prot · G40987 · 1980-12-31 00:00:00 — Riksdagensprotokoll 1980/81:87 1 § Justerades protokollet för den 17 innevarande månad. 2 § Talmannen meddelade att anhållit om ledighet frånuppdraget som riksdagsledamot den 9 mars-den 12 april 1981. Kammaren biföll dennaansökan. Talmannen anmälde aft Bo Finnkvist (s) skulletjänstgöra som ersättare för . Riksmöteskall om inte annat beslutas avslutas . I1 kap. 4 § RO stadgas aft om synnerliga skäl föreligger kan förlängariksmötet, dock längst t. o. m. . Vidsammanträde har talmanskonferensen med hänsyn till lämnadeupplysningar om den väntade arbetsbelastningen i slutskede ansettatt synnerliga skäl föreligger aft förlänga /81 och fillstyrktatt def får pågå längst t. o. m. . Kammaren beslöt att skulle pågå längst t.o. 4§ Tids- och ärendeplaner Tillkammarens ledamöter kommer att utdelas dels en ärendeplan för behandling ikammaren av utskottsbetänkanden fram fill påsk, dels ensammanfrädesplan . Beträffandetiden efter påsk kan nämnas följande: () avslutas ett eventuellt . () kommer arbetsplenum atf utsättastisdagen den 26 och . Onsdagssammanträdet avslutas senastkl. hålls fri från arbetsplenum. Eventuellt blir detnödvändigt med ett plenum för fräge- och interpellationssvar denna dag. Slutligen kommer arbetsplenum atf för behandling av finansutskottefs betänkande med anledningav komplef-feringspropositionen. Debatten fortsätter vid behov . En fullständig sammanfrädesplan för återstoden avriksmötet /81 beräknas föreligga . Till samma vecka beräknasockså föreligga en ny ärendeplan för fiden efter påsk. 5 § Föredrogs och hänvisades Proposition 1980/81:95bil, 1 fill socialutskottet bil, 2till utbildningsutskottet 6 § Föredrogs och bifölls Interpellafionsframställning 1980/81:102 Föredrogs finansutskottetsbetänkande /81:20 om riktlinjer för den ekonomiska politiken ochbudgetregleringen m. m, I fräga om defta betänkande hålles gemensam överläggningför punkterna A och B, Under den gemensamma överläggningen får yrkandenframställas beträffande båda punkterna i betänkandet. 4 (): Ett växande antal människor i det här landetundrar antagligen vad regering och riksdag egenfiigen sysslar med. Regeringenpåstår sig vara ivrigt sysselsatt med att spara. Men underskotfen växer, ochlandets skulder ökar i snabbare takt . Regeringen hävdar atfkostnaderna i är alldeles för höga för atf vi skall klara oss i deninternationella konkurrensen. Men inflafionen slår ständigt nya rekord.Regeringen kräver att svenska folket skall arbeta sig ur krisen. Men antaletmänniskor ufan arbete blir större för som går, Def är kanske inte så konsfigt atf misstron mot politikerökar och att förtroendet för den borgerliga regeringen svikfar. Den politik manför leder inte landet ut ur den ekonomiska krisen utan för oss djupare in iden. Och de riktlinjer för den ekonomiska politiken som regeringen vill aftriksdagen skall antager inget hopp om någon ändring till det bättre. borgerliga majoritet levererar i sittbetänkande många bekymrade suckar över allt som gått på tok. Underskotten ökari stället för minskar, räntan är för hög, röriigheten på arbetsmarknaden förlåg osv. Proceduren överensstämmer med föregående års också i så måtto, atf manefter all denna klagan infe har något annat atf föreslå än aft vi skallfortsätta ungefär som hitfills. Man klamrar sig fast vid förhoppningen aft enny omgång av skattehöjningar och utgiftsnedskärningar skall åstadkommavad de tidigare infe förmått. Och man visar en rörande tilltro fill de luftigaoch vaga idéerna i regeringens handlingsprogram om en s, k, offensiv politiksom skall komma i framfiden. Vad är detdå som borde ske med ekonomi? Först måste vi inse aft ekonomiska kris i grundenär en försörjningskris. Den grundläggande orsaken fill våra svårigheter är atfsvensk indusfri har blivit för liten och för svag för att kunna bära upp denlevnadsstandard och den välfärd vi lever med. Under trycket av hårdnandekonkurrens, felslagna investeringar och otillräckliga nysatsningar har viktigadelar av industrin