prot · G40971 · 1980-12-31 00:00:00 — Till slutbörjar långivarna dra öronen åt sig, höja räntorna, skärpaäferbetalningsreglerna, ställa krav på politiken. Ytterst innebär detta ett hotmot värt nationella oberoende. Det ärsamhället som garant för tryggheten och välfärden som alltmer Vi ville att samhället skulle vara starkt somett värn för de enskilda människorna. börjar vi uppleva konsekvenserna avatt samhället blir svagt. Den borgerliga regeringens väldiga utlandsupplåning börjarnu få dramatiska effekter för räntebetalningarna. Ränteutgifterna på statens utlandsskulder blir 1980 3-3,5miljarder kronor. Den siffran kan jämföras med t. ex. fartygsexporten, som 1979uppgick till - alltså ungefär lika mycket. 1981 blir våra räntekostnader förutlandslånen någonstans i storleksordningen 5-6,. Hela densvenska exporten av personbilar var 1979 . 1982 har vi räntekostnader på kanske8-10 miljarder kronor. Exporten av järn och stål från var 1979 9,2miljarder kronor - alltså lika mycket. Samma förödande konsekvenser för framtiden får de väldigabudgetunderskotten och därmed statens upplåning. Räntorna på statsskulden harsexdubblats pä . kommer allt som staten får in i inkomstskattatt gå fill aft betala räntorna på statsskulden. är utgifterna för räntorpä statsskulden större än utgifterna för folkpensionerna. Det här visar att obalanser i ekonomin inte får tillåtasgå för långt. De skall angripas när de första tecknen uppenbarar sig. Deborgerliga regeringarna har inte haft kraften och förmågan därtill. Och dessabudgetunderskott och denna otroliga utlandsupplåning har ni ensamma ställt fillpå . står vi därför inför uppgiften att börja ta oss urkrisen under en lågkonjunktur, i ett skede dä mänga länder har ekonomiskaproblem och då vi inte kan räkna med att problemen kan lösas pä något enkeltsätt, genom ett kraftigt internationellt uppsving. Det vägval vi står inför gäller om vi skall svälta oss urkrisen eller arbeta oss ur den. Att säga så innebär naturligtvis att förenklaproblemen. Men skillnaderna är ändå fillräckligt stora för att motsvara ordetvägval. Den borgerliga regeringen hade en strategi. Den ville hårtbeskära privat och offentlig konsumtion. På den vägen skulle de storaunderskotten minska. I övrigt skulle i första hand marknadskrafterna ställaallt fill rätta. Denna strategi har kapsejsat. Visst gick def att draner konsumtionen. Men det fanns inga offensiva inslag i polifiken som kundenyttiggöra de frigjorda resurserna. Därför drabbades också produktionen, därförbröts investeringsuppgången, och arbetslösheten stiger. Resultatet blev att budgetunderskottet,trots alla skattehöjningar och sparplaner, ökar snabbare än någonsin och attäven underskottet i utlandsaffärerna fortsätter att öka. visar att maninte kan rätta till en obalans mellan konsumtion och produktion genom aftminska båda. På det sättet föds nya krav pä åtstramningar,och sedan fortsätter spiralen nedåt mot en sönderslagen produktionsapparat ochen raserad social välfärd. Sålunda får svältreceptet oacceptabla konsekvenser. Därförhävdar vi i arbetarrörelsen att man mäste arbeta sig ur krisen. Detta innebärinte atf vi tror pä några enkla lösningar. Det ekonomiska förfallet har nättså långt att det kommer att krävas uppoffringar och måhända smärtsamma ompröv- ningar.Den dominerande uppgiften under 1980-falef är atf lösa den ekonomiska krisen,att arbeta bort de stora underskotten, med bevarande av full sysselsättning ochsocial välfärd. Fackföreningsrörelsen har genom def avtal som slöts i gårnatt gjort två mycket viktiga insatser mof den ekonomiska krisen. Den första var att gå med på ett snabbt avtal. Det varviktigt för att hejda den blödarsjuka som drabbat den svenska valutan. Ettsnabbt avtal innebär en rejäl insats för att återställa det förtroende somregeringens politik undergrävt. Vad som är lifef konstigt- men sädana ärförhållandena i - är atf det var fackföreningsrörelsen som fick stoppaden valutakris som regeringen icke förmådde hejda. Som vi påpekade fortsatteden även