prot · G40922 · 1980-12-31 00:00:00 — Det är en hållning som vi gör klokt i att hålla fast vid.Vi skall inte lämna fältet fritt för den som för tillfället har lyckats skaffasig en viss popularitet som hälsoprofet i sin egen bygd. Mankan f. ö. notera något som är typiskt - om en professor eller läkare skulleuttala sig positivt om hälsohemmens metoder, då drar man sig inte för attanvända professorstiteln som ett tecken på all en metod är bra. I övrigt skallman alltså inte, enligt , vända sig fill läkarvetenskapen. Detär bara när den godkänner metoder som den duger att åberopa.Så kan vi inte här i huset sköta seriös sjukvårdspoli-fik. Imotionen säger något som jag tycker är mycket bra och som hanockså sade här i debatten, nämligen att de metoder han talar för skall varakomplement till den offentliga moderna sjukvården, inte en ersättning. De flesta av de här metoderna är ju oskyldiga, utom i ett avseende,nämligen att det finns risk för att de lockar bort människor från den sjukvårdsom de behöver enligt den vanliga vetenskapen. Så blir det naturligtvis om manriktar en mycket hård krifik mot sjukvården och säger, som man gör i motionen,att ett "antal vetenskapliga experter har påvisat atl denkonventionella medicinen har en förhållandevis låg verkningsgrad i vad gälleratl bota sjukdomar och mycket låg effektivitet med avseende på förebyggandel avsjukdomar". - Så slår det i motionen. Qmman går ul med den typen av propaganda riskerar man atl människor går fillolika typer av naturdoktorer i stället för att gå till sjukvården med sinaproblem. Och i så fall kan skadeverkningarna bli omfattande. Jag skulle därförvilja varna för den sortens förkunnelse. Det är f. ö. inte sant att den modernavetenskapliga medicinen har låg effektivitet när det gäller att förebyggasjukdomar. Jag skulle kunna räkna upp en rad allvarliga sjukdomar som harutrotats just tack vare den moderna vetenskapen och dess förebyggande insatser.Jag behöver bara nämna polio och tuberkulos, två stora folksjukdomar. Del finnsnaturligtvis åtskilliga andra. Det är meningslöst förtal av sjukvården attföra sådana uppfattningar till torgs. Detligger däremot en del i den kritik som har framfört, både i dagoch tidigare, nämligen att den offentliga sjukvården har blivit mycket teknisk.Den kännetecknas av stora sjukhus, och omsorgssynpunkterna har ibland kommit ikläm. Men jag tror atl man, om man skall vara rättvis, måste erkänna atl denoffentliga sjukvårdens företrädare numera är på det klara med detta och atl härär en rörelse i annan riktning. Jag behöver bara nämna sådana saker som denökade satsningen pä primärvård, på kontinuiteti sjukvården, på lagarbete, förslag som har behandlatoch ställt sig bakom. framställer det som om det finns en motsättningmellan kemiska medel och naturmedel. Del låter sig naturligtvis sägas atlnaturmedel inte har några skadliga verkningar, om man - som sade- väljer rätt medel och rätt dosering. Men det gäller ju alla mediciner. Väljerman rätt medel och rätt dosering, har de inga skadliga verkningar, i varje fallhar de inga skadliga verkningar som står i orimligt förhållande till depositiva verkningarna. Men det är också sant atl naturmedel som är olämpligtvalda kan ha minst lika skadliga verkningar som syntetiska medel. Det finns jusyntetiska medel som har samma sammansättning som naturmedel. Hela den häruppdelningen i två olika sorlers mediciner är, skulle jag vilja säga,tillkommen i något slags ideologiskt propagandasyfte, och den är inte särskiltmeningsfull. När man arbetar för en bättre sjukvård - som jagföreställer mig att vi alla gör här - finns det ingen anledning att på förhandavvisa olika metoder, utan alla metoder skall prövas med öppet sinne. Visar detsig att de ger bra resultat, skall de användas. Hälsohemmen har möjlighet att bli registrerade somkonvalescenthem. Då kan man också få ersättning från den allmänna försäkringenför vistelse där. Intressanta forskningsresultat åberopas, både i motionernaoch i utskottets betänkande. Det finns