurser i stat, i landsting och i kommuner. Det kan alltså knappast vara den offentliga sektornsexpansion som förklarar landets ekonomiska svårigheter. Problemen ligger djupare. Därför krävs också helt andratag för att komma till rätta med problemen än dem som de borgeriiga parfiernaförsöker sig på. Skall vi fa oss ur dagens svårigheter blir detnödvändigt med en annan ekonomisk polifik i vårt land liksom i flertalet andraindustrialiserade länder. Visserligen kan man inte beskylla för dumheterna som konservativa regeringar gör ute i . Däremotborde vi här i landet kunna undvika aft frivilligt göra samma misstag som de.Men då krävs en annan syn på den offentliga sektorn och en regering som inte ärhelt beroende av moderata ekonomiska harakiriläror. Vi kan aldrig exportera mer om andra länder medvetetförsöker skära ned sin import. Vi kan aldrig klara sysselsättning och välfärd i Sverigeom vi skyller dagens svårigheter på en offentlig sektors expansion - som intepå långa vägar är av den storleksordning och nått den nivå som ekonomiministerBohman vill lura oss att tro. Besparingar i statsverksamheten, m. m. 5 protokoll 1980/81:54-55 Besparingar i statsverksamheten, m. m. Vi socialdemokrater förnekar inte att det behövsbesparingar i de offentliga utgifterna. Vi har anvisat nära 3 000 miljoner somskulle kunna sparas. Men vi anser att det måste finnas åtminstone någon form avrättvisa i de besparingar som görs. Det är orimligt att bibehålla indexskatten som gynnarhöginkomsttagare som man sänker standarden för folkpensionärer, sjukaoch handikappade. Det är också orimligt att ta ifrån kommunerna mellan 1miljard och 2 miljarder genom en illa genomtänkt reform för investeringsavdragensamtidigt som man utan aft tveka sänker skatten för aktieägare med specielltstora utdelningar. Men det vikfiga är att satsa på områden där satsningarnabåde ger jobb och inkomster för framtiden. Vi har i vår motion anvisat områdenaoch åtgärderna. Här villjag bara upprepa förslagen i all korthet. Det gäller näringspolitiken, forskningspolitiken,bostadsbyggandet, energipolitiken och skattepolifiken. Genom en politisk helhetssyn och en medveten satsning påexpansion kan vårt lands ekonomi mycket väl fås i balans snart igen. Men de åtgärderna kräver en regering med tro pä det härlandets framtid, inte en regering som den vi nu dras med - oenig och politisktkraftlös. Självfallet sprider i nedgångstider en borgerlig politik pessimismkring sig. Och alldeles självklart sprider den här regeringens politikpessimism. Oenighet och kraftlöshet är infe egenskaper som vi nu längre har rådmed. Men det är tyvärr det som karakteriserar landets regering. Tills vi har fått en ny regering, fru talman, återstår detför oss socialdemokrater bara att yrka bifall till de socialdemokratiskareservationer som fogats till finansutskottets betänkande nr 15. Där anger vifärdriktningen för en politik som skulle kunna få i balans igen. 33JÖRN (vpk): En förutsättning för att man skall kunna föraen politik är ju aft man rätt uppfattar det som sker. Sedan må man bedöma detsom sker från en borgerlig ståndpunkt, en socialistisk ståndpunkt eller någontredje ståndpunkt. Och den främsta krifik jag tycker att man kan rikta mot denborgerliga finanspolitiken är inte att den är borgerlig - det är illa nog, mendet är också en subjektiv ståndpunkt - utan det är att den medvetet utgår frånfalska tolkningar av de verkliga sammanhangen. Lät mig kort peka på några avdem. För det första hävdar man exempelvis från borgerligt hållatt obalansen i budgeten beror på den offentliga sektorns ohämmade fillväxt -denna väldiga hy dra som har brett ut sig över de stackars medborgarna. Dettamåste uppenbarligen vara en falsk tolkning. Obalans i budgeten kan ju, grovtoch schematiskt taget, ha två omedelbara orsaker. Å ena sidan kan