prot · G40988 · 1980-12-31 00:00:00 — Detkunde gå fill så atf man erbjöd alla företag som ökade sina investeringar överden "normala" nivån en ränterabatt eller ränfesubven-fion. Säg attårets industriinvesteringar kommer att uppgå till . Säg attvi vill öka dem med 5 miljarder upp fill 17 miljarder. På dessa extrainvesteringar kunde då utgå en räntesubvention som sänkte räntan från dagensnivå på 16 å ned 7 ä . Det skulle innebära en extrakostnad förstaten på i storleksordningen 400 milj. kr. Omdetta program skiille lyckas, skulle man i stort sett lösa ett av de centralaproblemen i svensk ekonomi, i varje fall på kort sikt. Industriinvesteringarnaskulle komma upp till normal nivå. Denna investeringsökning skulle sedan draoss upp ur dalsänkan genom de multiplikator- och acceleratoreffekter som denskulle framkalla och som är välkända från alla ekonomiska sammanhang, ge enkraftig stimulans åt vår ekonomi och skapa tiotusentals nya arbetstillfällen.Naturligtvis skulle man därmed också lägga grunden för en ny konkurrenskraft iden svenska ekonomin. Naturligtviskar också kritiska synpunkter läggas på en sådan åtgärd. Det kan vara svårt attavgöra vilka investeringar som skall betraktas som marginella. Vi kan t, ex.tvista om huruvida en sådan här åtgärd skall betraktas som selekfiv ellergenerell. Den är generell i meningen att den träffar alla investeringar avmarginell karaktär. Samfidigt är den selektiv i meningen att den gör enåtskillnad mellan "normala" investeringar, som ändå kommer fillstånd, och de nya investeringar som induceras av det marginellainvesteringsstödet. Men detta är härklyverier och något som vi kanske kan bäraunder , om det skulle hjälpa oss att komma ur den ekonomiska krisen. Enväsentlig aspekt på defta förslag är att def bör göras tidsbegränsat. Justgenom att det är en extraordinär, tidsbegränsad åtgärd får den också särskiltstark effekt. Vidare undviker man därigenom också snedvridande effekter på vårekonomi, Def är trots allt så att det är bättre att försöka ta sig ur krisenäven om det sker med okonventionella metoder än att sitta fast i krisen därföratt konvenfionell klokskap hindrar oss från att handla. Ettannat centralt område, där regeringens politik kapsejsat, är bostadsområdet.Vi har hört många käcka löften från den folkpartisfiskabostadsministern. Men trots detta fortsätter bostadsbyggan- 9 protokoll 1980/81:87-88 det att sjunka. I årkommer vi sannolikt infe aft bygga mer än 40 000 lägenheter. Det är en lågsiffra. Därigenom går botten ur samhällsekonomin på ett avgörande avsnitt. har vi nu 800 arbetslösa byggnadsarbetare. Träindustrin ochsnickeriindustrin - den senare är framför allt underleverantör tillbyggnadsindustrin - drabbas också hårt. Avskedanden och permitteringar blirföljden. Dengrundläggande anledningen fill att vi inte kan bygga mer är de höga kostnadernai nyproduktionen. Inflyttningshyrorna i nyproduktionen ligger på omkring300 kr. Så höga hyror har folk inte råd att betala. Även omdet förvisso finns ett behov av nya bostäder, så skalas efterfrågan bort pågrund av de höga hyrorna i nyprodukfionen. Dethär är i sanning ett problem. Men det är inget nyft problem, även om de senasteårens inflation och den låga volymen på bostadsbyggandet särskilt understrukitoch förvärrat problemet. Men grundproblemet har funnits . Bl, a, på grund av teknologiska faktorer har vi haft enständigt stigande kostnadstrend inom bostadsproduktionen. Innehavare av äldrelägenheter har under hela efterkrigsfiden kunnat tillgodogöra sig enkonsumentränta. Vi vet atf värdestegringar är ett konstitutivt inslag påbostadsmarknaden. Dennaturliga lösningen på detta problem är att utjämna boendekostnader och hyror ibeståndet. De genomsnittliga boendekostnaderna i hela beståndet är alltjämtganska låga i vårt land, I stora delar av beståndet är hyrorna infe högre än150-160 kr, per kvadratmeter. Kostnadshöjningar skullesåledes snabbt och effekfivt ge stora resurser för att stödja nyprodukfionenoch där få ned hyrorna. Det kan vara svårt