efter räntehöjningen. Den andra var aft godta ett så magert avtal, LO:smedlemmar har drabbats av sänkta reallöner. De möter ständigthöjda priser, höjd moms, höjda hyror och boendekostnader. Många av dem börjarbli hårt trängda. De har inte räknat med att det här avtalet kommer att genågon ekonomisk förbättring för de enskilda medlemmarna, men det är viktigt föratt återställa balansen i samhällsekonomin. Avtalet ger dock regeringen enchans som den själv infe kunde skapa. Är den beredd att fa den chansen? Harregeringen en polifik som innebär eft gensvar fill def ansvar som fackföreningsrörelsentagit på sig genom atf gä med pä detta magra avtal? Vi socialdemokrater menar att vi har en sådan polifik. Denhar vi sammanfattat i motioner till denna riksdag. Förslagen innebär attpolifiken bör inriktas pä fre huvudmål; att bekämpa inflationen, attupprätthålla produktion och sysselsättning och aft åstadkomma en rättvisfördelning av produktionsresultatet. Många av våra talare kommer att belysa hurvi i våra mofioner har konkretiserat detta program. Lät mig bara tillägga att det vore djupt tragiskt om vi ien tid av stramhet och nödvändig återhållsamhet skulle ge upp väsentligasociala mål. Vi har i jämförelse med andra länder trots allt nått ganskalångt i arbetet för jämställdhet mellan kvinnor och män. Skall vi av snålhet geupp def vi har vunnit? De unga kvinnorna är de som drabbas ojämförligt hårdastpå arbetsmarknaden , I ett läge då den sociala utslagningen ökar lavinartat ialla industriländer, bl, a, genom arbetslösheten och genom missbruksproblemen;får vi inte förlora den solidaritet som bjuder oss att ställa upp även för deallra svagaste i samhället. Jämfört med fidigare generationer lever våra dagars barnunder rätt goda förhållanden. Likväl har vi en känslaavatt många barn far illa.Det gäller infe bara materiell välfärd. Det gäller också möjligheterna fillsamvaro med föräldrarna, tillgång fill goda och säkra miljöer liksom ocksåtillfällen till kulturell utveckling. Vi har lagt fram en bred mofion om dessafrågor. Andra falare kommer aft utförligt belysa dem. Det jag här vill ha sagt är följande: Vi upplever dessvärre en ekonomisk kris. Den får inte tas till intäkt för att enbart måna ornde välbeställda, fill aft fly undan det sociala ansvaret och känslan förrättvisa. Det är tvärtom sä att i svära tider är det särskilt viktigt atf slå vakt omrättvisan och solidariteten. Men åter till frågan: Har regeringen då gett sitt gensvarpå fackföreningsrörelsens ansvar? Kl. 2 pä utväxlades det berömdahandslaget på som betydde uppgörelse om löneökningarna pä denprivata arbetsmarknaden. framlade regeringen sitt s. k.sparpaket. Detta s. k. sparpaket innebär att för alla tas tillbaka en stor delav löneökningen. För väldigt mänga tar man tillbaka hela löneökningen och merdärtill. Skall vi tro fidningarna, fär den som tjänar 60 000 kr.efter skaft . försvinner pä grund av slopadereseavdrag. I en fväbarnsfamilj försvinner sedan ungefär lika mycket till pågrund av höjda matkosfnader. Så kommer höjda oljepriser, hyreshöjningar ochallt det andra. Det blir en klar neftoförlusf. omintetgör regeringen förväldigt mänga människor hela resultatet och mer därfill av löneförhandlingarna.En som till äventyrs var uppe kl. 2 eller 3 och hörde nyheterna iradio kunde glädja sig åt sin löneökning i . Sedan hade regeringentagit tillbaka den. Varför handlar regeringen sä? Vågade man inte fa framdessa nedskärningar för enskildajnänniskor förrän avtalsförhandlingarna gått ilås? Låg man så att säga i bakhåll för atf plocka fram sitt paket mednedskärningar och skattehöjningar så fort avtalet var underskrivet? Det ärdjupt oansvarigt atf handla så. Möjligen är det finurligt. Borttagande av reseavdraget betyder en skattehöjning påungefär . för alla kontorister som reser från eller vårdbiträdenfrån . Det flinar åt, för befinner sig infe ide inkomstlagen där reseavdraget betyder någonfing, men för de människor jagtalar om har det betydelse. Bara fill följd av den åtgärden försvann