ingen anledning alt vara onyanseratnegativ fill hälsohemmen. Utskottet säger därför i betänkandet att vi tyckerdet är bra att den här aktiviteten förekommer och all man rent allmänt gerinformation som syftar fill bättre kostvanor och bättre motionsvanor. Men vi ärinte nu beredda att ställa oss bakom någon särskild kostterapi, som föreslås imotionerna, utan vi anser atl man måste ha ett bättre underlag. Socialstyrelsenär också i färd med att ta fram ett sådant. Det får vi alltså vänta på. Det ärett enigt utskott som intar den ståndpunkten, att vi inte är beredda attgå längre än att peka på de ganska omfattande aktiviteter som bedrivs på dettaområde. Jag beratl få yrka bifall fill utskottets hemställan. Hälsohem m. m. 42ANDERS (): Det är väl inte så stor anledning för oss attdebattera dessa frågor så mycket och så ingående. Jag skulle vilja svara på någraav de saker som anförde. Men det är litet svårt att svara pådem, för han har inle utgått riktigt från de verkliga ord som jag använde imitt anförande. Därför har jag blivit tveksam i fråga om hur jag skall svara. När det gäller naturmedel har man utomlands funnit att dethelt enkelt inle går alt ställa samma krav - bl. a. blindtest ochdubbelblindtesl - på naturmedlen. Det är svårt atl göra sådana test påvegetabilier som kost. Detta gäller f. ö. en del andra naturmedel och metoder också.Man får antagligen finna sig i att acceptera en lägre kravnivå för naturmedlen. Jag harsagt - på mer eller mindre allvar- all om man ger en människa ett Hälsohem m. m. löv ochhon blir frisk av del lövet, bör hon rimligtvis få ha det lövet, även om detinle kan bevisas så mycket kring det. Men med den sjukdomssituation som råderoch med en så pass smal marginal som det nu är mellan vardagsnivån ochsjukskrivningsnivån - om jag får uttrycka mig så diagrammässigt - bör vi göraallt vi kan för att försöka höja hälsonivån, och med ullalandet om läkarnas ochlasarettens förebyggande verksamhet avser jag situationen . Att mantidigare har lyckats avskaffa malaria och vissa andra svåra sjukdomar ärenastående fint och förtjänstfullt. Men hur mycket gör man för atlförebygga sjukdomar? undrar också hur jag ställer mig tillprofessorstiteln. Ja, man fäster sig naturligtvis vid de professorer som harägnat sig åt den biologiska medicinen och hoppas innerligt att många, mångafler professorer och läkare skall våga sig på att studera del området ochkanske bli övertygade. Den fria vårdsektorn bör kunna självsaneras genom atl manägnar sig litet mer åt att försöka få fram legilimationsnivåer, certifikat ochannan dokumentation på genomgångna utbildningar samt tillhåller de olikabranschföreningarna alt ställa krav inom sina organisationer, så alt det kanutvecklas en sorts diplomverksamhel. och jag skulle kunna prata om del här helakvällen, men del för inte frågan något nämnvärt framåt. 43GABRIEL (): Nej, vi skall nog inte tala om det här ämnet helakvällen; det tycker inte jag heller, herr talman. Jag försöker uttrycka migkort och koncentrerat. När tar upp frågan om vetenskapliggranskning av hälsometoderna och säger all man där inle kan arbeta med dubbelblindlest som när man prövar läkemedel, tror jag atl han har missförstått vadvetenskap är. Det är inte så att man för atl göra en vetenskaplig prövningalltid måste använda dubbel blindlest. - Det är också ett sådant där slagordsom förts fram från dem som är förespråkare för den biologiska medicinen. Detär klart atl man inle, när man diskuterar olika operationsmetoder eller olikaarbetsmetoder, alltid kan använda dubbel blindlest, utan del är bara när mantestar exempelvis en typ av piller mot en annan typ av piller eller läkemedel isnäv mening som man kan göra det. Man behöver ju inle säga farväl tillvetenskapen bara för det. Vad det handlar om är, alt det måste vara envetenskaplig dokumentation. Qm man med en sådan kan visa att hälsohemmen ärbra, skall vi naturligtvis använda dem. Det finns tecken som tyder på att dehar gjort nytta i vissa sammanhang, men de är inte något