prot · G40987 · 1980-12-31 00:00:00 — ickeoväsentlig grad sin förklaring i just den perversa kreditsifuafion ochräntepolitik som vi har och som skapar möjligheter aft tjäna pengar påaft placera i stället för aft investera. Denna urusla budgetpolitik har lettoss in i den situafionen, att den som sitter med kassa och likviditet inte harnågra svårigheter att på sina pengar få en avkastning på genom aftetablera sig som långivare. En kreditmarknad som till övervägande delenkonsumeras av staten för atf täcka det enorma budgetunderskottet är orsakentill den utvecklingen. Det har understrukits f. o. m., vill jag minnas, av LarsTobisson i hans inlägg här. En prognos med en praktiskt tagetstillastående BNP-utveckling, en negativ utveckling av vårabruttoinvesteringar, en fortsatt negativ utveckling av vårt bostadsbyggande, enprivatkonsumtion som blir lägre än föregående år, en inhemsk efterfrågan somsjunker, en fortsatt inflafion där diskussionen står om huruvida manförhoppningsvis skall kunna hålla inflationen nere kring eller om man fåracceptera en högre inflationsutveckling - allt detta ger som saldo en kraffigreallönesänkning för löntagarna innevarande år, om den preliminäraavtalsuppgörelsen blir definitiv och riktgivande för de väsenfiiga områden påarbetsmarknaden som ännu inte har kommit in i slutskedet av förhandlingarna. Den här rekorddystra prognosen kompletteras meden dagsfärsk rapport från SCB, som visar en botfennivå när det gäller antaletindustrisysselsatta. Det är 11 000 färre anställda i svensk indusfri änför . Det är den lägsta siffran för sysselsättningen inomindustrisektorn som i känd tid har noterats. Inslagen av avskedanden ochpermitteringar samt reducerad arbetsfid visar snarare tendenser att öka istället för att minska. Den politik som har tagelskjortans ochsvångremspolifikens kännetecken i förgrunden föranleder en stadigt sjunkandeköpkraft med negativa genomslag på sysselsättningen, inte bara i industrinutan även i handeln och inom servicenäringarna, som ju har sitt direkta sambandmed efterfrågans omfattning hos de breda folklagren. Vi kan i dagens fidningarläsa om nedgången i detaljhandelns försäljningar i reala priser . Bostadsbyggandets bottenkänning volymmässigt får sinanegativa sekundärverkningar på eff rikt fält inom def svenska näringslivet ochnaturligtvis en omfattande arbetslöshet bland byggnadsarbetarna som följd. Jag skulle tro aft en avstämning avsysselsäftningssiffrorna visar en öppen arbetslöshet som snarareöverstiger än understiger de 110 000 personerna. I finansutskottets betänkande kan vi läsa följande,förmodligen alldeles rikfiga konstaterande: "Vid sammaprodukfivitetsantaganden som i grundkalkylen i finansplanen innebär detta aftsysselsättningen kan väntas minska med i fimmarräknat. Omräknat till anfal personer och med ett antagande om en ökning avarbefskraffsutbudet med 25 000 personer skulle detta innebära en ökning av denöppna arbetslösheten med ca 70 000 personer." har ingentingannat aft rekommendera än en hög beredskap från arbetsmarknadsmyndigheternassida. Den borgerliga majoriteten i utskottet väljer defta före atf denoffentliga sektorntillåts att i försiktig takt ta hand om de arbetslösa. Det senare, sägerutskottet, läser in arbetskraften, sä att näringslivet inte kan rekrytera närkonjunkturen vänder uppåt. Detta är ett uttalande som saknar relevans iverkligheten, och jag skall utveckla det litet närmare. Genom stoppsignalen fill den offentliga sektornsrekrytering av arbetskraft blir vi ett folk som i allt större utsträckning haratt lita fill arbetsmarknadsverket. Utskottet berättar självt i sitt betänkandeatt antalet sysselsatta i sektor ökat med 400 000.Var skulle de ha befunnit sig om de inte tagits om hand av den offentligasektorn? Den siffran kan kompletteras med en annan känd siffra. Under desenaste fyra åren har industrin reducerat sina anställda med 75 000 personer, ochden offentliga sektorn har ökaf med 130 000. Det betyder att den offenfiigasektorn - stat, kommun och