det faktisktvara-så att utgifterna skenar i väg och inkomsterna inte hinner med. Å andrasidan kan det vara så aft utgifterna utvecklas relativt normalt med hänsyntill den ekonomiska och sociala struktur som landet har men att inkomsternainte hinner med. De sackar efter därför att landet och det världssystem somlandet tillhör befinner sig i depression, så att inkomstflödet inte blirtillräckligt. När man ser pä utvecklingskurvorna, när man ser pä vad som händeförst i början och , kan man konstatera attobalansen i budgeten i varje fall företrädesvis måste bero på att inkomstsidanhar försvagats. Det ligger ingen poäng i aft försöka ta sig ur en depression genomaft skära ned pä utgiftssidan, eftersom det måste förvärra depressionen ochleda fill ännu mindre inkomster. På det sättet kommer man aldrig ur det hela. Och det är väl ungefär var den borgerliga finanspolitikenstår . Därför måste botemedlet vara att öka den bas från vilken desamhälleliga inkomsterna och de offentliga apparaternas inkomster kommer ochabsolut inte att göra de här besparingsattackerna. Att man ger dessabesparingsattacker en typisk höginkomsfprofil och på ett hänsynslöst sätt gynnarde rika i samhället är naturligtvis illa nog, men dessutom är de egentligenkonjunk-turpolitiskt felaktiga. För det andra kör de borgerliga ofta med en hypotes ifråga om inflationen och dess orsaker. De hävdar att det finns för mycketköpkraft hos människorna i allmänhet, trots att vi vet att den de senaste årenhar minskat. En minskad köpkraft kan inte under några som helst omständigheteri något samhällssystem orsaka inflation. Vad man däremot tiger om och som voreintressant att mer fördjupa sig i i den politiska diskussionen på detparlamentariska planet är vissa andra ting som är svårare aft komma till rättamed. Vi har t. ex. det sätt på vilket prisbildningen sker. Att sätta priser ärnågot helt annat än , därför att det ekonomiskasystemet är ett annat, kapitalismen har ändrat karaktär. är priserna iväldigt hög grad monopolistiska priser eller kartellpriser. Följaktligen finnsdet i en allmän ekonomisk nedgång inte som ett incitament, etttryck för att sänka priserna, utan de förblir höga. Det blir aldrig någonriktig prisnedgång trots depressionen. Sedan har vi det förhållandet att räntorna har sfigitkraftigt . Man har ett abnormt ränteläge som mereller mindre belastar praktiskt taget alla verksamheter i samhället och inteminst åstadkommer en skandalös och vanvettig hyresstegring. Det blir så attsäga ett inbyggt inflationstryck till följd av dessa enorma räntekostnader. Sedan har vi också en annan faktor som har blivit alltmerinbyggd i ekonomin, nämligen spekulationen. Stora arbetsfria inkomster ochsnabba pengar skapas genom ett alltmer vidgat spekulativt moment i ekonomin.Det verkar naturligtvis tryckande uppåt på prisnivån. Och så får man enautomatisk inflafion. Den kommer man aldrig till rätta med om man bara skyllerden på att folk i allmänhet köper för mycket. Det är inte bara oriktigt -detleder också till felaktiga politiska konsekvenser. Inflafionen blir inte mindreför den sakens skull, eftersom den väsentligen beror på andra fing än vadregeringen säger. För dettredje finns det ett påstående som seglar runt i den borgerliga Besparingar i statsverksamheten, m. m. Besparingar i statsverksamheten, m. m. propagandan.Det låter ungefär så här: Utrymmet för den privata industrins investeringar harblivit så litet, man har blivit trängd ut i den ekonomiska marginalen, därföratt den offentliga sektorn har brett ut sig och lagt beslag på resurser. Därförmåste den offentliga sektorn maka åt sig, sä aft det kan bli mer plats för denprivata industrin. Vi känner igen defta resonemang från alla borgerligacirkulärtalare som far landet runt och även från SAF;s kongress. är ju detta litet