universalmedel. Vad man vänder sig emot hos många av hälsoprofeterna är,atl de tror sig ha ett undermedel, som hjälper mot i stort sett allting.Dessutom klassar de ner annan sjukvård och säger alt den bara ägnar sig ålsymtomen och inte åt att bota, medan de själva bygger upp kroppen osv. Även denmoderna vetenskapen försöker arbeta uppbyggande. het om bra kost, motionosv., som vi från samhällets sida nu satsar på, bygger på vetenskapliga rön.Del är ingen motsatsställning där. Det är inte alls så atl den modernamedicinens förebyggande verksamhet ligger långt fillbaka i liden och att detbara är malaria och andra klassiska infektionssjukdomar som den har avskaffat.Man arbetar fortfarande med att få fram nya vacciner. Och fortfarandevaccineras massor av människor i . De största insatserna förbättre folkhälsa har inte gjorts av någon skola inom hälsobranschen utan av detsom så föraktfullt kallar för sjukhusmedicinen. 44 (): räknar upp en hel del aktiviteter, som han anser börklarläggas för att man skall få reda på om de här ickekonventionella metodernaär effektiva eller inte. Han säger att det därvidlag finns många frågetecken.Men det är ju just för att få svar på dessa frågor som jag har mofionerat om ensorts utredningscenfer eller - om man så vill - en decentraliserad verksamhetför att pröva metoderna i syfte att bl. a. skall få reda på omde är verkningsfulla eller inte. GabrielRomanus sade fidigare att jag påstått att man inte skall gå fill läkare ochprofessorer och fråga om de alternativa metoderna utan att man skall fråga vadfolket tycker om dem. Jag formulerade mig inte så i mitt anförande. Jag sadeatt man skall ha mod att själv ta ställning i denna fråga, eftersom läkarna ochvetenskapsmännen ännu inte är inne på linjen att dessa metoder skall släppasfram. Vad jag föreslagit är att dessa metoder för folkels bästa skall prövas -jag har inte skrivit användas. Motionen går ut på att dessa metoder skallprövas och att man kliniskt och i mer organiserade former än skallstudera metoderna för att sedan för folket tala om huruvida de ärverkningsfulla eller inte. Det är ett sätt att få reda på om del verkligen ärnågon mening med att, som är fallet, tillåla användning av en kolossal mängdolika behandlingsmetoder. Anf.45 (); verkar något mindre ambitiös. När man hörde på hansförsta anförande kunde man få intrycket alt del var klart att de här metodernavar bra - det var ingen ände på deras välsignelser. säger han bara attmetoderna skall prövas. Men då tycker jag atl kan vara nöjd medvad utskottet skriver. Vi pekar just på att det pågår en sådan prövning och attvi därför inte kan ta ställning för metoderna. Utskottets hemställan bifölls med 288 röster mot 21för motionerna 1979/80:490 av m. fl., 1979/80:1651 av AndersGernandt samt 1979/80:1658 av och . 1 ledamotavstod från att rösta. 11 § Psykiatrisk hälso-och sjukvård m.m. Onsdagen den 12 november1980 Psykiatriskhälso-och sjukvård m. m. Föredrogs socialutskottets betänkande 1980/81:2 ompsykiatrisk hälso-och sjukvård m.m. Anf.46 (vpk): Låt mig börjamed några citat: "FörSverige är de jättelika mentalsjukhusen en skamfläck. Vi har troligen detstörsta antalet sängplatser inom mentalvården i världen, som viligger långt efter när det gäller öppna och halvöppna vårdformer. Endast en nylagstiftning kan rucka på dessa förhållanden. Varför händer ingenting iriksdagen?" "Minst10.000 människor lever på isolerade, jättelika psykiatriska vårdinrättningarutan att egentligen vara i behov av det." "Skallvi fortsätta att leva medvetna om alt vi har ett samhälle, där 10.000 av våramedmänniskor lever isolerade på jättehka vårdinrättningar, människor somskulle kunna leva mitt ibland oss?" Vemär det som fäller dessa förkrossande, för rykte katastrofala omdömen? Är det möjligen någonjournalist i sensationspressen? Är det en bitter ochbesviken menlalpatient? Ärdet rent av någon vpk-riksdagsman, som alltjämt vill ägna sig åt den tydligenhelt utopiska uppgiften att väcka något socialutskott ur det fillstånd