prot · G40934 · 1980-12-31 00:00:00 — Utskottetframhåller att de frågor som har anknytning till institutet villkorligfrigivning och som berörs i motionerna av flera skäl väl förtjänar attupprrtärksammas. a. kan det i linje med vad som anförs i några avmotionerna hävdas att regelsystemet rörande villkorlig frigivning medför attfängélsepåföljden till en del blir tidsobestämd, en effekt som inte står iöverensstämmelse med strävandena att avskaffa de tidsobestämda påföljderna urbrottsbalkens påföljdssystem. Det finns enligt utskottets mening ocksåanledning att uppmärksamma reglernas kriminalpolitiska effekter när det gällerförhållandet mellan utmätt straff och strafffid. Detta gäller särskilt villkoriigfrigivning efter halva strafftiden i fråga om intagna som har dömts förallvarlig brottslighet. Denandra punkten gäller vissa former av verkställighet av ådömt frihetsstraff, därmotionsönskemålen i korthet går ut på att fängelsestraffet för i synnerhetnarkotikabrottslingarna skall ges ett sådant innehåll att den dömdesmöjligheter att fortsätta sin brottsliga verksamhet under anstaltstidenförhindras. Ianslutning till de här aktuella motionsyrkandena uttalar utskottet sin oroinför utvecklingen av narkotikabrottsligheten och förekomsten av narkofika inomkriminalvårdens anstalter. Utskottet slår fast att det inte är godtagbart attintagna som är dömda för grova narkotikabrott inte kanavhållas från att bedriva narkotikahandel ute i samhället. Av det som sagts nuföljer att utskottet har förståelse för vissa av de mofionsönskemål som går utpå att fängelsestraffet måste utformas så att de som är dömda för särskiltgrova brott, i synnerhet grova narkotikabrott, inte har möjlighet att fortsättasin verksamhet under pågående straffverkställighet. En skärpning avverkställighetsreglerna kan alltså framstå som motiverad, säger utskottet. Mendet är naturligtvis också så att en skärpning kan komma i konflikt med deprinciper som präglar svensk kriminalvård och som går ut på att, så långt detär möjligt med hänsyn fill kravet på samhällsskydd och differenfiering av deintagna, främja de intagnas samhällsanpassning och motverka de skadligaföljderna av långa fängelsestraff. Att göra en avvägning mellan de här motstående intressenasom alltså finns ankommer på en tidigare tillsatt utredning som behandlar vissafrågor rörande permissioner från kriminalvårdsanstalterna m. m. Utredningen harvidare att uppmärksamma frågan om val av anstalt eller anstaltsavdelning försådana intagna som har gjort sig skyldiga till grova narkotikabrott eller annanallvarlig brottslighet, samt tillämpningen av bestämmelserna om brevgranskning,telefonsamtal och besök beträffande den nämnda kategorin intagna. Utskottet konstaterar att de frågor som tas upp i deberörda motionerna i allt väsentligt omfattas av utredningens arbete. I avbidanpå resultatet härav bör inte nu vidta någon åtgärd i saken. Utskottetavstyrker alltså bifall fill dessa motioner. Den tredje viktiga frågan gäller den nu pågåendediskussionen om att finna verkningsfulla alternativ till frihetsstraffen. Imotionen aktualiseras frågor som har aknytning fill frivårdskommitténs arbete.Som alternativ nämns i direktiven till denna kommitté bl. Enligt sina direktiv bör kommittén också särskiltuppmärksamma vissa alternativa sanktioner som förekommer i andra ländersrättssystem och undersöka om någon eller några av dessa går att införliva medsvensk lagstiftning. I sammanhanget nämns sådana sanktioner som nattfängelse,veckoslutsfängelse, olika former av samhällstjänst och kontraktsvård. Vi befinner oss alltså mitt i en mycketintressant diskussion om att finna verkningsfulla alternafiv tillfrihetsstraffet. En mycket önskvärd minskning i användningen av frihetsstraffetkan säkert inte komma till stånd i någon betydande utsträckning förrän det inompåföljdssystemet finns att tillgå alternativ som bättre än de nuvarandetillgodoser de kriminalpolitiska behoven. Dessa behov innebär bl. a. att vi måste ha medel för attskydda oss mot grova vålds- och narkotikaförbrytare. Vad gäller dem ärsamhällsskyddsaspekterna så starka att alternativ till frihetsstraff svårligenstår att finna. För stora delar av bl. a. den mycket omfattandeungdomsbrottsligheten måste vi emellertid fortsätta arbetet på att finnaalternativ. Vi avvaktar med mycket stort intresse resultatet av det pågåendeutredningsarbetet. Den fjärde frågan gäller ökad användning av bötesstraffet.Denna fråga hänger samman med den totala