halva deraslöneökning. Och detta kan de aldrig kompensera sig för, för det är en renskattehöjning som inte slår pä priserna och som de inte på något sätt kan fatillbaka förrän det blir avtalsrörelse igen. Det kanske är finurligt, men mångamänniskor kommer aft uppleva def som socialt orättfärdigt, hur mycket devälbeställda än flinar, Marginalskatfesänkningar i all ära, men genomsnittet avLO:s medlemmar har i marginalskatt, så löftet om att gå ner fill 50 %innebär för dem inte så ofantligt mycket. Jag tycker att regeringen har handlat oansvarigt. Mångamänniskor frågar säkert med oro; Vad är det som faktiskt sker i ? Låtmig uttrycka def så här, befinner sig fillbaka i enekonomisk kris, till stor del på grund av en oskicklig borgerlig politik och enogynnsam internationell utveckling. De borgerliga har sökt dölja den krisen. I1979 års valrörelse förnekade de den helt. De har låtit krisens verkningar slå mot de gemensamma tillgångarna, kollektivet om man så vill. Såhar statsfinanserna raserats, sä har utlandsupplåningen skjutit i höjden, sähar framtidssatsningarna i gradvis fått krympa. På det sättet har manen fid kunnat fill en del skona de enskilda människorna, hålla skenet uppe. Menfill slut när man vägs ände, då utlandslänen slår i taket, budgetunderskottetblir ohanterligt. Då har krisen för samhällsekonomin blivit djup. Def här avtalet innebär atf parterna på arbetsmarknadengivit regeringen en ny chans att rätta till situationen. Då gäller det först och främst att söka stärkasamhällsekonomin i stort. Gör regeringen det? Det kan man knappast säga.Budgetunderskottet ökar kraffigt def kommande budgetåret, utlandsupplåningenockså. De offensiva satsningarna lyser i stort sett med sin frånvaro. Jag trorfackliga förhandlare blir ytterligt förvånade när de bland s. k. offensivasatsningar finner en försämring av tryggheten i jobbet och försämrad sjuklön.Det är en arbetsgivaroffensiv men icke en offensiv för att förbättra detsvenska samhället. En ekonom sade i TV i gär att allt som handlar om offensiv iprogrammet är lösa ord om framtiden. Jag tror att def i stort sett är riktigt. I brev fanns ansatser till ett sådantoffensivt tänkande som jag tyckte var bra, men de har i stor utsträckning maltsner i blockpolitikens kvarn. Slutsatsen är att def saknas en offensiv, dynamisk politiksom kan föra ur krisen. Det är den ena sidan av saken. Den andra är denna: Denekonomiska krisen börjar nu tära på välfärdssamhällets skyddsanordningar ochgriper på ett mera direkt sätt in i människornas vardag. Vi kommer att få räkna med en stigande arbetslöshet, medstigande priser, med höjda hyror och bostadskostnader, med sänkta reallöner.Det är vad människorna kommer att få uppleva 1981. Detta är resultatet av den kris som de borgerligapartierna så ihärdigt förnekade års valrörelse och som de därförunderlät att ingripa mot . Det är den krisen som slår in med kraft imänniskornas vardag. Alla åtstramningar och nedskärningar i regeringens paketdrabbar i första hand de vanliga löntagarna. I TV och i tidningarna hararbetare intervjuats och sagt: O.K., vi är beredda att ställa upp för atf räddalandet, om andra grupper också gör det. visar det sig atf icke en enda avregeringens åtgärder riktar sig speciellt mof företagare, akfieägare, bönder,höga inkomsttagare. Det enda avdrag man ger sig på annat än i det allmännatalets form är reseavdraget, och det är def avdrag som verkligen betyder mestför de små inkomsttagarna, de vanliga löntagarna. Såvitt jag förstår harföretagare och bönder inte någon glädje alls av det avdraget, för de tar sädanakostnader på rörelsen. har regeringen sålunda gett ett mycket svagtgensvar på fackföreningsrörelsens ansvar. Det här paketet är en dålig början, Def är ytterligare en punkt där man kanske kan ställafrågan, vad regeringens gensvar blir på fackföreningsrörelsens insats församhällsansvar Magra löner betyder vanligen bättre villkor för den somäger kapital. I går fog också kurserna på aktiebörsen eft kraftigt skutt uppåt.Har ni tänkt