av dolcefar niente som det tycks vara den högsta strävan för dylika utskott att fåbefinna sig i? Nej, ingetdera. Densom ger denna bedömning är förre överinspektören för den psykiatriska vården ilandet, . Och han har både underlagför och anledning att tala som han gör. Ingenstansi det svenska samhället kan man uppleta en sådan grad av efterblivenhet och ensådan bild av mänsklig förnedring som just inom den psykiatriska vården. . Det är en efterbliyenhet på alla plan. Detär en rättslig efterblivenhet, ty ingenstans i något jämförbart land har sådant rättsligt godtycke och så frikostigt utformade tvångslagar. Detär en vetenskaplig efterblivenhet, för knappast någonstans i världen betraktarman som tidsenliga de 1800-talsmässiga fördomar vilka alltjämt lärs utsom de dominerande sanningarna inom svensk psykiatri. Detär en organisatorisk efterblivenhet, för ingenstans har program och önskemål omförnyelse gett så ringa genomslag i psykiatrin som i . Ochdet är en polifisk efterblivenhet, för knappast någonstans kan man finnamotsvarigheten till den medvetna passivitet och likgiltighet som denna fråga ompsykiatrin och dess reformering har mött inom riksdag och inomriksdagens socialutskott. När man följt den politiska diskussionen ompsykiatrireformen i , sett dess nya lagsfiftning, tagit del av den vetenskapliga diskussionenoch reformens radikala och genomgripande prakfik - då skäms man över att varasvensk parlamentariker. Och det ger an/edning att peka på ett annat avsnitt avden svenska efterblivenheten, nämligen den att socialutskott i sincynism och likgilfighel nu kommit ända därhän att man där inte ens förstår altskämmas över sin passivitet. Årefter år svarar socialutskottet med samma ytliga, mekaniska upprepningar i denhär frågan. Man hänvisar till sittande utredningar, till framlagda teorefiskaprogram. Riktningen skall vara mindre insfitufioner, sektorise-ring, mer öppenoch halvöppen vård osv. Men hur är det iverkligheten? Inomden psykiatriska sektorn vårdas nu ca 37 000 människor på olika institutioner.Inte mindre än 25 000 av dessa befinner sig på något av de s. k.mentalsjukhusen, ca 9 000 vid mindre sjukhus och ca 2 500 på psykiatriskakliniker. Det visar att alla ord fill trots har egentligeningenting hänt. Av alla de fromma ord, med vilka socialutskottet och andrainstanser under hela detta årtionde dolt sin egen handlingsförlamning, haringet verkligt väsentligt blivit materialiserat. Tusentals människor har vårdatsoch vårdas fortfarande på insfitufioner utan atl vara i behov av det. Den mestgrundliga undersökningen om detta visar att på och var54 % av pafienterna inte i behov av behandling på sådana institutioner. Ochhela av de intagna var över huvud taget inte i behov av någoninsfitutionsvår alls. I all sin skrämmande absurditet visar dessa siffror påtillståndet och nivån inom svensk psykiatri. Detär sant att det har gjorts små, oftast halvhjärtade, men mycket uppmuntransvärdaförsök att förändra denna bild. Under motstånd har enskilda företrädare för nyaidéer sökt skapa nya behandlingsformer och lätta på tvånget, förnedringen ochneddrogningen. Menden dominerande bilden kvarstår ändå efter alla dessa år. Och man kan ställafrågan: Hur går det för den oändligt långsamt spirande förnyelsen på den härsektorn i den ekonomiska och sociala kris som utvecklas i det svenskasamhället? I socialutskottels flödande ordrikedom framgår inle att det ärekonomisk kris, och problemet las följakfligen inte upp. Men vem, kan manfråga, är det som får maka åt sig när det skall sparas och stramas åt? Vem, ominte just exemplen på det nya, på det experimentella, på reformerna? Och vad ärdet som befästs i sådana tider, om inte just det redan etablerade, de gamlainsfitufioner som redan finns? Hur var det vid , där just den öppnasidan drabbades? Hur var det i , där planerna på att bryta nerskräckinstitutionen fick skrinläggas? Ochhur blir det när resurserna skall skäras ner- vilket, såvitt jag förstår, ärmycket sannolikt? Vad blir det av förnyelsen