prot · G409161 · 1980-12-31 00:00:00 — Till vill jag säga att detju också är anmält i propositionen att de här besparingarna - istorleksordningen 12 miljarder - kommer att behandlas i budgetarbetet. Det ärockså anmält att i detta budgetarbete får göras de nödvändiga avstämningar avkonjunkturpolitiska och andra skäl som alltid måste göras i den ekonomiskapolitiken. Den ekonomiska politiken, m. m. vidare pekat på att man inte helt och hållet kan avsvärasig möjligheten att vidta åtgärder på inkomstsidan. Men jag vill instämma i vadekonomi- och budgetministern har sagt, nämligen att förutsättningarna attåstadkomma någonting av större betydelse för statsbudgeten genom höjning avskatterna icke är särskilt stora, eftersom vi har fått mångaexempel - var själv inne på det - på att en höjd skatt på ettområde kan förändra hela skattebasen för skatteområdet, så att intäkterna inteblir de som man har räknat med. Alltsågår det inteatt i dagsäga på vilka områden det härbesparingsnitet-om jag får kalla det så - skulle komma att sättas in. Jagskulle i stället vilja säga att det nog inte finns något område eller någonenskild budgetpost som inte kommer att bli utsatt för en mycket noggranngranskning. Får jag beträffande de områden som nämndesäga att de finns upptagna i svaren på frågor som jag hade fått från moderatasamlingspartiet. Vi konstaterade där för försvarets del - och jag uppfattar attbåde majoritet och minoritet i försvarsutredningen hade kommit till sammaslutsats- att det är i stort sett oförändrade anslag i reala termer. Men vi görtillägget att inte heller försvarsutgifterna går fria från en mycket noggranngranskning. När det gäller arbetsgivaravgifterna skulle jag viljaställa en motfråga till : Om vi nu måste ta i anspråkarbetsgivaravgifter - eller, om det finns en teknisk lösning som gör detmöjligt, införa en mer omfattande produktionsfaktorskatt-trorKjell-Olof Feldtatt det då är en klok politik att lägga på det svenska näringslivet ytterligarepålagor, utöver dem som är försäkringsmässigt betingade och som krävs för attvi skall kunna finansiera skattereformen? Tror att det vore enklok politik? Jag har förstått att också ni på den socialdemokratiska sidannumera för diskussioner i termer av att vi måste finna formerna för att stärkadet svenska näringslivets konkurrenskraft både på exportsidan och här hemma, ikonkurrens med importen. Jag tycker mig ha förstått att i vart fall enskildasocialdemokrater hävdar att det finns ett samband mellan lönsamheten inäringslivet och deras investeringsvilja. Begrunda denna sida av saken! När det gäller skattesparandet har ekonomi- ochbudgetministern gett besked om de regler som gäller för den enskilde i fråga omavdrag på slutskatten osv. Reglerna för aktiesparandet, sparandet i egnaföretag m. m. ändrar vi inte på. Däremot kan det finnas skäl att se över justdetta att företagen räntefritt lånar ut pengar till sina anställda. Den delenav frågan bör man rimligtvis kunna se över utan att för den skull sätta självasparstiinulansen för den enskilde i fråga. Jag vill gärna säga att jag för egendel inte hade fantasi nog att se att denna möjlighet skulle öppnas förföretagen. Jag tror att det gäller de flesta som hade att diskuterautformningen av denna sparstimulans. Vi bör inte vara förhindrade att se överden delen av saken, utan att därför sätta det viktiga och nödvändiga sparandetoch därmed förstärkningen av näringslivets riskvilliga kapital i fråga. AnL 50 () replik: Om jag skulle göra en välvillig tolkning avstatsministerns inlägg skulle jag vilja säga att han inte har en aning om vaddet är som skall sparas inom ramen för dessa 12 miljarder. Skälet till att jagtyckte att det var väsentligt att ställa frågan för att man skulle lyfta någotpå förlåten är att regeringen faktiskt begär att skall beslutaatt utgifterna skall skäras ned med 12 miljarder nästa budgetår. Till yttermeravisso har beseglat detta i sitt broderliga brev till GöstaBohman. Om man ställer ut sådana löften, hade det kanske varit om inte