egendomligt, eftersom det inte ärbrist på pengar, inte heller hunger efter krediter som man inte kan få, som hargjort att det privata näringslivet föredrar att infe investera i produktivainvesteringar utan håller på med improduktiva, spekulativa och parasitärasaker. Det är ju inte av brist på pengar som man flyttar en massa resurserutomlands, delvis på legalt sätt, men delvis också på illegalt och kriminelltsätt - hade man inga pengar, hade man ju inte heller någonting aft flytta ut,men vi ser ju hur man flyttar ut, så man har alltså pengar. Det finns mycketstora likvida reserver. Den verkliga poängen i hela det här problemet är ju atti den reviderade finansplanen - på s. 185 - konstaterar regeringen själv attnågra som helst problem för företagen att finansiera kommande investeringaregentligen inte finns. Det står klart och tydligt sagt. Det är alltså inte så,att de privata investerarna har trängts undan, utan det är bara så att de intevill investera därför aft de inte tycker sig få tillräckliga profiter. Deligger därför på pengarna. Men det är klart att en borgerlig regering aldrigvågar röra vid det problemet, för det skulle kunna innebära att man sade; Villni inte använda dessa pengar på ett produktivt sätt, så skaffar sig samhälletförfoganderätt över dem och för ut dem i produktiva investeringar. Men något såogudaktigt kan man naturligtvis inte förvänta sig av de borgerliga! För det fjärde, fru talman, är en av de verkligastandardhypoteserna i den borgerliga propagandan just den som på ettså utomordentligt sätt berörde här tidigare, nämligen att det är exporten somskall rädda oss. -tycker jag väl som vpk-are att även socialdemokraternaibland förfaller fill en viss exportfanatism, men kritik av deborgerliga var icke desto mindre alldeles riktig. Också här försöker mannämligen på den borgerliga sidan sno sig undan när det gäller att definiera hurproblemet står. Där använder man exportproblemen för att skylla pä löntagarna,trots att man vet att lönekostnaderna i förhållande till produktiviteten iSverige har sfigit mindre än i andra länder. Undantagen har varit ett par är islutet , men det har rättat till sig. Man talar om kostnadsproblem, men det är intealls där som det verkliga problemet ligger. Problemet är helt enkelt att detinte köps tillräckligt mycket av svenska varor. Marknaden ute i världen kaninte absorbera dem; efterfrågan finns infe. Det stora problemet som finns ärden allmänna depressionen. I en depression - som vi dessutom kan.riskerafördjupas - kan man inte säga att vi skall exportera ännu mer. Och vi kanframför allt infe göra det gentemot de länder i vår närmaste omvärld som ärvåra huvudsakliga handelspartner och, som säger, resonerar precislikadant som den borgerliga regeringen här: Exportera mera! Trorverkligen de borgerliga finanspolitikerna på allvar att folk vill ha ännu flerbilar? Ser de inte att det har blivit en mättnad pä vissa typer av produkter,som bl. a. stått för tillverkningen av? Ser man inte att huvudproblemethelt enkelt är brist på efterfrågan i hela det europeiska västerländskaekonomiska systemet på grund av konjunkturen? Sedan finns det en annan sak som gör hela dennaexportpredikan så egendomlig, och det är när den framförs - exempelvis pä - av industriledare som, med att de predikar detta, ärklart medvetna om att sädana kartellbestämmelser råder pä deras produktområdeatt de stora multinationella företagen ute i världen redan har delat uppmarknaden. Där kan man sedan utan någon effekt skria hur mycket man vill omkostnadsproblem och exportoffensiv, därför att hela den frågan avgörs påkartellbasis. Och sannolikt är det så på många fler områden, som vi ännu intekänner till, än på den internationella elektriska kartellens. Det ärnaturligtvis därför som de borgerliga politikerna aldrig kommenterar