avvägningen inom straffsystemet medbeaktande av den struktur som brottsligheten uppvisar. Utskottet ställer sig liksom tidigare bakom tanken på attbötesstraffet kan ges en vidare tillämpning. För egen del tror jag attdiskussionen härom också måste kop])las till frågan om indrivningssystemetseffektivitet. Utskottet är enigt i sina motiveringar föratt avstyrka motionerna. Skälet härtill är att en betydande reformverksamhetgenom olika utredningar som täcker de aktualiserade frågorna i motionerna är pågång. Ändå vill jag hävda att detta betänkande - jag hade så närsagt: dess enighet till trots - är ett vikfigt dokument och inlägg i denkriminalpolitiska debatten. Det visar enligt min mening - och jag hoppas attjag kan göra mig till tolk för hela utskottet - det allvar med vilket dessasvåra frågor måste ses. Det visaratt den djupt oroväckande utveckling vi haft vad gällerbrottsligheten nu måste mötas med bevarad rättssäkerhet-självfallet-samt medfasthet, konsekvens och stark känsla för alla de människor och värden som äroffer för brottslighetens härjningar. Jag får härmed, herr talman, yrka bifall till utskottetshemställan på samtliga punkter. Utskottets hemställan bifölls. Inskränkningar i offentligheten vid vittnesförhör 15 § Inskränkningar i offentligheten vid vittnesförhör Föredrogs justitieutskottets betänkande 1980/81:5 ominskränkningar i offentligheten vid vittnesförhör. 80 JÖRNSVENSSON (vpk): Den här frågan har ju väckts genom en enskildmotion av och sedan behandlats i utskottet. Eftersom vpk inte ärrepresenterat i några utskott och alltså inte kan ställa frågor i utskott, villjag ta tillfället i akt att ta upp ett par frågeställningar och be någonrepresentant för justifieutskottet att om möjligt utveckla synpunkter kringdem. Det är alltså bara ett par frågor jag vill ställa, ingenting annat. Jag förstår mycket väl problemet bakom den här motionen.Jag förstår också syftet, och det är väl inget att säga om det. Däremot har detförefallit mig något osäkert om den riktning för att uppnå syftet som mananvisar är den riktiga. är justifieutskottet mycket försiktigt i sin skrivningoch betonar att man inte i onödan skall inskränka förhandlingsoffentligheten.Men utskottet behandlar ändå motionen i en sådan anda att den utredning som kankomma till stånd nog kan anse sig ha carte att föreslå sådana inskränkningar.Då frågar jag mig: Uppnår man verkligen på detta sätt det syfte som man villuppnå? Är det egentligen den rätta vägen? Finns det inga andra och bättrevägar? Även om man inskränker förhandlingsoffentligheten på det sätt sommotionären tycks förutsätta, kan man aldrig utesluta att den anklagade ochvederbörandes ombud ändå sitter i rättssalen och hör vittnesmålet och alltsåomedelbart får reda på vad vittnet har uppgivit. Och om de är ute i så skummaärenden att de vill utsätta vittnet för påtryckningar eller repressalier iefterhand går det alldeles utmärkt för dem att göra det. Det kan intehemlighållas vad vittnet har sagt. Eftersom man naturligtvis inte heller-vilket inte har ifrågasatts på något håll - skulle inskränkahandlingsoffentligheten och protokollen från förhandlingarna alltså äroffentliga, kan jag inte se på vilket sätt man med detta skulle kunna skyddavittnet. Jag tycker att det måste finnas andra, bättre och merpraktiska sätt att skydda ett vittne från att bli utsatt för denna typ avrepressalier och påtryckningar. Det gäller då vittnets personliga säkerhetutanför domstols- m. inom kriminalvården lokalen-det är då den är ifrågasatt, inte vid själva förhandlingarna. Jag kan inte seatt man kan uppnå någon effekt med åtgärder i den riktning som här föreslås.Vad man uppnår är att man kan få en bestämmelse som ytterligare inskränkerförhandlingsoffenfligheten, vilket kanske kan ge anledning till vissa rentprincipiella betänkligheter. Detfinns en annan synpunkt man eventuellt kan lägga på frågan: Är det inte ändå enfördel och något som man bör eftersträva såsom ingående i den medborgerligaskyldigheten att vittna efter samvete och förstånd, att man i en offentligförhandling skall kunna stå för vad man säger? Om man då ges det speciellaskyddet - som inte är motiverat av hänsyn till rikets säkerhet och sådana därkvalificerade ting där saken ställer sig annorlunda - att man får vittna bara inärvaro av den anklagade plus ett garnityr av myndighetspersoner, är det enviss risk att ett vittne som är påverkbart och kanske psykologiskt inte såstarkt kan få för sig att han kan säga saker