landsfing - har tagit hand om den tillgängligaarbetskraften, givit den en välmotiverad och för nationen gagnandesysselsättning. Den sektorn har svarat för att det årliga tillskottet påarbetsmarknaden i rimlig utsträckning har kunnat placeras med arbete ochinkomster. Den har vidare svarat för att den kvinnliga arbetskraften, som iallt större utsträckning går ut i förvärvslivet, har haft möjlighet att erhållaett arbete. Hela vårdsektorn, undervisningssektorn och barnomsorgssektorn -föratt ta tre stora och tunga områden - har utgjort en arbetsmöjlighet som i storutsträckning varit kvinnornas chans när de anmält sig pä arbetsmarknaden. Om den borgerliga regeringen skall vara trogen sina löftenoch på ett eller annat sätt ta hand om de arbetslösa - jag skall i rättvisansintresse inte klaga på dess ambitioner hitfills när det gälltsysselsättningspolitiken - så ser jag ingen annan lösning med den förda polifikenän att arbetsmarknadsverket i allt större utsträckning får rycka in och klaradet hela. Det betyder emellertid å andra sidan att AMS med jämna mellanrum fårrekvirera nya miljarder från statskassan för att kunna hålla verksamheten igång. Def blir med andra ord inte billigare än att låta den offentliga sektornta hand om de arbetssökande när behov föreligger. Att behov föreligger behöveringen seriös bedömare betvivla. Både vårdsektorn och undervisningssektorn drasmed brister i förhållande till behovet. Regeringen gör i tal och skrift propaganda av följandeinnehåll: Vi har ett underskott i vår bytesbalans, vi måste öka vår export,industrin måste expandera. - Ja, det är inga delade meningar om dessa allmännasatser. Jag vill alltså inte bestrida dem. - Men vi skall enligt regeringenvidare genom att helt stoppa expansionen på offenfiig sektor tvinga överarbetskraft och kapital till industrisektorn. Resurserna skall fördelas pä ettannorlunda sätt än hitinfills, och våra ekonomiska problem skall då reda uppsig. Låt mig granska det här argumentet litet närmare. Jagtvekar inte att säga atf det här är en missledande propaganda.Söker man sig fram på de här vägarna, blir man djupt besviken över resultatet.Man tvingar bara fram en ökad arbetslöshet. Alla är på def klara med aft detbehövs pengar för en industriutbyggnad, helt enkelt därför att det i dentekniska utveckling som den industriella produkfionsapparaten är underkastadoch som denmåste acceptera som en nödvändighet behövs mer och mer kapital bakom varjeanställd i produktionen. Den nya maskinen som ersätter den gamla är dyrare ochtekniskt mera utvecklad, och den svarar för en både större och snabbareproduktionsavkastning. Om den gamla maskinen gjorde fem mans arbete, så gör dennya maskinen fio mans arbete, för aft nu ta ett enkelt exempel. I denprocessen, framtvingad av konkurrensläget på världsmarknaden, behövs det infeså särdeles mycket av mänsklig arbetskraft. Däremot behövs det kapital,teknik, forskning och industriell utveckling. Vi upplever exempelhärpå. Jag skulle kunna beskriva detta med många exempel. I dagens tämligen dystra industriklimat, där orderingångensjunker och konkurrensen skärps, ser det dess bättre ut som om svenskskogsindustri skulle gå emot en viss konjunkturuppgång - så länge def nu varar-. Och det är mycket välkommet och spelar en stor roll för vår handelsbalans.Vi har många exempel på att ett uppsving inom industrin inte innebär något kravpå fler anställda, snarare tvärtom. Ett av våra största företag på området håller pä med eninvestering som närmar sig 3 miljarder och som kommer att formera företagetsproduktion på massasidan med cirka hundra tusen ton samt även på papperssidan.När det är färdigt blir def 400 av dem som är anställda som får en lappmed sig, på vilken det står; tackar vi dig för vad du har gjort. har viinte längre någon användning för dig här. Den fortsatta utbyggnaden och den därav följandeproduktionsökningen tar man fram med färre anställda än man tidigare behövde.Det behövs pengar fill industrin - def är jag beredd atf skriva