slagits ut eller kraftigt gått fillbaka- def gäller t, ex,varven, stålindustrin, tekoindustrin, gjuterierna, järnmalmsgruvorna, t, o, m,vissa delar av en annars framgångsrik skogs- och träindustri. På detta sätt har produktionsförmågan blivit otillräckligför att kunna öka exporten och hålla fillbaka importen. En rad varor som viförut tillverkade själva - infe bara konsumtionsvaror utan också insatsvarortill vår industri -måste vi nu köpa utomlands. med att produkfionsförmågan försvagats harSverige också drabbats hårt av de ökade kostnaderna för oljeimporten, somfiofaldigats , Det ökade naturligtvis ytterligare underskotteti vår utrikeshandel. Resultatet av allt detta har blivit att vi inte förmårförsörja oss själva längre utan har blivit beroende av en fortlöpande upplåningutomlands. Enda vägen ur denna försörjningskris är atf den svenska industrinrustas upp och byggs ut, så att vi på nytt genom eget arbete kan försörja oss. Def måste understrykas atf det bara är genom enindustriell expansion som de stora underskotten i utrikeshandeln kan minskas.Det är bara med varor som vi kan betala vår import. Det är också bara med varorsom vi kan betala igen våra skulder och räntorna. Det här får viktiga konsekvenser för inriktningen av denekonomiska polifiken. Def räcker alltså inte att skapa nya jobb, att satsa påallmän expansion för aft få fart på ekonomin. De nya jobben måste i första handskapas i den utlandskonkurrerande industrin, och expansionen måste ske iföretag som ger landet inkomster genom atf producera konkurrenskraffiga varor. Det borde inte vara omöjligt atf skapa förutsättningar fören ny industriell fillväxt i . Men det ställer en rad krav på denekonomiska politiken och på landets medborgare. Det krävsatt vi visar återhållsamhet med konsumtionen, både den privata och denoffenfiiga, för att resurser skall finnas för industrins utveckling. Def krävs att inflationen och kostnadsutvecklingenkraftigt hålls fillbaka. Def krävs nya instrument för kapitalbildningen inäringslivet, så atf högre vinster kan accepteras och sparandet förvandlas fillproduktivt arbete. Det krävs att vi till fullo utnyttjar alla tillgängligaresurser inom landet -råvaror, kapital, arbetskraft - så att vi kan höjaförsörjningsförmågan. Och det krävs att den ekonomiska politiken klart ochentydigt hävdar rättvisans och solidaritetens principer. Den enda politik mofkrisen som har utsikt att lyckas är den som bärs upp och stöds av de storabefolkningsgrupperna i landet. Def vore, herr talman, grovt vilseledande att påstå attden borgerliga regeringens politik uppfyller de här kraven. I och för sig harman lika hårt som vi hävdat att det är på industrin vi måste satsa. För eff årsedan lanserade man också en politisk strategi i det syftet. Den beskrevs somen strategi för ökaf sparande. Genom att hålla fillbaka den offentliga sektornsexpansion skulle tvä mål uppnås: resurser skulle frigöras för industrin, ochdet statliga budgetunderskottet skulle minskas. Man utlovade också storaresultat i kampen mot inflationen genom insatser bl. a. för en lugn och fredligavtalsuppgörelse. Och man lovade bättre investeringsförutsäftningar förindustrin. Men den fakfiska utvecklingen blev en helt annan. Istället för att bygga upp en långsiktig politik, inriktad på den svenskaekonomins återhämtning, har regeringen under def år som gått tvingats fill enserie mer eller mindre panikartade ingripanden, i allmänhet framkallade avregeringens egna försummelser. Def började med atf man helt misslyckades med att skapaförutsättningar för en lugn och fredlig avtalsuppgörelse. I stället drabbadeslandet av den största arbetsmarknadskonflikten . Detfortsatte med atf kampen mot inflationen förvandlades till den kraftigasteprisstegringen . Och med den utlovade sparpolitiken blev det ingenfingav . Det är mot den bakgrunden föga förvånande att oro utbrötpä valutamarknaderna . När två räntehöjningarmisslyckades att stoppa valutautflödet, kom den första panikåtgärden: de storaskattehöjningarna . Den långsiktiga strategin fick man överge i tvåavseenden. I stället för att begränsa den offentliga sektorns expansion skarman ner den privata. I stället för att minska inflafionen drev man på denytterligare. Dessutom skapade man allmän förvirring om sina avsikter genom atfpåstå att skattehöjningarna var ett inslag i konjunkturpolitiken. Sverigeskulle nämligen enligt regeringen befinna sig i en överhettad högkonjunktur -när varje vettig människa kunde se aft näringslivet snabbt var på väg in i enlågkonjunktur med sjunkande produktion och ökad arbetslöshet. Den s. k. sparplanen var sedan ett försök attåtervända till den ursprungliga strategin, dvs. bantningen av den offentligasektorn. huvuddelenav sparplanen visade sig ånyo handla om nedskärningar av den privataefterfrågan. Def blev alltmer uppenbart att regeringen skulle åstadkomma ettrejält bakslag för den svenska industrins avsättning på hemmamarknaden. I sammariktning verkade den filltagande krisen för bostadsbyggandet. Av den interna brevväxlingen i regeringens kansli - detförekommer nämligen en sådan - framgår att regeringen insågatt dess strategi höll på aft misslyckas. Det mest fatala var, enligtbrevskrivaren utrikesminister , atf den kommande budgetpropositionenobarmhärtigt skulle avslöja aft sparpolitiken gav helt motsatt effekt än denman utlovat. Budgetunderskottet ökade, utrikesbalansen försämrades och industrinstillbakagång fortsatte. Därför krävde samme att regeringen satsade påen mera offensiv politik. I annat fall skulle budgetpropositionen leda fill enförtroendekris - för regeringen och för den svenska kronan. Otroligt nog förklingade denna uppmaning ohörd. Regeringenlät månaderna gå. När budgetpropositionen kom visade def sig attherr bara haft alltför rätt. Valutakrisen utlöstes direkt. Mellan den12 och strömmade ut ur landet. Riksbankenförsökte uppträda som en räddare i nöden genom att höja räntan med hela 2 %.Men räntehöjningen fick rakt motsatt effekt - valutautflödef ökade från 300fill 500 milj. kr. Det som räddade kronan - och antagligen ocksåregeringen - var beskedet atf ett fvåårsavtal uppnåtts omlönerna mellan och . Det måste naturligtvis betraktas som ytterstallvarligt att framkallar en valutakris genom aft i enproposifion visa att den inte kan regera, infe kan sköta landets ekonomi. Menvad skall man då säga om en regering som gör defta fullt medvetet, som inseratten offenfiig demonstration av regeringens handlingsoförmåga kommer attframkalla en kris, men ändå genomför demonstrationen? Jag anser att bär eft särskilt ansvar i dennamärkliga affär. Han har infe bara en gång tidigare framkallat enspekulationsvåg mot den svenska kronan, som ledde till en devalvering. Hanförsvarade den här gången regeringens beteende på eft så uppenbart inkompetentsätt att alla insåg att ekonomiministern dolde sanningen. Han påstod atfregeringen infe hunnit åstadkomma någon ekonomisk politik, därför att vissastatistiska uppgifter kommit regeringen till hända först idecember. Men herrUllstens brev dementerar det påståendet. Tyvärr är endast entolkning möjlig, nämligen den aft utrikesministern insåg lägets allvar, medanekonomiministern inte gjorde det. I så fall borde ekonomiminister att han inte klarar sitt jobb och dra sig fillbaka. bar sig lika dumt åt när han påstod attvalutakrisen orsakades av illvillig ryktesspridning och ingenting annat. Hanförsökte låta påskina att den svenska kronans ställning i själva verket ärstark, aft omvärldens förtroende för ekonomi infe påverkas av ettstadigt växande underskott i utrikesaffärerna och ett lika stadigt växandeupplå- Det råder inget tvivel om att deffa försök atf vilseleda denallmänna opinionen ytterligare har undergrävt regeringen auktoritet -man ville helt enkelt inte fala om hur det förhöll sig. Speciellt illavarslande är de negativa reaktionernautomlands på de här bravaderna. Internationella bankmän förutspår nu nyavalutakriser i . Den amerikanska tidskriften dömeri en mycket kritisk artikel ut den borgerliga