befogatså åtminstone önskvärt att regeringschefen hade kunnat ge någon inblick när detgäller det underlag man hade för det löfte som ställdes ut. När det sedan gäller arbetsgivaravgifterna vill jagsägaatt jag inte har krävt någon höjning av dessa. Jag har inte ens krävt någotsparpaket, . Men eftersom har lovat attutföra detta storverk att spara 12 miljarder, så hade det varit intressant attfå veta på vilken grund just arbetsgivaravgifterna uteslöts. Varför gav inteThorbjörn något löfte till om att inte höja momsen, när vinu talar om pålagor på människorna i det här samhället? Det hade kunnatintressera löntagarna och möjligen andra lika mycket som att företagarna fårett löfte om att inte påläggas några ytterligare bördor. Jag tror inte att vi kommer vidare i undersökningarnaav vad detta sparpaket kommer att innehålla. Jag kan konstatera att den frågajag ställde till mittenpartisterna i den här kammaren, nämligen om devisste vad de håller på att ge sig in på, pä sätt och vis har fått ett svar,eftersom inte statsministern har någon antydan till insikt om vad det är manskall göra. Sedan var det ett par andra saker istatsministerns inlägg som jag i all stillsamhet måste delvis fråga om ochdelvis protestera mot. Statsministern sade att det numera torde råda allmänenighet om att momshöjningen var en klok åtgärd. Får jag mala mig urden enigheten, herr statsminister! Såvitt jag vet förbättrade momshöjningeninte budgetläget. Den ökade inte investeringarna. Såvitt jag vet har den inteheller förbättrat det allmänna prisläget eller någonting annat. Vad åstadkomden som gör att den nu bedöms som en klok åtgärd? Det andra påståendet var att årets budgetproposition i detnärmaste skulle ha varit ett mönster av stramhet. Det är något förvånande,eftersom det var den propositionen som åstadkom ett stort valutautflöde, paniki regeringen och en 2-procentig räntehöjning. Det var väl ingenting att skrytamed, , i den här uppräkningen av regeringens bedrifter detgångna året. Jag vill alltså genom att göra den här markeringen visa att alltsom utgår från statsrådsberedningen inte är sanning i det här huset. Den ekonomiska politiken, m. m. Det ligger för att raljera.Han står i talarstolen och riktar direkta uppmaningar till ekonomi- ochbudgetministern eller andra företrädare för regeringen att tala om hur mycket Den ekonoiniska politiken, rn. budgetunderskottet skall sänkas, vilken ökningstakt ibudgetunderskottet regeringen vågar räkna med och leva med osv. Om regeringendå ger ett besked om att budgetarbetet skall inriktas på att i förhållande tilllångtidsbudgeten reducera budgetunderskottet med angiven summa, kommerKjell-Olof med krav på en redovisning av de besparingsområdenpå vilka de 12 miljarderna skall vinnas. Håll med om, , att detär mer att raljera än att seriöst försöka diskutera ett problem som i grundenär mycket viktigt. Jag delar uppfattning att det finns ettklart samband mellan budgetunderskottets storlek och våra möjligheter att fåner räntenivån i . Den senare åtgärden skulle i sin tur betyda väldigtmycket för investeringsviljan. Det sambandet finns. Därför tycker jag att detär fel av att raljera på det här området. Vi skall inte träta. Om maler sig urinsikten om att åtgärderna var nödvändiga är det . Den som maler sig ur konstaterar emellertid att den svenskasamhällsekonomin skulle ha tålt en ytterligare efterfrågan från den privatakonsumtionens sida, att den skulle ha tålt den ökade import som i sin tur hadeblivit en följd av denna efterfrågan. För hur vi än vänder och vrider på det,, är ändå den totala inhemska svenska efterfrågan långt störreän vår produktion . Det är därför som vi har detta underskott iförhållande till vår omvärld. Jag har klart och tydligt sagt att vi inte kanklara dessa problem genom att ensidigt försöka spara och dra ned. Men vi måsteförsöka ena oss om att dra ned den totala konsumtionen i och föra överde resurser som därmed vinns till aktiva investeringar för att öka vårproduktion. Den produktion som kommer fram