under på. Def ärerforderligt, om än inte precis då industri och näringsliv är likvida för350 miljarder och en årgång industriinvesteringar kostar 18 miljarder. Men iframtidsperspektivet kommer det att behövas pengar för atf bygga ut,rationalisera och investera i den svenska industrin. Personalbehovet är däremotmycket överdrivet. Jag har gjort mig besväret att försöka analysera branschefter bransch inom den traditionellt tunga svenska industrin - jag avser dåmalmbrytningen, handelsståls- och specialstålsproduktionen, massaindustrin,pappersindustrin, sågverken, bilindustrin, tekoindustrin, livsmedelsindustrin,den kemiska industrin, skogs- och jordbruket, sjöfarten ochtransportnäringarna - men jag har inte någonstans funnit aft företagen roparefter mera folk. Man kan säga atf den svenska verkstadsindustrin måhända är vårframtids industri. Förhoppningsvis kan vi hitta ett och annat företag sornbehöver folk, men även här öppnar teknik och utveckling nya perspekfiv förframfiden i fråga om arbetskraftsbehovet. Datorisering och robotisering spelarhär in. Tekniken ersätter arbetskraften. Vi har bevittnat att en av våra stora framgångsrikaverkstadsindustrier -LM , som vi vågar säga hävdar sig väl i deninternafionella konkurrensen - för sin framtida utveckling räknar med enreduktion av antalet anställda. Man har talat om atf något tusental bliröverflödiga. Detta beror på tekniken i produktionen, där man går över till merarbefskraftsbe- sparandeprocesser, och jag kan infe se atf det finns nägon väg omkring en sådanutveckling. Vi får acceptera den, om vi över huvud taget skall kunnakonkurrera. Men då gäller def också att ta konsekvenserna härav vid enbedömning av arbefskraftstillfällena och sysselsättningspolitiken här i vårtland. Def brukar heta i den offentliga debatten atf vi skallexportera oss i balans och att resurserna därför skall föras över fillindustrin. Det fattas innevarande år ca för aft åstadkommadenna balans. Då vi är medvetna om att det i den svenska exporten ligger grovträknat importvaror, behöver vi en exportökning på mellan 35 och 40miljarder kronor för att åstadkomma den erforderliga balansen. Är det nägonvettig människa som tror pä möjligheten att åstadkomma detta inom rimlig tidoch frän eft utgångsläge där den totala varuexporten från värt land underfjolåret stannade vid ? En ökning av den exporten med 35 å40 miljarder kronor är ju konsekvensen av ert tal om att vi skall exportera ossi balans. Sluta i varje fall upp med den falska propaganda som ni för genom aftslå till mof den offentliga sektorn och låta påskina atf svensk indusfri skullevara parat atf fa emot ytterligare 100 000 personer och ge dem arbete. Jag återkommer till vad jag sagt fidigare. Självfalletskall vi intressera oss för exporten, men vi får också börja intressera oss förhur importen ser ut. fattade beslut om att vårtekoindustri skall svara för en självförsörjningsgrad av av svenskafolkefs konsumtionsbehov. Sedan beslutet togs torde den siffran ha sjunkitunder , och jaghar inte i def sammanhanget märkt någonfing av aktivitetfrån regeringens sida. Vad vi avläser utanför våra gränser är att de gamlatraditionella industriländerna för sin egen överlevnads skull tvingas tillomprövning av de i och för sig gamla fina idéerna om en världshandel ufanhindrande restriktioner. En falare i dagens debatt har gett till känna sinfulla anslutning till de tankegångarna. Man kan fala om en fri världshandel, omman har eft rimligt likartat utgångsläge, där en fair konkurrens kan göra siggällande. Men det nya i situafionen är ju att de stora multinationellaföretagen etablerar sig i en underutvecklad värld och med modern teknik ochindustriell utveckling producerar varor i konkurrens med västväriden. Manslipper, när man gör den etableringen, sociala förpliktelser. Man får anställd arbetskraft till en femtedel eller enfjärdedel av lönekostnaderna här i . Man driver verksamheten underförhållanden och på premisser som prakfiskt taget är omöjliga aft konkurreramed. står