att agera snabbt, men jag skulle vågaen profetia om atf det på kommer att bli nödvändigt med någon formav hyresskatt för att klara ut de här problemen, Ioch för sig är det inte särskilt svårt atf peka på kortsiktiga lösningar. Vihar från socialdemokratisk sida bl, a, talat om aft vi vill ta bort byggmomsenpå flerfamiljshus och införa hyresföriustgaranfier. Men personligen tror jaginte att de åtgärderna är fillräckliga. En mer direkt åtgärd vore att införa enhyressubvention på låt oss säga , per kvadratmeter för nyproduktion. Våravänner inom bostadskooperafionen och allmännyttan är tämligen ense om attlägenheter som betingar en hyra om , per kvadratmeter är mycketsvåruthyrda. Men om man får ned hyran till exempelvis , per kvadratmeterväxer efterfrågan snabbt. Vaddet här rör sig om är i grunden inga märkvärdigheter. Vi kan fa Stockholmskranskommuner, där det finns ett stort behov av bosfäder, Def är emellertid iförsta hand folk i de vanliga inkomstskikfen som efterfrågar bostäder, Eftsjukvårdsbiträde, som tjänar , , har svårt atf betala en hyrapå 2 000 . Om vi däremot med def förslag som jag här har antytt fingened hyran fill åtminstone ,, skulle detta sjukvårdsbiträdes möjligheteratt hyra en nybyggd lägenhet öka markant. Många som kanske har litet störrebetalningsförmåga skulle naturligtvis vara i ett ganska bra läge. Märkvärdigareän så är def egentligen inte. Borgerligapolitiker tycks emellertid ha förunderligt svårt att förstå de härsammanhangen. De irrar i stället runt i marknadsekonomins snårskog, och de kaninte finna lösningar på de akuta problemen. Sanningen tror jag tyvärr heltenkelt är den att de infe försfår hur bostadsmarknaden fungerar inom ramen fören kapitalistisk marknadsekonomi. Det gäller en produkt som har en 50-årigvaraktighet, men med den mycket inskränkta planeringshorisont somkarakteriserar den kapitalisfiska marknadsekonomin kan man helt enkelt intehantera bostäder på eft effekfivt sätt. En demokrafisk socialist som har en meroförvillad syn på marknadsekonomin, som respekterar marknadsekonomin utan attnödvändigtvis älska den för dess egen skull, har betydligt lättare att finnalösningar på problemen. Enårlig marginell subvention om , per nyproducerad lägenhet skulleavsevärt bidra till atf lösa problemen. För 20 000 lägenheter skulle kostnadenbli i storleksordningen 60-80 milj, kr,, och def är inte särskilt dyrt. Jagtror tvärtom aft def skulle vara utomordentligt väl använda pengar. En ökning ibostadsproduktionen med 15 000-20 000 lägenheter skulle innebära att vi tar ettavgörande sfeg ur krisen, KarinAhriand gjorde eff förtjusande folkpartisfiskt inlägg om skillnaden rriellanavdrag och bidrag. Det är sant att dessa ting klart och tydligt bör redovisas.Jag hoppas atf jag på de här punkterna kan ge henne ett tillfredsställandesvar. Jag kan ganska exakt fala om hur mycket de båda förslag som jag harförsökt att lansera här kommer att kosta. Den första marginella räntesubventionenav investeringar skulle - märk väl: om den lyckades hundraprocentigt - kosta ca400 milj, kr, , Subventionen av nyproducerade bostäder skulle innebäraen kostnad i storleksordningen 60-80 milj. kr, - även i detta avseende är förutsättningenatt subvenfionen finge en kraftfull effekt. Jaghar fidigare talat om att ganska mycket pengar så atf säga flyter runt påbostadsområdet. Vi har från socialdemokratiskt håll framhållit aft vissa avdragborde begränsas och att indexeringen när def gäller värdestegringar bordebegränsas till osv. Det skulle bli många sköna slantar fill statskassan.Jag har emellerfid inget minne av att på den punkten stödde oss.Det är möjligt att hennes intresse för skillnaden mellan avdrag och bidrag ärav det mer filosofiska slaget. Låtmig återgå till huvudlinjen i mitt anförande. Nåväl, kan man säga, meii skallman laborera med insatser av den här typen? Det är ju kortsiktiga åtgärder.Löser de verkligen våra fundamentala problem? Ja, om man befinner sig i en krisär man definitionsmässigt i en situafion som just kortsikfigt