inom psykiatrin, ifall regeringenskall dra in bidrag på 775 milj. kr. Vad ansersocialutskotlel om detta? Det är en brännande aktuell fråga. Vilka problem förutserman och vad vill man göra? Om detta säger man i betänkandet ingenfing. Psykiatriskhälso-och sjukvård m. m. Psykiatriskhälso-och sjukvård m. m. Sverigetycks vara helt unikt när det gäller psykiatrisk tvångslagstiftning. Ettövermått av tvång och gamla tunga institutioner, det är svensk psykiatrisvarumärke. Varjeår sker 11 000 förstagångsintagningar och totalt 20 000, ålerintag-ningarinräknat, med tvång. Detta är helt abnorma siffror. Ingen annanstans - såvittjag känner fill - har man sådana psykiatriska tvångslagar. Det finns förvissokritik att rikta mot många länder på del här området. Men tycks befinnasig i en särställning, därför alt man här så ytterligt enkelt kan tvångsintamänniskor. Hela lagsfiflningen är uppbyggd på ett annat sätt än i de flestaandra länder. Man har den s.k. terapeutiska indikafionen, och man har momentetom omhändertagande, när någon är störande för omgivningen. Varje människa kanpå ett lättvindigt sätt inifiera tvångsomhändertagande av någon bland sinanära anhöriga. Detta producerar en fullständigt pervers frekvens avtvångsomhänderlaganden av människor, av vilka många över huvud taget aldrigskulle ha omhändertagits och av vilka de flesta dessutom drabbas av destruktivaverkningar just på grund av ivångsbehand-lingen. Mankritiserar här i landet bl. a. att psykiatrin i t. ex. i vissafall missbrukas vid tvångsomhändertagandel av besvärliga samhällsoppo-nenter.Den kritiken är befogad, och den skall föras fram. Men det handlar i detta fallom sammanlagt ett 30-tal personer, om man får tro uppgifterna från enkvalificerad politiskt oppositionell, historikern . ärden allmänna frekvensen av tvångsinspärrningar i förhållande fillbefolkningsunderlaget långt högre i än i , därinriktningen ligger mycket klarare på öppna vårdformer. Tusentals besvärliga,mot sin omgivning oppositionellt reagerande människor berövas genom den svenskaguttaperkalagstiftningen sina medborgerliga rättigheter och försätts i etttillstånd av grov rättslöshet. Detta förbigår frihetsvännerna här i landetalltför ofta med en generande tystnad. Och socialutskottet förbigår det medlystnad. Man hänvisar återigen fill utredningsarbete. Men man blundar för atlalla hittillsvarande tendenser och hilfillsvarande diskussion pekar på att enny lag blir lika vidsträckt och lika godtycklig som den gamla. Varför gör ni dåingenting? Varför kunde ni åtminstone inte vid dagens behandling avföreliggande betänkande säga all tvånget måste drasfiskt reduceras och att detskall vara en målsättning i det fortsatta arbetet? Såfill det verkliga sorgebarnet i svensk psykiatri - själva behandlingen av människor med olika psykiska problem. När man läser utskottets belänkan de är det som om man ser en värld som stått sfilla , som är totaltoberörd av vad som sker i andra länder och i den vetenskapliga forskningen. På alla håll överges nu den medicinskt och biologiskt inriktade psykiatrin. I har den i stort sett krossats av den genomgripande psykiatriska reformen. De nya rönen beträffande det mänskliga psykets uppkomst och karaktär slår mer och mer undan all grund för det synsätt som lärs ut inom traditionell svensk psykiatri. Manfår intrycket att det här i landet sker en rörelse i rakt motsattriktning. Efter en kortvarig tendens av öppnare och mer beteendevetenskap- lig inriktning marscheraråterigen de mest vulgära kemiska och biologiska teorier framåt. Den skrämmandetilltron till kemiska droger - de flesta obehövliga och många öppet skadliga -befästes. Man laborerar med 1800-talstankar om biologiska och genetiska orsakertill psykiska problem och störningar. Och dessa tankar skiner igenom litetgrand t. o. m. i socialutskottets betänkande, som annars är helt fritt frånåsikter och ställningstaganden. avancerade moderna vetenskapen är man numera ganska klar över vad detmänskliga psyket är för något liksom också dess