inför detta. står inför detta. Och vi upplever hur stora nationer i f. n. på eft eller annatsätt försöker värja sig i självförsvar. EG gör def på stålsidan. Amerikanernahåller på att diskutera kvotering av bilirnporten på samma sätt som de tidigarehar kvoterat andra kapitalvaror. Det här är en genomgående företeelse i rent självförsvar. Från dessa utgångspunkter tror jag det blir nödvändigt attvi analyserar vår egen varuimport, framför allt från den utgångspunkten att denprodukfion som vi tidigare själva svarat för i form av halvfabrikat ochinsatsvaror nu börjar tasöver av importörerna. Det är oroande. Jag upptäcker nu hur företag från aft havarit producerande företag i snabb takt går över fill aft bli importerandeföretag. Det kan vara erforderligt med ett handtag från samhällets sida för attfä i gång den produkfion som vi tappat, bl. a. som underleverantör till storadelar av den svenska exporfindustrin. Vi har i motionen redovisat hur vi ser påläget, och vi har krävt erforderliga åtgärder. Jag skall infe upprepa deftautan inskränker mig till att säga att det är att regeringen vaknar ochobserverar vad som är på gång. Framför allt bör detta vara en tankeställare förregeringen när man nu slår igen dörrarna för all personalrekrytering tilloffentlig sektor. Har man över huvud taget tänkt på den offentliga sektornsbetydelse för den svenska privata industrins avsättningsmöjligheter? Det hartidigare erinrats från talarstolen om vad det innebär. Jag tror att detvar som anförde siffran; Stat, landsting och kommuner görbeställningar till Svensk industri för en summa av icke mindre än 70 miljarder.Alltså är den där sektorn som köpare sä dominerande aft regeringen borde förståvad attackerna mot den kan få för konsekvenser - konsekvenser för den privataindustrin som leverantör. Vi har alla hört den illa underbyggda propaganda somtorgförs i det dagliga talet, och den förs fram av människor i högt uppsattaställningar, som borde veta bättre. säger man: Offenfiig sektor tar av bruttonationalprodukten. Och drar jag trenden vidare skall vi någon gångpå 1990-talef komma atf konsumera i runt fal hela bruttonationalprodukten i offenfiigsektor. Jag har ett svagt minne i bakhuvudet av att även har gjortsig till tolk för denna uppfattning och fört fram denna propaganda. Med papper och penna i hand och med anlitande avregeringens under detta år fill överlämnade propositioner kan var ochen övertyga sig om att offentlig sektors konsumtion och investeringar-och härräknar jag in stat, kommuner och landsting - representerar av vår BNP.Def är inte 65, det är . De två tredjedelarna sjunker till en tredjedel,och skillnaden däremellan är vad offentlig sektor förmedlar i pengar ochköpkraft fill oss som privata individer, köpkraft som vi sedan använder för atfhålla den privata verksamheten i gäng. Def borde rimligtvis vara otillåtet attkalla dessa överföringar eller transfereringar i form av folkpensioner, somkommer till folkpensionärerna, sjukersättningar, som kommer till de sjukamänniskorna, barnbidrag, som kommer till barnfamiljerna, och slika ting föroffenfiig sektors förbrukningsområde. Motsatsen är sanningen, och det voreönskvärt om man även pä regeringsbänken drog dessa enkla och, menar jag,rikfiga slutsatser. Jag vill också säga någonting om dagens brutalaränfesfegringar, en följd -vilket understrukits tidigare -av det olyckligabudgetunderskottets ständigt fortskridande ökning. Denna utveckling förvärrasvarje gång vi tar emot regeringens budskap, och den störs icke nämnvärt av demånga omdiskuterade besparingspaket som regeringen redovisar. Slagsmålet omkreditmarknaden har, sedan staten för att täcka sitt väldiga underskott tagitbrorsdelen, resulterat i ett ränteläge som vi kunnat drömma om;Ett diskontopå , en obligationsränta och indusfriränta på , en medelränta påbankernas utlåning pä , en s. k. specialinlåningsränta som liggerytterligare ett par procent högre-för atf nu inte fala om de rent grå ochsvarta räntorna, som när till helt fabulösa nivåer. Vi har aldrig kunnat drömma om detta tidigare och i varjefall - def bör jag nog säga, eftersom jag bland statsrådeni bänkarna .