är svår ochprekär. Om vi infe någorlunda snabbt kan lösa våra ekonomiska problem kommer,med den takt som vi har i vår ufiandsupplå-ning, - inom ett par åri varje fall - andra att ta över bestämmanderätten för oss. Därför ärkortsiktiga åtgärder inte bara nödvändiga utan imperafiva. Tillfälliga åtgärderför att få fart på industriinvesteringar och bostadsbyggande borde vara och ärnödvändiga inslag i ett saneringsprogram för den svenska ekonomin. Jag harundvikit att närmare kritisera regeringens polifik. Skälet ärhelt enkelt att regeringens alternafiv är alltför tunt för att förtjäna någonmer ingående kritik. En sådan kritik skulle lätt få karaktären av att man slogevatten på den gris som redan alltför länge varit ute i regnet. För oss inomopposifionen finns det i stället all anledning att blicka framåt och försökakomma med konkreta förslag fill lösning av våra problem. Vår roll somoppositionsparti kommer säkert inte att bli långvarig. En förutsättning för aftkrisen skall kunna lösas är att regering och opposifion byter plats. Dessbättre, herr talman, tror jag inte aft det - även om det personligen må smärtaer - kommer att dröja alltför länge innan så sker. 58 () replik: Jag tycker naturligtvis att def är myckettrevligt aft en socialdemokratisk ledamot tycker att ett folkpartiförslag ärförtjusande. Får jag bara fillägga att det dessutom var allvarligt menat. Jagkan upplysa om att jag hade en motion i samma anda somjag nu talade. Den blev av finansutskottet vad man brukar kalla välvilligtbehandlad och har kanske varit något av resultatet i utskottets betänkande . Jag är inte, herr talman, bereddatf kvittera med atf kalla förslag om särskildainvesferingsavdrag förtjusande, men jag är beredd atf läsa dem och skulle medstort intresse ha läst dem, om de hade kommit upp i någon motion. Jag haremellertid infe sett någon sådan motion. Jag tycker däremot att det var alldelesutmärkt att få veta vad de skulle kosta. Och def vore ännu bättre att få vetavad de eventuellt skulle ge i inkomster. 59 BOSÖDERSTEN (s) replik: Jag tycker att den distinktion på ettprincipiellt plan som gjorde mellan bidrag och avdrag ärvärdefull. Det är en vikfig problemafik som sannerligen borde belysas ochnaturligtvis helst också konkrefiseras i siffror. När jag sade att förslagetvar folkpartisfiskt menade jag just att resonemanget rörde sig på eff kanskelitet väl mycket principiellt plan. Jag är mer förtjust i konkretion, Det ärmöjligt att jag har en överdriven böjelse för konkreta förslag i politiken, mendetta råkar vara min uppfattning. Låt mig sedan försöka svara på frågor omeffekterna av de förslag som jag har skisserat. De skulle naturligtvis bliväldigt kraffiga. Vi vet att om vi skulle få en investeringsökning istorleksordningen , skulle det i första omgången medmultiplikatoreffekter sannolikt innebära en total ökning av nationalinkomsternai storleksordningen 20 ä . Omsatt i sysselsättningstermerkan det kanske röra sig om 20 000 ä 25 000 nya jobb som skulle skapas denvägen. På bostadsmarknaden skulle effekterna av förslaget sannolikt bli avungefär samma storleksordning. Jag skulle tro att man kunde räknasysselsättningseffekten i storleksordningen 50 000 jobb. Sedan beror det naturligtvis på hur ekonomin reagerartotalt, om acceleratoreffekten kommer in, när man når kapacifefsfak och sådanasaker. Det är alltså svårt attvara alldeles exakt, men mycket kraftfulla effekter skulle bli följden- notabene om de sagda förutsättningarna uppfylls: dvs. om vi verkligen skulle få denödvändiga kraffiga ökningarna av investeringarna och om vi skulle kunna få enökning av bostadsbyggandet i storleksordningen 15 000-20 000 lägenheter. Anf.60 () replik: För del vill jag bara säga atf för folkparfiet har polifikalltid varit en fråga om principer. När man bestämt sig för principerna för manut principerna i praktisk politik - men om man sysslar med politik bör manåtminstone börja med att bestämma sig för vilken ideologi man tror. Sedankan jag inte annat än beklaga aft inte Bo