dettakartellväsende och denna det multinationella kapitalets makt. De vill inteanalysera vilken betydelse det har för landefs ekonomi. Slutligen finns det ytterligare en faktor som är mycketintressant men som man förgäves efterlyser i den ekonomiska diskussionen -framför allt naturligtvis på borgerligt häll, men den saknas också idiskussionen i stort. Det är vad för sorts struktur har fått pä sinproduktion och på sin industri i förhällande till behovet att hålla enförhållandevis stor utrikeshandel, något som inte är onaturligt i ett litetland med en öppen ekonomi. Ser man på de senaste årens utveckling och försöker göragrova översikter över vad som då har hänt, så är det framför allt ett drag somfaller i ögonen. Det är att volymen av den svenska exporten har stigit avsevärtmycket mera än volymen av importen. Men samfidigt har genomsnittspriset för dentypiska svenska exportvaran stigit mindre än genomsnittspriset på den typiskasvenska importvaran. Detta är inte alls någonting som bara kan förklaras medoljechocker och andra tillfälligheter, utan det är en långsiktig, man kannästan säga smygande tendens i det svenska näringslivet. Detta har helt enkeltpå något sätt en felaktig sammansättning och får därför litet grand - fast påett annat sätt - av problematik; man står där med exportvaror somman får ösa ut i en alltmer ökad utsträckning för att kunna betala sin import.I själva verket borde man ha en annan struktur på sin produktion, på sinindustri och därmed på sin export. Man måste dä ställa den fråga som jag ställti kammaren tidigare i sådana här debatter: Kan det vara så att denhär tunga råvarubaserade halvfabrikatsindustrin, som är energikrävande och somkräver så enorma mängder insatsvaror, i själva verket inte ger det utbyte somskulle motsvara de väldiga insatserna? Är det kanske så att det finns för litetav förädlade varor och speciellt av de avancerade färdigvarorna av den modernatypen - alltså inte den gamla klassiska verksfadstypen, där en gånghävdade sig- och för mycket av det tunga, gamla, traditionella och klassiska?Kan det också vara så att dessa ständiga utflyttningar av kapital ochindustrier med motsvarande försvagning eller nedläggning här i landet i självaverket har lett Besparingar i statsverksamheten, m. m. Besparingari statsverksamheten, m. m. (sammanfattande bedömning) till aft en hel mängdprodukter, insatsvaror samt redskap och maskiner för industrin, som tidigarekunde köpas i landet, nu måste köpas utomlands? Kan det rent av vara så attdetta är en stor spekulation, att man genom aft öka defta utlandsberoendemedvetet kan skapa en större handel mellan de stora multinationellakoncernernas olika enheter och på detta sätt använda denna handel för attmanipulera kapital in och ut i olika länder som man vill? Det är faktiskt vadsom sker. Då måste man ta itu med defta problem på ett helt annat och merdjupgående sätt än att bara komma med trumpetstötar om att vi skall skära nedimporten och öka exporten. Det är, som påpekade, ingenting som ledernågonstans. Manmåste då också ställa frågan: Är det kanske rent av så att exporfekonomin harnått en sådan mätfnadsgrad, att det infe går att hoppas på att man skall kunnaösa ännu mer svenska varor ut över världen? 1 själva verket har man kanske nåtten sådan nivå där man skall stanna upp, relafivt sett, och där det storaexpansionsutrymmet ligger och väntar på de sektorer av den nationella ekonomin,i vilka det förekommer underförsörjning, bristande framsteg och ett behov avmodernisering. är det ingen slump att den borgerliga propagandan gör dessafeltolkningar. Det kan naturligtvis inte vara av okunnighet om de verkligaförhållandena, utan detta är ett medvetet polifiskt spel, där man egentligeninte alls är intresserad av att diskutera verkliga orsaker och verkningar utandär man utnyttjar