regeringens politik helt - denförlorar förtroendet hos både väljarna och näringslivet, säger tidningen. Dennarad av kritiska och nedsättande omdömen om svensk ekonomi, och om den svenskaregeringen, mäste tas på allvar av det uppenbara skälet att genomriksgäldskonforet måste låna mer utomlands än någonsin, antagligen ungefär25 miljarder kronor. Denna uppgift har sannerligen inte blivit lättare efterGösta oskickliga hantering av landets valuta-politk. Resultatet av allt detta har blivit aft regeringenslångsiktiga strategi nu ligger i spillror. Räntan har måst höjas från . Åtstramningen har inte lett till den omtaladeresursöverföringen till industrin. I stället är landet nu på väg in i enkraftig ekonomisk tillbakagång med fällande produktion och minskadsysselsättning just i den industri som man ville stimulera. Det finns därför ingen anledning aft tro aft den vägregeringen nu stretar sig fram efter kommer att leda fill de mål man har ställtupp. Det finns inget sug från exportmarknaderna som gör atf de resursersom friställs av åtstramningspolitiken söker sig dit. Det beror inte bara påatt det råder internationell lågkonjunktur. Def beror också på att de svenskaföretagen fortsätter att prissätta sig ur marknaderna, trots avfallande reallöner som rimligen borde ha gett dem bättre konkurrenskraft.OECD;s statistik visar att tillhörde de länder som hade denabsolut sämsta utvecklingen på exportmarknaderna och som gjorde de störstaandelsförlusterna. Prognoserna , som de nu föreligger, talar ettmycket tydligt språk. Industrin kommer att minska både sin produktion och sin sysselsättning.Dess investeringar kommer antagligen att sjunka och exporten atf stagnera,Utslagningen av företag och därmed av industriell kapacitet fortsätter, Ijanuari registrerades över 100 000 arbetslösa, och av dem var 40 000 under 24år. Mot detta stod bara drygt 30 000 lediga platser i landet. En lång rad företag inom stålindustrin, skogsindustrin ochden träbearbe-tande industrin kör med 3- eller 4-dagarsvecka, Bara i januarivarslades över 10 000 löntagare om avskedanden, permitteringar och kortfidsvecka,ett större antal än . Detta läge förvärras av atf det andra mål somregeringen satt upp, atf minska budgetunderskottet, inte heller kommer attuppnås. Historien om regeringen kamp mofbudgetunderskottet är näsfan av def tragikomiska slaget. Efter många om och menlade man det försfas, k, sparpaketet , Tillsammans med de iseptember beslutade skattehöjningarna skulle nu budgetutvecklingen vändas. mellanbudgetåren 1980/81 och 1981/82 skulle budgetunderskottet hållas oförändrat,dvs, vid 55 miljarder, därefter sänkas med 7 miljarder /83 ochsedan med 5 miljarder , 1984/85 skulle underskottet ha sjunkit från 11 %av BNP till , Denna plan spikades av så sent som . Utvecklingen blev som bekant den rakt motsatta.Underskottet under det första av sparplanens budgetår, dvs, 1981/82, blir infe55 ufan 64 miljarder, trots att sparplan nr 2 också räknats in, den sparplansom ännu inte har kommit fill . Och enligt uppgifter frånbudgetdepartementet blir underskottet under def andra året, dvs, 1982/83, över70 miljarder, då def enligt sparplan nr 1 skulle ha varit mindre än 50 miljarder.Och mycket riktigt, nu aviseras sparplan nr 3, som skall fa itu medunderskottet 1982/83, Jag erinrar inte om detta för att göra mig lustig överregeringen misslyckanden, utan jag gör det för atf visa hur ohyggligtsvårt def är att räta upp en budget när den väl hamnat i utförsbacken. Attåterställa budgetbalansen i en ekonomi där de reala inkomsterna minskar meninflationen fortsätter är redan det en svår uppgift. Att göra det när statensskulder börjar överstiga är hart när omöjligt, eftersomutgifterna för räntor ökar i accelererad takt. Budgetförsämringen mellan åren1981/82 och 1982/83 beror således helt pä att ränteutgifterna för statenfortsätter atf skena i väg. Det måste tilläggas atf budgetunderskottefs storlek förnästa budgetår med all sannolikhet underskattas av regeringen. Räkningen förden