Södersfen har skrivit enlång motion, som vi kunde ha läst och debatterat fillsammans. Jag tycker attdet låter bra, atf det blir ytterligare ett antal jobb om alla de nämnda förutsättningarnauppfylls. Men talade vi infe från början också om detta med inkomsterna istatsbudgeten? Det var infe arbetsmarknadspolitik, det var budgetpropositionenvi skulle tala om , Anf.61 BO () replik: Jag har också intresse för ideologiska spörsmål och försöker efterförmåga aft förankra mina förslag i den ideologiska syn jag har-förhoppningsvis en genomtänkt ideologisk syn. Jagtror att skillnaden mellan som folkpartist och mig är den atfkvoten mellan konkreta politiska förslag och filosofi är betydligt högre i minideala värld än vad den är i värld. Vadsedan effekterna av de här förslagen, motionsskrivande etc, beträffar, kan viha olika metoder att arbeta på. Jag har här framfört förslagen, och därigenomkan envar som är intresserad ta del av dem i protokoll och på annat sätt. Vadalltså effekterna beträffar har jag försökt redovisa kostnaderna. De skulleuppgå fill sammanlagt kanske 450-500 milj, kr. Jag har sagt aft effektenuttryckt i nationalinkomsttermer, i form av sysselsättning, kunde bli istorleksordningen . Jaghar inte kunnat finna något annat förslag som tillnärmelsevis skulle ha denstyrkan i sina effekter. Det är givetvis därför jag också har framförtförslagen - i ett trängt ekonomiskt läge måste man göra en ganska noggrannnytto- och kostnadskalkyl. Man måste få så stora effekter som möjligt av varjenedlagd krona - och det är själva essensen i de här propåerna. Tredje vice talmannen anmälde att att till protokollet få antecknat att hon inte ägde rätt tillytterligare replik. 62 HÄDAR (); och och många andra har starktunderstrukit nödvändigheten av tillväxt i svensk industri. Utan ökad export avvaror, sade , kan vi inte återställa balansen mot Och på industriinvesteringarnas centrala roll för balansen i helasamhällsekonomin. Jagdelar den syn på energipolifiken som en integrerad del av den ekonomiskapolitiken som bl, a, dessa båda falare gett uttryck för i dagens debatt. Jagvill i defta inlägg ytterligare lyfta fram sambandet mellan industripolitikenoch energipolitiken och energipolitikens centrala roll också förfinanspolitiken. Entryggad energiförsörjning är ett livsvillkor för svensk industri. Avbrott ellerlångvariga neddragningar i energitillförseln skulle få förödande verkningar förindustrin. En första förutsättning, som måste tillgodoses för atf industrinskall våga satsa på utbyggnad och tillväxt, är att statsmakterna kan ge visshet- vilket är något långt mer än bara muntliga försäkringar - om en tryggadenergiförsörjning. Enannan väsentlig förutsättning för industrins långsikfiga planering är debedömningar den gör om utveckUngen av priset på energi. Det krav svenskindustri här ställer är att den inte långsiktigt skall behöva betala mer försin energiförsörjning än vad konkurrenterna i jämförbara länder får betala. Villstatsmakterna således stimulera fillväxten i svensk industri för atf bl, a, därigenomåterställa balansen i svensk ekonomi, måste de ha ett säkert grepp omenergipoHtiken, Statsmakterna måste vidta de åtgärder som garanterar en tryggadenergiförsörjning till rimliga priser. Denonde anden i svensk energipolitik har varit och är alltjämt vårt storaoljeberoende. har oljepriset tiodubblats. Chocken av oljeprishöjningarnahar visserligen drabbat nästan alla industriländer. Men har drabbatssärskilt hårt, eftersom vårt oljeberoende varit särskilt stort, Härfill kommeratt helt orimliga spofmarknadsberoende gjorde osssärskilt sårbara för de stora prissvängningarna på oljeprodukter. Krig ochrevolufioner i har genom oljepriserna på spotmarknadenekonomiskt drabbat hårdare än jämförbara industriländer. Vibetalar för vår oljeimport mer än summan av hela underskottet ivår bytesbalans, Atf minska vårt oljeberoende är därför enförsörjningspolitisk, en industripolifisk och en finanspolitisk nödvändighet.Mitt parfi, folkparfiet, har konsekvent och