ur denna satsning måste hålla prisersom är konkurrenskraftiga på den internationella marknaden. Det är på dennaväg vi lägger grunden för ökad produktion, ökad sysselsättning och minskadebalansproblem i den svenska ekonomin. AnL 52OLOF (): Jag undrar om inte bordeförsöka reda ut vad ordet raljera egentligen betyder. frågar helt enkelt: Ni lovar att spara 12miljarder kronor, hur skall det gå till? På vilka områden skall ni spara de 12miljarderna? Då sfiger upp och säger att . Det är alltså ett dåligt eller ironiskt skämt att fråga på vilkapunkter regeringen tänker skära ned välfärden. Vad innebär det beslut som niväntar att skall fatta ? För säkerhets skull vill jag upprepafrågan: Kan ni nämna hur ni skall spara in åtminstone 2 av de 12 miljarderna? har de borgerliga partierna haftmajoritet i riksdag. Det har inte varit någon lycklig tid för landet.Den ekonomiska utvecklingen har varit ogynnsam. Medborgarnas förtroende förpolitiken har minskat. De borgerliga regeringarna som avlöst varandra har ickeförmått ge landet en politisk ledning. Deborgerliga politikerna har säkert haft de bästa intentioner. följd av den internationella krisen haft att brottas medolyckliga omständigheter. Men det räcker ändå inte som förklaring till denkraftlöshet som präglat de olika borgerliga regeringarna och till att nedgångeni varit så stor och påtaglig, också i jämförelse med vad som skett iandra länder. Det kan därför finnas skäl till att något närmare funderaöver orsakerna till de borgerliga regeringarnas misslyckanden. Jag villpeka på tre skäl. För det första är motsättningarna mellan de tre partiernai olika sakfrågor betydande. I en debatt års val med den dåvarandeoppositionsledaren sade jag: "Den borgerliga splittringen i riksdageneller på valfältet kan te sig som en lek. Flyttas den in kring regeringens bordär det fråga om djupt allvar. Då gäller det ansvar för landet. Då gäller dettrygghet för medborgarna. I en orolig tid måste en regering präglas av en fastoch enad vilja, av ett genomtänkt program, av en öppen redovisning förmedborgarna," De sakliga motsättningarna förelåg alldeles tydliga inför1976 års val - i energipolitiken, i skattepolitiken, i familjepolitiken och imycket annat. I valrörelsen kunde man dölja dessa motsättningar genom attaldrig angripa varandra och låta var och en utan invändningar från de andramåla ut sina hjärtefrågor. Men väl i regeringsställning leddeåsiktsskillnaderna helt naturligt till hårda motsättningar, medhandlingsförlamning och förhalningar fill följd. För det andra sökte de borgerliga partierna, genom ettbrett utbud av vallöften, dra till sig så många väljargrupper som möjligt.Denna limstickornas politik var en fördel i valrörelsen. I regeringsställningledde bristen på gemensam politik till svikna löften åt alla håll. a. sänkta skatter och stopp för inflationen. Det blev en lång rad avskattehöjningar och rekordstora prisstegringar. lovade mångahusläkare och inga förstatliganden. Det blev inga husläkare och mångaförstatliganden. lovade att stoppa kärnkraften , att skapa400 000 nya jobb och införa ett vårdnadsbidrag på . Alla löften hade emellertid skapat orealistiskaförväntningar hos människorna. De undergrävde regeringspartiernashandlingskraft. Detta är säkert en viktig förklaring till den katastrofalaförsämring av statens finanser som åtföljde den borgerliga regeringen. För det tredje: det enda som verkligen förenade deborgerliga partierna var motståndet till socialdemokratin. Detta är ingenting nytt. är, som ErnstWigforss uttryckte det i en artikel i , till hela sin innebörd ennegation. Och Wigforss fortsatte: "Den är skapad till kamp motsocialismen, för att hindra dess framträngande, men inte genom att hänvisa tillegna positiva mål, utan endast till att säga nej till vad socialdemokratineftersträvar. Det är därför nästan omöjligt att känneteckna idéerna om denborgerliga samlingen på annat sätt än som idén om en politisk samverkanvarifrån socialdemokratin är utesluten." Den ekonomiska poUtiken, m. m. Nr 161 Man nådde regeringsmakten igemensamt motstånd mot socialdemokra- Tisdaeen den '"", men hade egentligen inget eget politiskt program. 