på följande; De som ni prisar för samförstånd ochåterhållsamhet i lönerörelsen är samma människor som en del av er i nästaandetag beskyller för att undergräva demokratin och förkväva friheten, baradärför atf de på egna villkor vill vara med och ha del i den förmögenhetsökningsom deras återhållsamma lönekrav gör möjlig. Eller är ni möjligen nu bereddaaft föra en konstruktiv dialog om löntagarfonder som ett viktigt led i strävanatt föra ur krisen? Människor nu för fiden frågar sig oroligt: Befinner sigSverige i en oundviklig utförsbacke? Nej, inte nödvändigtvis. Vi har duktigaarbetare, tjänstemän och tekniker, och vi har många invandrare som hjälper ossaft bygga upp värt samhälle. Vi har skickliga företagsledare, en högt utveckladindustri, och vi har hunnit längre än andra länder när det gäller aft bygga utsamhället i olika avseenden. Alla dessa tillgångar nyftar emellertid föga om landetsaknar en politisk ledning. De senaste årens erfarenheter har visat att denborgerliga regeringen varit för svag för att ge landet en politisk ledning. Den har fört en hård blockpolitik, och den har söktkonfrontation med arbetarrörelsen. Resultatet är dåligt. Det inser man långtinne i borgerliga led. Vi har fått flera exempel på deförödande verkningarna av bristen pä politisk ledning. Det första var den oförmågans finansplan som lades framden och som föranledde en spekulation mof den svenskakronan och en onödig och kraftig räntehöjning. Så oskicklig får inte enregering vara. Det andra var investeringen i . Regeringen lyckadesmed konststycket att dra frågan i långbänk ett helt är utan atf kunna fattabeslut, och när beslutet kom var det egentligen ganska begränsat. Defta beslutföranledde sedan, sensationellt nog, aft ett antal statsråd reserverade sig.När beslutet fill sist fogs var det vid sämsta möjliga tidpunkt, just dårasregimen i genom att bryta , genom invasionen iMogambique m. m. utmanade världsopinionen. Därmed drog regeringen något av ettlöjets skimmer över svensk utrikespolifik. Så tafatt får en regering inte vara. Det tredje var avtalsuppgörelsen, där avtaletskonstruktion, med alla indexregler, speglar en utpräglad misstro mot regeringenoch där parterna till varje pris, efter de förskräckande erfarenheterna frånfjolåret, ville undvika atf regeringen lade sig i. Det är förödmjukande för enregering. Jag skulle kunna anföra många fler exempel. Ett sådant äraft det snart eft år efter folkomröstningen i kärnkraftsfrågan ännu infe liggeren energiproposition på bord, och def är skandal. Def är infe bra om en regering inte åtnjuter anseende,inte förmår skapa respekt omkring sig. Det är skadligt också för landetsmöjligheter atf bemästra den ekonomiska krisen. Def finns en bredare fara medbristen på politisk ledning. Den kan leda till atf medborgarna tappar tron päden parlamentariska demokratin som arbetssätt. Man riskerar aft folk vänder sig bort med ointresse och förakt för politiken ochpolitikerna. I början av 1930-falet hade vi en ekonomisk kris i landet.Uppgivenheten var stor. Tilltron till den politiska demokrafin sviktade. Dennautveckling vändes genom krispaketet . talar i sinamemoarer om sin övertygelse om "atf krisuppgörelsen var en ännu merbetydelsefull händelse än vad dess samhällsekonomiska verkningar skulle kunnaantyda. Genom krisuppgörelsen blev det möjligt att skapa en riksdagsmajoritetför en handlingskraftig regeringspolitik. Efter alla regeringskriser, alltpartipolitiskt trassel under 1920-talef, hade landet fått en politisk ledning.Den hade skapats genom att arbetare och bönder, som fillsammans utgjorde enöverväldigande folkmajoritet, hade gått samman för att lösa några av sinabetydelsefulla försörjningsfrågor. Defta innebar den värdefullaste fillgången ikampen för att bevara medborgarnas förtroende för det demokratiskastyrelsesättet och dess möjligheter att skapa drägliga förhållanden förmänniskorna." Det finns självfallet olikheter jämfört med ifakfiska förhållanden och infe minst i politiska konstellationer. Betydelsen