sin argumentation i ett bestämt politiskt syfte. Man är inteintresserad av landets problem, utan man är intresserad av att stärka vissa småklassers och gruppers position visavi folkflertalet och framför allt visaviarbetarrörelsen. Det är i själva verket fråga om en stor politisk kampanj, enpolitisk kamp, för att tvinga tillbaka arbetarklassen, löntagarna,arbetarrörelsen från politiska, ekonomiska och sociala positioner. Annars kanman ju inte på något sätt rationellt eller intellektuellt förklara att manförst trumpefar ut hur svårt det är, hur trängda de privata företagen är av denväldiga offentliga sektorn, och sedan i sin finansplan säga att de inte alls ärträngda. Viskall inte underskatta de borgerliga polifikerna därhän att vi tror att de inteser och förstår denna totala motsägelse. Det gör de naturligtvis- det är baradet att det inte passar dem att tala om hurdan verkligheten är. Det passar dematt sluta upp bakom och och idessa angrepp på folkflertalet och löntagarna. Det är detta polifiska syfte dethela har. Sedandrivs detta politiska syfte ibland av de mest extrema - av moderata samlingspartietoch av - på ett så häffigt och grovt sätt att debåda mittpartierna i regeringskoalitionen blir litet generade dels därför attde representerar något olika klassintressen inom borgerligheten jämfört medSAF-ledningen och moderata samlingspartiet, men dels också därför att de pädetta sätt hotar att fullständigt överflyglas av . Dettaär en väsentlig del av oenigheten i regeringen. Man är inte bara oenig iallmänhet - man är faktiskt något oenig om vilken borgerlig politik som skallföras. Men det är inget tvivel om att genom att enigt sluta upp bakom denna typ avvilseledande propaganda går mittpartierna moderata samlingsparfiets ochArbetsgivareföreningens ärenden, även om det ibland är plågsamt för dem ochäven om det leder till protester underifrån - från basarbetarna i centerpartietoch pä andra håll. Men de har själva försatt sig i denna situation. De kanliksom inte göra någonting, för de har ställt upp den här moderata filosofin.Man kan säga aft ur synpunkt är och i dagungefär som lingon - man kan äta upp dem till vad som helst. Låt oss se på den problematik som vidlåderen alternativ politik. Dä kommer jag in på en intressant sida avsocialdemokratins posifion. Mitt syfte är inte - som när det gäller deborgerliga- polemiskt. Det handlar mer om vad jag kallade en kritiskdialog. Arbetarrörelsen står ju, i händelse av Valseger 1982, icke alls inågon oproblematisk situation. Det är gott och väl att få en ny regering, ellerrättare sagt gott och väl att bli av med den som redan finns. Men frågan ärvilken politik en ny regering ämnar föra och vilken politik den kan föra -vilket vägval den över huvud taget gör. Jag kan inte se annat än att det härfinns ett dilemma, och jag skall avslutningsvis kort gå in på det. Detta dilemma spåras i en viss vaghet, en viss svävandekaraktär i det socialdemokratiska alternafivet. Man hittar inte rikfigt sinplats. Å ena sidan hävdar man att man i det här konjunkturläget inte skallspara, inte skall skära ner så mycket, å andra sidan presenterar man självbesparingsförslag som visserligen har en annan fördelningsprofil och därför ärbättre men som ändå på något sätt representerar ett försök att tävla med deborgerliga i sparsamhet. Och om man skall filosofera en smula över det tror jagatt man kan formulera situationen så här: På 1930-falet, när socialdemokratinförde en framgångsrik krispolitik, bekämpade arbetslösheten, gjorde man det påbasis av de Keynesianska och Wigforsska idéerna. Kärnan i dessa idéer var attnär ekonomin befann sig i depression och det rådde stigande arbetslöshet, skullestaten via den offentliga sektorn på olika sätt - också genomfördelningsreformer - försöka stärka köpkraften, stimulera ekonomin.