ursprung. Psyket är ingenprodukt av arvsbiologiska förhållanden. Psyket är heller ingen produkt avhjärnans fysiologi och kemi. Psyket är en egenskap som finns hos högt organiseradmateria, en egenskap som beslår i förmågan att i subjekfiv upplevelse spegladen omgivande verkligheten. Psyketutvecklas uteslutande genom samspel med den omgivande verkligheten. Dettasamspel är så att säga psykets själva existensform. Det representerar- kan mansäga- en kvalitafivt ny livsform. Hos människan har denna nya psykiska livsformen oerhörd förmåga att frigöra sig från de materiella villkoren ochbegränsningarna och att skapa ständigt nya och allt självständigare psykiskastrukturer. Störningarsom inträffar i detta skapande av psykiska strukturer kan därför aldrigbemästras med kemiska och medicinska metoder, även om mediciner, måttligt,försiktigt och förnuftigt använda, kan vara till nytta och stöd ibehandlingsavseende. Men störningarna kan heller aldrig bemästras genom attmänniskan görs till ett passivt vårdfall. Psykiskt liv är ett samspel medomgivningen, och psykiska störningar kan därför bara övervinnas om människansjälv akfivt samspelar i behandlingen. Därför är en demokrafisk psykiatrinödvändig, medan den nuvarande i huvudsak medicinska och auktoritära psykiatrinär skadlig och förtryckande. Vägranatt dra slutsatserna av den moderna vetenskapens insikter skapar inom svenskpsykiatri de mest groteska exempel på felbehandling och förnedring. Låtmig exemplifiera detta problem med tre behandlingsfall ur svensk psykiatriskpraxis. Enyngre man, som jag personligen råkar känna väl, drabbas av en ganska banalmotgång i livet. Hans flicka överger honom, och han har svårigheter att skaffaarbete. Två bekymmer sammanfaller. Han är en känslig människa, hans psykesviktar och en lättare neuros utvecklas. Han söker då hjälp och behandUng.Psykiatern låter hans mor begära tvångsvård - i sig själv redan ett både grovtoch omotiverat övergrepp. Mannen hamnar på en instilufion borta från sinvanliga miljö. Han känner själv atl han blir sämre, mennär ingen lyssnar på honom ger han sig i väg från sjukhuset. Han har ett mål,han vill hem. Han har just skaffat en egen lägenhet, där han har en replipunkt,en integritet, en styrka. Dit går han. Polisen skickas ut för att återförahonom, trots att han är väl samlad, behärskad och fullt i stånd att överblickasin situation. I stället för att samarbeta med honom, lyssna till honom, gestödjande psykoterapi, skickar Psykiatriskhälso-och sjukvård m. m. Psykiatriskhälso-och sjukvård m. m. man polisen på honom,tvingar i väg honom från en miljö där han känner sig lugn, och fortsätter sedanatt tvångsmedicinera honom. Detta är på en gång vetenskaplig humbug, psykiskmisshandel och omotiverade rättsövergrepp. En yngre gift man har svåra, återkommande depressioner, somalltmer övergår i psykotiska reaktioner. Han söker vård. Psykiatern talar då omför honom att hans störningar beror på kemiska defekter i hans hjärna - tingsom inte närmare förklaras. Han får mediciner. Han inges tron att det inte gåratt påverka grundorsaken till hans psykos. Han tar sina mediciner, passiveras,tappar på ett skrämmande sätt i intellektuell kapacitet. Varje människa somkänner honom, även den som inte är specialist, kan se att det finns engrundläggande falskhet i hela hans äktenskapliga relation, att förhållandetmellan makarna är djupt neurotiskt, alt hustrun på ett egenartat sätt begagnarsig av hans psykos. Men detta tar ingen itu med. Ingen inifierar de bådamakarna fill att rannsaka sin relafion och att bryta det sjuka spelet. Medkemiska preparat döljs det hela. Och den psykofiska människan och hans troligenlika störda hustru fillåts gå ner sig. En gift kvinna åker ut och inpå ett av mer ökända mentalsjukhus - . Hon vistas därkortare perioder, medicinerar, skickas hem, kommer fillbaka. Släkt ochomgivning har vant sig vid att betrakta henne som underlig ochsjuk. Släkt och omgivning är hennes mans släkt och den omgivning som han harsin personliga bas i.