aven kraftfull polifisk ledning för att bevara människornas tro på detdemokratiska styrelseskicket och övertygelsen aft politisk handling kan ge enbättre framfid förblir emellertid densamma. Det återstår ännu en lång marsch innan den svenskaekonomin återvunnit sin styrka. Det kommer att krävas breda lösningar iSveriges riksdag och hos det svenska folket. Man kan fräga sig hur mycketregeringspartierna är beredda aft bryta upp frän den förstelnade blockpolitiksom varit den svenska borgerlighetens kännemärke. Minaförhoppningar på den punkten är inte stora. Framför allt tror jag att det finnsen spridd uppfattning i vida kretsar atf denna regering är förbrukad. Dedeltagande partierna och de deltagande personerna som människor må ha betydandeförtjänster. Men denna regering kan icke längre bli en samlande kraft iSverige, och def vore bra om den kunde inse detta. Det är säkert ingen tillfällighet atf man vid en intervjui TV med arbetare på ett verkstadsföretag i sade aft det allmännasamtalsämnet pä verkstaden var kravet pä nyval. Man var beredd aft ta ettmagert avtal för landets skull, men man ville ha en ny regering. Man behövdedet för att kunna känna förtroende och framtidstro. Jag tror aft denna borgerliga regering skulle kunna göraen stor och vikfig samhällsinsats genom aft bereda svenska folket möjlighet atti ett allmänt val nu ge sin mening till känna om landets ledning och omSveriges väg ur den politiska och ekonomiska krisen. 3LARS (vpk); är eft av jordens rikaste länder. Härfinns stora naturrikedomar: malm, skog, vattenkraft och annat. Det finnstekniskt kunnande, välutbildade och yrkesskickliga arbetare och tjänstemän. Detfinns fillräckligt med pengar och uppgifter för atf sysselsätta alla som villha eft arbete. finns stora eftersatta sociala behov att tillgodose. 2 proiokoll 1980/81:71-72 Ingen skulle därför behöva gä arbetslös, och statensfinanser borde vara rätt goda. Den avgörande orsaken till atf det inte är sä,är det sätt varpå ekonomin är organiserad och ligger hos dem som har denekonomiska och politiska makten i vårt land. Jag tror atf det är viktigt att detta blir sagt här ,därför aft det enligt min mening måste vara utgångspunkten för en debatt omSveriges ekonomi. Annars kommer debatten kanske att ge intryck av att Sverigesfär inför en "fattigkonkurs" eller exekutiv auktion. Men sä är detinte. Regeringenanger oftast tre huvudorsaker till dagens problem. Det första är påståendet atf statsutgifterna är för högaoch att def beror på den offenfiiga sektorn. Detta skulle vara den avgörandeorsaken till def stora budgetunderskottet. Men regeringen har fel. Def är intestatsutgifterna och den offentliga sektorn som skapar budgetunderskottet. Feletär i stället atf statsinkomsterna är för låga och att de i prakfiken minskar.Indexregleringen av skatteskalorna, som gynnade framför allt de högavlönade,kostade staten 8 miljarder. Lika mycket kostade det tidigare slopandet avarbetsgivaravgiften. har skattefusket och det orättvisaavdragssysfemet minskat statens inkomster. Detta har bidragit till de storabudgetunderskotten. För det andra påstår regeringen att löntagarnas köpkraftär för hög och att fdet medför en ökad import och ökade underskott i vårautrikesaffärer. Därför har regeringen "korrigerat" varje avtal undersin regeringstid, höjt momsen två gånger, fullt medvetet sänkt reallönerna ochköpkraften. Hur blir det nu - efter den här avtalsuppgörelsen? Sänksreallönerna tillräckligt , eller vad tänker regeringen göra efter den senasteuppgörelsen? När det sedan gäller importen är det inte baraoljepriserna utan i hög grad också industrins ökade import av insatsvaror somdrivit fram underskottet i utrikesaffärerna. av delarna i en färdigproducerad är i dagimporterade. Detsamma gäller för kylskåp och andra svenskaindustriprodukter. Detta är en avgörande orsak till aft utrikesaffärerna är iobalans. Regeringens agerande i den förra avtalsrörelsen bidrog också fill atföka underskottet. förlorade på OECD-marknaden . avden förlusten kan direkt