arbetslöshet som åtstramningspolitiken har skapat återstår atf betala. Enförsta antydan härom kom från , som begärde3,5 miljarder till ökat statligt byggande för atf förhindra att arbetslösheteni byggfacket når en närmast katastrofal omfattning. De slutsatser som måste dras i det här läget ärsannerligen inte av det angenäma slaget. Den hotande uppgången av arbetslöshetenoch den svaga utvecklingen inom industrin talar för en omläggning av politikeni mer expansiv riktning. Det rekordstora underskottet i utrikesaffärerna ochden fortsatta inflafionen pekar däremot åt rakt motsatt håll, dvs. Det är alltså ingen överdrift att påstå atf den ekonomiskapolitiken har kört fast, att den snart bara har pest och kolera atf väljaemellan. Det är därför inte att undra över att ropen höjs om en annan och enmera offensiv, ekonomisk politik. Svensk ekonomi lever enligt min mening {. n. med farligtsmå marginaler. Det understryks av aft vår utlandsupplåning uppenbarligenkommer atf pressas till gränsen av sin förmåga och, när det gäller meralångfristiga lån, troligen över denna gräns. Def ter sig helt uteslutet att en svensk utlandsupplåningi den här takten kan fortsätta till. 1981 blir det enda är då vi kanlåna i denna omfattning. Därför är det mer än hög tid aft åstadkomma deförändringar i svensk ekonomi som krävs för att utvecklingen skall vända mofminskande underskottoch lägre upplåningsbehov. När man som representant för ett oppositionsparti skallange riktlinjerna för den ekonomiska politik som egentligen borde föras ställsman inför vissa vanskligheter. I ett akut krisläge som det vi nu har blirfrågan om hur valuta-, penning- och handelspolitiken sköts ofrånkomlig. Men härär def bara regeringen som kan agera. När vi föreslog eff tillfälligtimportskydd för att minska påfrestningarna på bytesbalansen och minska trycketpå den svenska valutan, mötte vi kritik för aft vi ens vågade aktualisera ensådan fråga i . kan det vara intressant att begrunda hur vårtläge skulle ha varit om regeringen hade följt värt råd och skaffat sig ettvisst andrum för atf fä i gäng den offensiva politik som allmänt efterlyses.I varje fall är det svårt att tro, atf läget hade kunnat bli värre än vad defnu faktiskt är. Men även om man bortser från dessa områden för denekonomiska polifiken finns det utomordentligt angelägna uppgifter för'enhandlingskraftig regering - om vi hade någon. Jag skallge ett anfal exempel på sådana arbetsuppgifter. har svensk skogsindustri - massa- ochpappersindustrin och sågverken - infe kunnat utnyttja vare sig sinproduktionskapacitet eller sitt marknadsutrymme. Def beror på attskogsavverkningarna infe har räckt till för atf förse industrin med råvara.Avverkningarna har legat lägre än både industrins behov och tillväxten avavverkningsmogen skog. Den nästan otroliga situafionen har alltså uppstått attmedan träden står kvar i skogen, åldras och förstörs, måste industrin köra mednedsatt produktion och företag t. o. m. läggas ned därför att de saknar råvara. De valutaförluster som vi på detta sätt gör är mycketstora. Enligt skogsindustrins samarbefsufskott skulle den svenska bytesbalansenkunna förbättras med , om skogsindustrin fick råvara somräckte till för vad den förmår producera och sälja. Därför kräver industrin nusnabba åtgärder. Vi har fid försökt förmå regeringen aftingripa för att öka avverkningarna. gör man äntligen ett försök. Fr. o. m.nästa år skall skogsägarna få eff extra bidrag som stimulans till avverkning.Men det är tvivelaktigt om det ger någon effekt. Skogsägarna fick redan i fjolen rejäl skattesubvention - halva inkomsten av timmerförsäljningen är skattefri.Men resultatet blev aft avverkningarna minskade och att priserna kraftigt steg. Vi tror för vår del atf skogsbeskattningen måste göras omganska radikalt. Men det tar fid, och fid har vi brist på i det här läget.Därför måste ökade avverkningar kunna framtvingas. Det kan vara en besk medicinbåde för skogsägarna och för den borgerliga regeringen. Men vi har helt enkeltinfe