ihärdigt arbetat fören sådan politik och för att övertyga andra om nödvändigheten av den. Dencentrala tanken i den energiproposition, som ligger på bord ochsom vi skall behandla och besluta om , är också att oljeberoendet skallminskas. Målet i det avseendet är ambitiöst. , till 1990, skall densvenska oljekonsumfionen skäras ned med ca en tredjedel. Vad jag redan här, iden finanspolitiska debatten, vill betona är atf målet inte bara måste beslutasutan också uppnås, om balansen i svensk ekonomi skall återställas och svenskindustri på nytf skall grönska och skjuta nya skott. Eftområde under utredning, och därför inte behandlat i energiproposi-fionen, ärutformningen av den framfida energibeskattningen. angelägetatt statsmakterna också i denna fråga snart får underlag för beslut. Enriktpunkt bör vara att energiskatten på olja och el skall göras neutral. F. n.beskattas oljan lägre än elektriciteten. Det kan knappast varaförsörjningsmässigt motiverat. En annan riktpunkt, som jag ser det, bör varaatt energiskatten utformas så, att den inte försvårar och försämrar för densvenska exportindustrin. Skall vi nå balans i våra utrikesaffärer måste vi istället lätta exporfindusfrins bördor. En medveten satsning på att minska vårt oljeberoende fårockså indusfri-och sysselsättningsfrämjande effekter. Energibesparande investeringar och investeringar för atfutveckla alternativ fill oljan skapar arbetstillfällen. Genom att ligga långtframme i den energitekniska forskningen och utvecklingen kan vi också skapaförutsättningar för en ökad svensk export av produkter och patent inom ettområde där efterfrågan är stor i snart hela världen. Statliga utgifter som resulterar i att vi snabbt kan skäraned vår oljeimport har vi inte råd att låta bli! En svångremspolitik riktad motåtgärder för att minska vår oljeförbrukning vore oförenlig med våra ekonomiskasträvanden att nå samhällsekonomisk balans och trygga den svenska välfärden. Det är, herr talman, hög tid att vi i når bredenighet om energipolitiken och genom en aktiv sådan politik också skapar bättreförutsättningar för en framgångsrik industri- och finanspolifik. 63MARIE-ANN (vpk): Ett av de problem som vidlåder densvenska ekonomin är en galopperande inflafion. Priserna stiger i allt snabbaretakt, och januarinoteringen visar nytt svenskt rekord. Att få bukt medinflationen, att få stabila priser och hyror, måste därför vara en av deviktigaste uppgifterna för regering och riksdag att fa itu med, åtminstone omman vill företräda de breda löntagargrupperna, som har att se fram emot ettmycket magert 1981 -på många olika sätt. De kommer, om den preliminäraLO-SAF-uppgörelsen också blir definitiv, atf återigen få med sänktareallöner. Vad dessa löntagargrupper räknar med och bör räkna medfrån regering och riksdag är att man håller priser och hyror i schack, att intereallönesänkningen ytterligare späds på med inflafion i en sådan takt som nuråder, Dét är därför förvånande att inte finansutskottet i sittbetänkande tar speciellt allvarligt på denna fråga, att utskottet inte ägnarinflationen mera ingående studium och analys och inte heller lägger fram någraförslag för atf komma fill rätta med inflationen. Vi har inte heller hört någrasådana förslag framföras i dagens debatt. Utskottet säger i betänkandet så här om inflafionen:"Skall vi snabbt få ned underskottet i statsbudgeten, vilket är nödvändigtifall vi skall lyckas dämpa inflationen och minska underskottet iutrikeshandeln, måste vi höja produkfion och sysselsättning i näringslivetsamfidigt som vi håller fillbaka den offentliga utgiftsexpansionen," Detta är alltså finansutskottets analys av inflationen ochförslag till åtgärd emot den; att höja produktion och sysselsättning inäringslivet och hålla tillbakaden offentliga utgiftsexpansionen - punkt och slut. Från vpk anser vi också att det är angeläget att få nedunderskottet i statsbudgeten, men det kan ju ske på olika sätt, som ocksåtidigare vpk-talare i den här debatten har visat. Vad jag däremot inte kanförstå är