9 iuni1981 konsekvensen blev dess värre att iregeringsställning fullfölja en förstelnad blockpolitik, där alla samtal med den politiska oppositionen i stort sett Den gemensamma fienden förblev viktigare än det egna politiken, m. m. programmet. Den första borgerliga trepartiregeringen vittrade gradvissönder på grund av sakliga motsättningar och oförmåga att lösa problemen. Efter728 dagar sprack den första borgerliga trepartiregeringen, I de trätor som därefter utbröt, förklarade att folkpartiledaren för alltid fått "förrädarensKainsmärke i pannan". hävdade att det endast var somlämnade regeringen "med hedern i behåll". Jordbruksministern och för "politisk våldtäkt".Svenska folket betraktade detta spel och åhörde dessa ord sannolikt medförundran. var den borgerliga majoriteten oförmögenatt lösa regeringsfrågan. Vi socialdemokrater fick ta ansvar genom att medverkatill att en folkpartiregering kunde utses. Det gav oss knappast några partitaktiskafördelar, men det framstod, sedan nyval avvisats, som den mest rimligalösningen. Så fick vi en folkpartistisk minoritetsregering. Den led många nederlag i . Det var i och för sig inte såmärkvärdigt. Det får inte undanskymma att folkpartiregeringens verkliga svaghetvisade sig på det område där den endast fullföljde en borgerlig blockpolitik,nämligen inom den ekonomiska politiken. Det står i efterhand fullkomligt klartatt den ekonomiska politiken under högkonjunkturen, , borde hastramats åt. Detta skedde inte och det har vi i efterhand fått dyrt betala. Fördetta bär de borgerliga partierna gemensamt ansvaret. Sannolikt bör detta ses i samband med att de inför valet1979 behövde genomföra en ansiktslyftning, sopa motsättningarna under mattan,glömma de hårda orden, angripa den gemensamma fienden socialdemokratin, plockafram limstickorna igen, rada upp frikostiga löften till medborgarna. Helt plötsligt blev allting bra i landet. De borgerligapartierna hade fört landet ur krisen, sade de. Ekonomin var åter på fötter,kurvorna pekade uppåt. Om detta var de borgerliga partierna överens. Pågrundval av en ljus skildring av ekonomin kunde de var och en på sitt sättfördela ett ekonomiskt utrymme som inte fanns och därmed framstå som godagåvors givare. Det var inte oskickligt. Men det var farligt för upphovsmännen. De borgerliga partierna gick ändå tillbaka i valet. Men debehöll en ytterligt knapp majoritet. Skall man vara petnoga förlorade de majoriteten i , men klarade det sista mandatet genom några tusen röster från svenska medborgare bosatta i utlandet. Men precis som 1976: det som under valrörelsen varit en fördel- splittringen, löftena, profileringen - blev genast efter valet ett antal kvarnstenar om halsen på en borgerlig regering. Alldeles som 1976 hade de borgerliga partierna redan i valrörelsen undergrävt en 92 borgerlig regerings möjligheter attregera landet. Splittringen i sakfrågorna kvarstod, mest påtagligt ienergipolitiken, där Nr 161 det sensationella inträffade att de tre regeringspartierna följde tre olikalinjer den i folkomröstningen. Så länge den kampanjen pågick var regeringen i 9j,pj ] praktiken oförmögen att regera. Vad värre var: Regeringspartierna hade på intet sättförberett medbor- £)g,j ekonomiska garna på hårda tider i ekonomin. Dagen förevalet hade de borgerliga klarat politiken, in. m. krisen. Dagen efter valetåterkom krisen värre . Men de borgerliga hade svårt att bekämpa enkris vars existens de under hela valrörelsen förnekat. Så gick månaderna, medanekonomin blev allt sämre. Regeringens dåliga handlag var en väsentlig orsaktill den stora konflikten på arbetsmarknaden . Skattesänkningar underavtalsrörelsen följdes av skattehöjningar när avtalen var underskrivna. Nära för sent sattes en hård åtstramning in, justnär lågkonjunkturen började slå igenom. Jag vill understryka vad sade på den härpunkten. 