även sercenterpartisten inte en rättrogen bondeförbundare eller centerpartistkunnat ana detta i sin fidigare politiska levnad. Vi möter i långastycken en desperation och kanske förtvivlan, bl. a. hos de yngre bönder somhar etablerat sig med lån och som ser hela sin kalkyl för jordbruksdriftengrundligt skakad. Jordbruksministern har som regeringsledamotår efter är - utom , för vilken han är oskyldig -signerat ochgodtagit en ekonomisk politik som har lett fram till vad jag tillät mig aftkalla en pervers kreditmarknad och ett perverst ränteläge. Jag har lagt märke till aft nu har gripitsav ruelse och måhända en del ånger. Han lovar sina betryckta yrkesbröder, deskuldsatta bönderna, atf staten skall mobilisera särskilt stöd till dem, så aftde kan överleva. Vem som helst kan dra slutsatsen av denna förunderligautveckling. Jag vill minnas att det är ekonomiministern flitigt brukar fala om rundgång i den svenska ekonomin. Här har vi ettalldeles exklusivt exempel på detta. Först för man en politik som resulterar idet enorma ränteläge vi har , som för åtskilliga jordbrukare till ruinensoch konkursens brant, och sedan säger man: måste vi rycka in och geundersföd så de här olyckorna inte inträffar. Där har man möjligen täckning förbegreppet rundgång. Kommer nu era besparingspaket att förändra def skrämmandebudgetunderskottet och därmed skapa underlag för ett tillfrisknande på bådekreditmarknadens och räntepolitikens områden? Jag tvivlar på det. En polifiksom präglas av atf matpriserna gradvis höjs genom aft man skall spara pålivsmedelssubventionerna, av aft man försämrar pensionernas värdesäkringdärför att man skall spara på den sociala tryggheten, av atf man drar in påräntebidragen i bostadsfinansieringen med åtföljande hyresstegring och av förvägrar folk , i avdrag för resekostnader till arbetsplatsen, defär med förlov sagt - även om jag som gammal finansminister har respekt för ensparsam budgetpolitik - ingenting som i grunden förändrar def usla budgetlägevi har , eller ens vänder utvecklingen. Jag är alldeles övertygad om atfni kan fortsätta med dessa besparingar i marginalen eller litet nedanför den.Allt talar för atf den olyckliga utvecklingen fortsätter så länge ni infe vågargöra vad som bör göras - ni skall få ett par rekommendafioner av mig i detavseendet litet längre fram. Dessa besparingar kommer dessutom att konsumeras, om niskall leva upp till de ståtliga löftena om marginalskattesänkningar som ni såflitigt sprider omkring er. Besparingarna konsumeras vidare i väsentligutsträckning av den generositet ni visar mot skatfespararna ochskatfefondsspararna. Därigenom dräneras statskassan på miljarderutan attändamålet, dvs, ett ökaf sparande. Jag behöver inte utveckla detta vidare, för det har varit föremålför en lång och intensiv debatt tidigare här . Jag skall bara erinra om en sak. , i den tidenslåga ränteläge på , gjorde staten en subvenfionerad obligafionsutgåva. Minföreträdare i ämbetet tyckte atf det kunde vara värt atf försöka locka folk atfspara -ungefär vad nu försöker. Avkastningen på obligationen vartre ä fyra gånger högre än den reguljära sparbanksräntan. Def blev, på sammasätt som skattefavoriserade sparande, en stor succé. Det varväldigt många människor som köpte dessa obligationer. Vid det tillfället gjordeman en undersökning, en statistisk analys av hur många som verkligen varnysparare och hur många som utnyttjade det naturliga arrangemanget att flyttaöver sitt gamla sparande till detta specifikt gynnsamma sparande. Vad denutredningen redovisade finns t. o. m. i protokoll. Jag fördenämligen en debatt om detta 1955 och 1956 i den gamla andra kammare. Utredningen visade atf av alla dem som hade köptobligationer sade ärligt och uppriktigt: Det här gjorde vi därför aft det varså fin vinst på def hela. Vi flyttade över eft gammalt sparande på detta nyasparande. av de