hänföras till den konflikt som regeringen tillsammansmed tvingade fram. För det tredje brukar regeringen påstå att för lågabolagsvinster medför minskade investeringar. Och def sägs vara orsaken fillstagnationen i vår ekonomi. Jag menar aft även här har regeringen fel. Storföretagen i gör stora vinster. Nyligenredovisade t. ex-. en vinst pä nästan 1 miljard. Enligt statistiskacentralbyrån har också företagens likviditetsöverskotf under de gångna 12månaderna ökaf med nära 20 miljarder. Det är således ingen brist på nödvändigtkapital - och det medger också de företagsledare som är uppriktiga och någotmindre borgerligt propagandistiska.' De problem som regeringen anger, de problem som regeringenangriper är infe de verkliga, och det är därför som statsfinanserna och våraverkliga problem förvärras. Regeringens åtstramningar i olika former kommer attfä extra allvarliga följder inför den lågkonjunktur somkommer. I finansplanen räknar man med att den inhemska efterfrågan minskar med0,, hushällens inkomster och lönerna , och byggandet når nyabottennoteringar. Därigenom ökar arbetslösheten och minskar förmodligenprodukfionen. En sådan politik strider infe bara mof all förnuftigkonjunk-tutpolitik utan också mof sunt ekonomiskt tänkande över huvud taget. När sedan landefs statsminister förklarar - som han gjordei går kväll - att regeringen vill stimulera det svenska folket fill att arbetamera, härdare och på övertid för att landefs ekonomi skall förbättras, sä ärdef ett rätt utmanande uttalande i en fid när 200 000 människor går utan jobboch inget hellre vill än aft fä arbeta. Tror verkligen statsministern, trorverkligen regeringen att de här människorna är arbetsovilliga, att de infe harlust aft arbeta? Tror ni att det är en marginalskaftesänkning som de härmänniskorna gär och drömmer om? Och hur tror ni att ert uttalande uppfattas avde tusentals människor som är permitferade, som hotas av permitteringoch somslängs ut från sina arbetsplatser? Men när de gamla teorierna inte passar, dä skaffar man signya... sade ni att ni bekände er till "den fullasysselsättningens politik", men har det förvandlats fill "en iinternationell jämförelse låg arbetslöshet". Det är tydligen den nyamålsättningen. Och er övergripande ekonomiska teori är atf "def måste blisämre innan det kan bli bättre". Kan en cynisk högerpolitik uttryckasklarare än så? Den skillnad som tidigare fanns mellan ochfolkpartiet gentemot och är nu bortblåst. Nuär def de "nya ideologerna" pä som angerfärdriktningen. och är förvandlade till administratörer ochverkställare av högerpolitiken. Vi är inte överens med regeringen vare sig om depresenterade "problemen" eller om de åtgärder som vidtagits. Dedåliga statsfinanserna och de olika problemen anser vi i hög grad vara ettresultat av regeringens löntagarfientliga politik och kapitalismens kris. Vi menaraft verkliga problem är företagensovilja aft investera de kapitaltillgångar de har, den växande "svarta ekonomin" med ökad ekonomiskoch organiserad brottslighet, de ökandeekonomiska orättvisorna, spekulationsekonomin, som medför aft produktivainvesteringar ersatts av spekulationsaffärer och maktkoncentrationen med en allt starkare storfinans,utrustad med ökad ekonomisk och politisk makt. Detta är enligt vår mening de verkliga problemen. Aftkomma till rätta med dem kräver naturligtvis åtgärder som bryter ramarna fördet nuvarande ekonomiska systemet. Vi säger öppet atf storfinansens makt ochägande måste brytas. Löntagarna måste fä ökade och stärkta fackligarättigheter. Produkfionen mäste alltmer styras av samhällets behov och bli enprodukfion för social nytta. Spekulationsekonomin mäste stoppas, och de svarta affärerna och den ekonomiska brottsligheten måstebekämpas. och högerkrafterna insernaturligtvis att hela det kapitalistiska profitsystemet är hotat. Det är därförde på ett markant sätt har ökat sitt engagemang under senare är. Det är dettasom ligger bakom de mänga kampanjerna och det alltmer partipolitiska ochaggressiva agerandet.