1 framtidens läroböcker kommer den här momshöjningen att anföras somett paradexempel pä en insatt ekonomisk-politisk åtgärd. Mankunde ha vidtagit den . Men , just när lågkonjunkturenbörjade, satte ni in åtstramningen och bidrog därmed sannolikt till attöka underskottet. Det är nästan gripande att tycker att viskall vara överens på den punkten. Budgetpropositionen redovisade en uselekonomi och en total avsaknad av ekonomisk politik. Resultatet blev ickeöverraskande ett kraftigt valutautflöde, ett ras för förtroendet. Det märkligaär att regeringen visste att precis detta skulle inträffa, omman icke förmådde samla sig till en ekonomisk politik. Ändå förblev regeringenpassiv. räddades situationen temporärt av en panikartad räntehöjning och ettansvarsfullt löneavtal. Regeringen kunde snubbla vidare ännu . Vad som sedan hände vet vi. Regeringen kalladeoppositionen till förhandlingar och lade fram ett förslag till skattereform. Visocialdemokrater såg genast att detta förslag var till den grad orättfärdigtatt det knappast kunde genomföras. skulle alla skattebetalare med . i inkomst få en skattehöjning, alla med . skulle få enofta mycket kraftig skattesänkning. För treårsperioden blev det inte stortbättre. av väljare skulle få sänkt skatt! Ett sådant förslagskulle, förstod vi, knappast stå fast vid, liksom knappastkunde acceptera benhårda försvar av orättvisorna iavdragssystemet. Så nåddes en uppgörelse mellan socialdemokraterna,och . Den är bra, och den står vi fast vid. När man hörde förstod man vilkenoerhörd lättnad det måste ha varit för när vi förhjälpte ThorbjörnFälldin och ur den fördömelse som det ursprungliga förslagettillsammans med måste ha inneburit. Det enda jag har att anmärkaär att uttryckte sin glädje över att socialdemokraternanu "slutit upp" bakom dessa principer. Jag skulle vilja säga att niklarade er genom att godta Nr 161 det som stod i socialdemokraternasskattemotion när det gällde principerna Tisdaeenden för en skatteomläggning. Det tyckervi var bra. Hade ni fullföljt det avtal som 9 iuni1981 "' ändå tillsammans medmoderaterna stod bakom, hade det blivit eländigt för skattebetalarna och om möjligt ännu eländigare för . Den ekonomiska ställde sig vid sidan av skatteuppgörelsen. politiken m m regeringen sprack. Älskvärdheterna började ånyo hagla. beskylldecentern och för svek och förräderi. Kainsmärket i putsades upp igen. Av någon anledning skrev hela moderatpressen attfolkpartisterna var sällsynt usla, medan våren rekorderligperson. Och de hade ändå handlat pä precis samma sätt! Men det är kanske så attmoderaterna bara orkar tycka illa om en broder i taget, och valde man OlaUllsten. Det hindrade inte att närmaste man i en artikelansåg att bar sig åt som en "begagnad bilhandlare". Jag kan förståatt är besvikna, när man varitsä nära att få med de andra på en ren högerpolitik i skattefrågan. Men närmoderaterna nu avvisade skatteuppgörelsen, när moderatledamöterna nu avgick urregeringen och när man med hämningslös brutalitet berövade allahans frikort, så bjöd ju konsekvensen att också begärde nyval. Mendär tröt modet, och där ramlade glorian. Myten om den rakryggade politikern somgår vägen rakt fram utan alla taktiska sidoblickar sprack. Det är nästantråkigt. Jag och många med mig ser det som en viktig förklaring till de häregendomligheterna, att nu själva kommit till insikt om att de svårtmisslyckats i den ekonomiska politiken. Det gick inte längre att iregeringsställning driva opposition mot den politik för vilken man burit huvudansvaret. Det gick inte att reda upp situationen före 1982års val. Då är det bättre att fly än illa fakta, lämna regeringen och skylla påcentern och . Det var inte precis deras finaste timme, för att talamed , när de moderata statsråden tågade ut ur kanslihuset. Vi socialdemokrater ville ha nyval. Visst skall man varaförsiktig med att tillgripa möjligheten att upplösa . Men det här varju en klassisk situation för just nyval. Den regeringskonstellation somunderställts väljarna hade brutits sönder, en ny majoritetsregering