råd med ett nationalekonomiskt slöseri, som om det upphörde skulle kunnaminska underskottet i bytesbalansen med en tredjedel och radikalt ändrasituationen när det gäller värt behov av utlandslån. Regeringen har framlagt en energiproposition. Dessmålsättning att minska oljeberoendet är aktningsvärd. Men jag saknar en insikt. nämligenaft energipolitiken mäste göras till en integrerad del av vår ekonomiskapolifik och aft därmed all möjlig ansträngning måste göras för atf minska alltslags energiimporf. Därför är det exempelvis obegripligt atf regeringen intevill satsa mer på den enda rent inhemska energikälla vi har, dvs.vattenkraften. Men def finns ytterligare arbetsuppgifter. Den storaoffentliga upphandlingen på från det privatanäringslivet måste ges en näringspolitisk uppgift, sä aft svensk industrigynnas. Men industrins egen upphandling borde också inriktas på sådant sätt attsvenska leverantörer får större chanser och alt importen av insafsvaror,komponenter etc. kan minskas. Vi måste inse att vi infe bara skall sfimuleraindustrin till export utan också stimulera den att hårdare satsa pä vär egenmarknad. Där kan stat och kommun göra en väsentlig insats. Bostadsbyggandet är i kris. Enligt framlagdaberäkningar kan igångsättningen av nya bostäder falla fill 40 000.Kraftfulla åtgärder måste därför vidtas för att hålla uppe bostadsbyggandet.Def ger visserligen inga exportinkomster. Men det behövs bostäder och det krävsen bevarad industriell kapacitet också i den branschen, om vi skall klaraframtidens byggande själva - skall vi ha en industri som växer måste vi ocksäha en industri som bygger - och om svensk byggindustri skall kunna bidra medexportinkomster genom byggande utomlands. En central uppgift för varje ekonomiskpolitik i det här landet är aft stoppa inflationen, sanera statsflnanserna ochminska budgetunderskottet. Def råder inget tvivel om att den preliminära uppgörelsenom eft tvåårigt löneavtal mellan LO och SAF givit det här landet en rejäl chansatt börja bromsa upp inflationen. Men det förutsätter i sä fall att landetsregering far vara pä den chansen. Det är tveksamt om den sittande regeringen äri stånd till detta. efter def atf avtalet var klart aviserade manen rad åtgärder som pressar upp inflationstakten. Och i def s. k.handlingsprogrammet finns inte ett ord om hur inflationen skall bekämpas. Ändå är det just i det här läget som en beslufsam insatsmot inflationen skulle kunna ge resultat, och jag skall ge några exempel; höjdes räntan med hela 2 %.När nu löneavtalet är klart och när nu regeringen presenterar sitt handlingsprogram - def handlingsprogram som i ett brev till finansutskottet har beskrivit som det som på nytt väckt förväntningar om en bättre ekonomisk framtid - då vore def enda logiska att sänka räntan igen. Vågar man infe göra det visar det en sak: regeringen tror inte på sitt eget program och regeringen anser att vi vandrar på randen av en ständig valutakris. Just nu pågår förhandlingar mellan staten ochjordbrukarna om eft nytt jordbruksavtal. Det råder inget tvivel om att den konstruktion som jordbruksavtalet haft har medverkat till att hålla i gång inflafionen. Genom att jordbrukarna får full kompensation för den inflation vi har haft, sä rullar denna vidare i form av kraftigt höjda matpriser. Det upplevde vi alla , då matpriserna på en gång steg . Om nu löntagarna är bereddaatf acceptera ett magert avtal för aft medverka till en sanering avekonomin, så borde vi enligt min uppfattning kunna kräva samma sak av landefsjordbrukare. Regeringenhäller f. n. på att avrusta samhällets kontroll över prisutvecklingen genom afti liberalismens - eller kanske snarare och minska SPK:s resurser. Men just nu borde man göra rakamotsatsen. Om landets löntagare är beredda aft visa återhållsamhet, måste sammaåterhållsamhet krävas av företagen när det gäller prishöjningar. Spekulationsaffärer,den grä kredifmarknaden och den svällande konsumtionen på kredit är andrainslag i inflationsekonomin, som förvärrar sjukan.