tillfrågade var litet osäkra och sade: Jagtyckte att def här var så bra att jag satte i gång atf spara, men det ärmöjligt att jag skulle ha sparat i alla fall. En enda procent av de tillfrågade sade: Jag tyckte att dethär var så bra att jag satte i gång aft spara, och det har jag infe gjorffidigare. Det var ju tur att man i varje fall fick den procenten. Annars hadedet varit förgäves alltihop. Jag är alldeles övertygad om att gör man en liknandeundersökning , kommer vi aft fä eff resultat som i stort sett är likartat.Jag rekommenderar regeringen, inför eventuella upprepningar : Tareda på i vad mån det har skett eff nytf sparande eller bara en överflyttningav det gamla sparandet! Vi kan enkelt indela det svenska folket i två grupper. Denena gruppen, den stora, har def så besvärligt i dagens inflafionskonjunktur atfdet blir inga pengar att spara. Den lön man har går åf fill den dagligaförbrukningen. Def kommer den att göra också framöver i perspektivet avstigande matpriser, sfigande hyror och stigande resekostnader, för aft baranämna fre områden. En annan del av svenska folket, en mindre del, har det såväl beställt att de infe behöver konsumera allt vad de tjänar. Det endaresultatet av aktiviteterna från regeringens sida i sparstimulerande syfte äratf dessa välsituerade personer flyttar över def etablerade sparandet till eftskaftefa-voriserat sådant. Def tycker jag infe att det finns någon anledningaft landets skattebetalare - även de som icke har någon chans att spara enstyver - skall vara med och finansiera. Vi prövade som sagt det systemet, och jag har redovisatresultatet. Jag rekommenderar att titta efter hur dethär slog ut. Jag menar aft regeringen får tillgripa andra åtgärder omman verkligen vill sanera budgetläget. Vi har sagt, och vi upprepar def: Slopaindexskaften och def räddar 7 ä 8 miljarder fill statskassan med den inflationsom grundberäkning för indexregleringen som vi kan räkna med. Naturligtvis innebär detta en skatfeskärpning för alla,framför allt för de högre inkomsttagarna i landet. Men skall saneringen göras,måste alla hjälpa till - så heter def ju i regeringens egen proposition. I en produkt från i form av ettpressmeddelande med rubriken säger man att den stramhet som regeringen eftersträvarmåste präglas av rättfärdighet och solidaritet. Om nu inte detta är självironi- jag är litet osäker på den punkten - måste det ju innebära aftsaneringsarbetet skall fördelas med hänsyn till bärkraften hos individerna. Bibehållande av indexregleringen av statsskafteskalan,långtgående favorisering av aktieinnehavares placeringar - även vad gälleravkastningen -, löften om att sänka marginalskatten frän 85 fill , alltdefta är ensidigt riktade åtgärder som gynnar de bättre ställda i nationen.Även om regeringen har dessa att tacka för atf den sitter där den sitter,skulle def onekligen se bra uf om denna medvetna politik, som har spetsenriktad mot löntagarna och de breda folkgrupperna men gynnar de bättre ställda,inte presenterades som en politik präglad av rättfärdighet och solidaritet, Defblev så att säga mera sannfärdig förbindelse mellan ord och handling, om manavstod därifrån, Def finns skäl för regeringen aft återställa läget i frågaom arbetsgivaravgifterna, som tidigare togs ut på företagen och som har gått iavräkning vid tidigare löneförhandlingar- pengarna var i sak löntagarnas. Härrör det sig om infe obetydliga belopp. Varje procent torde representera ca 2,5miljarder kronor. Regeringens mofiv för återbetalningen var atf sätta fartpå investeringarna. Det blev inte så, som alla har omvittnat här ,oavsett var de partipolitiskt hör hemma. Investeringarna är fortfarandeförsedda med minustecken, samfidigt som näringslivets likviditet inte lämnarnågot övrigt aft önska. Det var väl ändå infe så återbetalningen av löntagarnaspengar skulle verka. Jag är medveten om att regeringen sitter i en brydsamsituafion. Nattsömnen torde inte vara den allra bästa då man bedömer resultatetav sina gärningar och blickar mof framtiden.