kunde intebildas, landet befinner sig i en ekonomisk kris som kräver en handlingskraftigregering. I det läget kan ett nyval rensa luften och skapa nya förutsättningarför regeringsbildningen. Men de borgerliga partierna hindrade väljarna från attrösta fram en handlingsduglig regering. Formellt har de naturligtvis rättdärtill. Men det står enligt min mening inte i god samklang medparlamentarismens principer, och det står med all säkerhet inte iöverensstämmelse med väljarnas önskemål. Närdeborgerliga partiledarna dagarna före valet förklarade att deras politikfört landet ur krisen, när de förespeglade medborgarna sänkta skatter ochvidgade reformer, när de bad väljarna om förtroende att få bilda en 94 borgerlig trepartiregering, får manförutsätta att rätt många medborgare trodde pådem, i varje fall tillräckligt många för att ge dem det 175;e Nr 161mandatet. Dessa väljare finner nu att den ekonomiska krisen är djupare än Tjcrtnpen den någonsin, att skatterna höjts och reformerna skurits ner, atttrepartirege- g igni Det har de inte röstat för. De har inte röstat för en parlamentarisksituation där i praktiken slumpen avgör utgången i viktiga r} pkonomiskr frågor, en parlamentarism som präglas av de ständigaåterförvisningarnas nolitiken m m tristess, en regering som har stöd aven tredjedel av ledamöter. Jag beklagar verkligen djupt att ni varså angelägna att klamra er fast vid makten, att ni inte tog chansen att visaväljarna förtroende, förtroendet att i ett allmänt val få ge sin mening tillkänna. Jag har sagt att det enda som verkligen förenar deborgerliga partierna är motståndet mot socialdemokraterna, olyckligtvis med enblockpolitik som logisk konsekvens. Och denna blockpolitik - det har jag alltidansett - är olycklig för . När folkpartiregeringen bildades var visocialdemokrater mycket intresserade av att se om detta kunde bli inledningentill en mera bestående uppbrytning av blockgränserna i den svenska politiken.Det blev inte så. inordnade sig rätt snart i den borgerliga fållan.Folkpartiledaren berömde sig åtskilliga gånger av att det var tack varefolkpartiets tillfälliga utbrytning som de borgerliga kunde behålla majoriteteni . Därigenom kunde man nämligen vinna marginalväljare som aldrig hadegivit en sittande borgerlig trepartiregering sitt stöd. Och han anförde i olikainlägg som jag åhörde en hel del statistik för att visa att liksomhade burit fram detta offer på trepartisamarbetets altare och därför borde hatack av ' i stället för skymford. Det är möjligt att har rätt. Det viktiga äremellertid att många inom borgerligheten tror att han har det. Man kan intemöta väljarna hand i hand med . Söndrade vi stå, enade vi falla,tycks ha blivit ett valspråk för borgerligheten. Limstickorna måste fram i tid.Därför var vi socialdemokrater rätt övertygade om att den borgerligatrepartiregeringen skulle upplösas före valet, sannolikt på hösten1981. Återigen spanade vi efter tecken på en mera beståendeupplösning av blockgrånserna. Vi blev snabbt besvikna. I det berömda brevet till låstes nu politikenpå punkt efter punkt i högerns intresse. Jag vet inte om mittenpartierna självainser vilken grad av underkastelse inför högerpolitiken, av uppgivelse ochmöjligheter att föra en egen politik som detta brev faktiskt innebär, i varjefall om det skall tolkas efter bokstaven. Det tog föga mer än , innanden "begagnade bilhandlaren" förvandlades till "BroderGösta", "Från tillgivne ". Så angelägen var attklamra sig fast vid makten på nåde. går det undan isvängarna. Man frågar sig nu om detta skall betraktas som något slagsstrategiskt mönster. Det verkar så när man läser en del borgerlig press och tar del av vad de strategiska uttolkarna på olika håll skriver. Så här låter det. 1 god tidföre ett val sparkar man ur regeringen. Efter valet, om det går bra, 95 Nr 161 plockar man in dem igen för ,tills det blir dags att sparka ut dem igen. Tisdaeenden blir emellertid dennagökunge allt större. Rätt som det är kan 9 iuni1981 '" ' alltid peta de andra urboet.