den koppling som görs mellan en minskning av budgetunderskottet ochen dämpning av inflafionen. Får man bara ned budgetunderskottet, så minskarinflationen, säger finansutskottet. Eller skall man tolka skrivningen så att nutar vi itu med budgetunderskottet, därefter angriper vi inflationen? Det finns ju inte någon automatisk koppling mellan minskatbudgetunderskott och minskad inflation. Om så hade varit fallet, borde vi ju iSverige inte haft någon inflation , men inflafion har ju varit rådandeåtminstone . Därför borde regeringen och redan nu på allvarangripa inflationen och föreslå olika åtgärder för att komma till rätta medden. Det gör man inte, I stället visar man i utskoftsbetänkandet hur olikapolifiska åtgärder kommer att öka priserna : "Den beslutade diskontoförändringen väntas höjakonsumentprisnivån med drygt en procentenhet. Den aviserade höjningen avoljeskaften, minskningarna av livsmedels- och räntesubventionerna förutses ökakonsumentprisindex med ytterligare närmare en halv procentenhet. Konsumentprisernakan därmed förväntas öka med ,under loppet av , eller ca 12 %mätt mellan genomsnitten 1980 och 1981," Ja, så står def alltså i utskottsbetänkandet, och man kanju fråga sig varför regering och riksdagsmajoritet på detta sätt låter prisernadrivas i höjden. Man kan också fråga sig vem det är som tjänar på inflationenoch vem som förlorar på den. De som förlorar på inflationen är de människor som leverunder knappa omständigheter, som har ett arbete eller en pension, som får enlön och kanske barnbidrag och bostadsbidrag och som lever upp dessa pengar,köper mat och kläder och betalar sin hyra och som kanske t, o, m, måste lånapengar sista dagarna före nästa lön. De förlorar på inflationen, på prisstegringar ochhyreshöjningar. För dem innebär def ytterligare problem aft klara uppehälletvarje gång hyrorna och matpriserna sfiger. De som också förlorar på inflafionen är de som har detlitet bättre ställt än nämnda grupp och som kan spara litet - ettsparande som snabbt urholkas genom växande inflation. De som däremot tjänar på inflationen är naturligtvis allade som lever över sina tillgångar, de som av olika skäl lånar pengar - för attförbättra sin bostadsstandard, för att, som det heter, planera sin skatf ellerför lyxkonsumtion. Man lånar pengar, staten beskattar inte de pengar manbetalar i räntor, och återbetalningen, amorteringen, sker med pengar som ärmindre värda än vid lånetillfället. Tjänar på inflationen gör också de som har storatillgångar och investerar dem i olika spekulationsobjekf som stiger i värdesnabbare än inflationen verkar på pengarna, exempelvis konst, diamanter,anfikviteter och frimär- ken men också iblandlägenheter och hus. Alla de - enskilda och företag -som direkt spekulerar iinflationen genom aft köpa billigt och sälja dyrt tjänar naturligtvis också påinflationen. Just rävaruspekulafion är ju det nya som storfinansen vill satsapengar på. Kortsagt; De som har gott om pengar, som har möjlighet aft planera sin ekonomi påolika, mer eller mindre moraliska sätt, de tjänar också på inflationen och harinte så stort intresse av att den bekämpas, medan de som lever ganska knapptoch får ge ut det de tjänar på livsnödvändiga varor förlorar på inflationen. Attdef är den först nämnda gruppens intressen som regeringen tar fill vara råderdet inte något tvivel om med tanke på det bristande intresse som finns när detgäller att komma fill rätta med inflationen. Frånvpk:s sida har vi lagt fram en motion, som dels analyserar inflafionen ochsätter in den i ett ekonomiskt sammanhang, dels ger ett förslag tillåtgärdsprogram för aft bekämpa den. I programmet finns en rad krav, som viytterligare utvecklar i andra motioner fill detta . Vad vi kräver i dennu aktuella mofionen är att ställer sig bakom principerna för ettsådant åtgärdsprogram. Utskottet avstyrker motionen på några få rader, där manbl, a, säger att det gäller att angripa roten till pris- och kostnadsstegringarnai ekonomin - detta i stället för vårt föreslagna prisstopp.