som han inte skulle säga men bordesäga vid en offentlig förhandling. Vi kan ju vända på hela frågeställningen ochsäga att i vissa fall, i andra fall än dem motionären avser, kan en sådan härtilltänkt ordning eventuellt riskera att få den verkan att ett vittne blir merbenäget att lämna orikfiga uppgifter i avsikt att skada den anklagade och att isjälva verket den inskränkta förhandlingsoffentligheten kan medverka till attett beriktigande av dessa oriktiga uppgifter blir försvårat. Jaghar velat ställa dessa frågor därför att man här har anvisat bara en tänkbarväg, nämligen minskad förhandlingsoffentlighet, för att uppnå det i och för sigvällovliga syftet att skydda vittnen mot påtryckningar vid vissa typer avbrottmål, där m?n vet att sådana påtryckningar kan förekomma. Jag ser gärna attjustitieutskottets ordförande närmare utvecklar detta. Anf.81 (): Jag tycker att påpekanden var ett värdefullt bidrag tilldebatten i detta svåra ärende. I betänkandet har vi sagt att när frågan skallutredas skall man fundera på olika praktiska lösningar. I det sammanhanget kanJörn anförande, som jag i stort sett inte har mycket att erinra mot,fylla en funktion i utredningsarbetet. Jag yrkar bifall tillutskottets hemställan. 16§ Isolering m. m. inom kriminalvården betänkande 1980/81:8 om isolering m. m. inom kriminalvården(prop. 1980/81:1). 82 (): Är det möjligt att undvara eller åtminstone väsentligt begränsaisoleringsingripandena inom kriminalvården? Detvar i starkt sammandrag den fråga som dåvarande justitieministern gav den s. k. isoleringsutredningen. Idet betänkande som utredningen lämnade 1979 ansåg man det inte vara möjligt atthelt avskaffa avskildhetsåtgärderna. Men med en rad åtgärder menade man att detvar möjligt att begränsa behovet av isoleringsingripanden, och man föreslogockså åtgärder som man ansåg kunde minska de negativa verkningarna avisolering. Regeringenhar valt att behandla utredningens förslag i två etapper, den ena ibudgetpropositionen , den andra i den proposifion som ligger tillgrund för det justitieutskottets betänkande vi nu skall ta ställning till. Föratt ledamöterna skall få en helhetsbild vill jag inledningsvis, herr talman,helt kort beröra utredningens samlade förslag. Ettpar allmänna riktlinjer lade utredningen fast. Den ena var att alla åtgärdersom förbättrar miljön i vid bemärkelse på våra kriminalvårdsanstalter ellersom underlättar anstaltsvistelsen för de intagna leder till ett minskat behovav avskildhetsåtgärder. Den andra var att man vill framlägga förslag som ledertill att förhållandena på anstalterna i görligaste mån kunde motsvara livet idet fria. Åtgärdernasom utredningen föreslog var många, och de fick ett posifivt mottagande vidremissbehandlingen. Och ändå hade de klart begränsats av de tilläggsdirektivsom regeringen meddelade 1978, nämligen att utredningen borde sträva efter attförslagen inte skulle innebära ökade kostnader för samhället. Densenare målsättningen kunde utredningen inte helt leva upp fill. En del avförslagen innebar anslagskrav. Så var det med behovet att minskaavdelningsstorleken på anstalterna, långsikfigt ned fill 10-15 intagna peravdelning, kortsiktigt med ombyggnader på några anstalter- bl. a. ochNorrtälje. Utredningenville också att tillsynspersonalen i större utsträckning skulle få ta aktiv deli behandlingen av de intagna. Man ville ändra sjukvårdsinsatserna påanstalterna, öka på fritidspersonalen och utöka studiemöjligheterna. Förslagen om telefonautomater vid ytterligare någraanstalter, ökad möjlighet till rättshjälp m. m. krävde också ökade anslag. Mentotalt innebar kraven inte mer än ca 15 miljoner i merutgifter, utöver fidigarebeviljade medel. Trotsdetta avvisade justitieministern de flesta av kraven i årets budgetproposition,av statsfinansiella skäl. Förslagen fick en vänlig klapp på axeln, och deflesta borde, menade statsrådet, prövas på nytt när landets ekonomi fillätdetta. I några fall ansåg man att åtgärderna borde rymmas inomkriminalvårdsstyrelsens anslag. Utredningensförslag om mera intresseväckande arbete, utökade studiemöjligheter, höjdaersättningar för arbete och studier, möjligheter att varva arbete och studieroch rätt till deltidsarbete hänsköts fill stora delar fill den utredning man dåhade tillsatt, med LO-ordföranden som ordförande. De flesta av dessaåtgärder är mycket viktiga för att minska behovet av m. inom kriminalvården Isolering m. m. inom kriminalvården avskildhetsåtgärder på anstalterna. Och när så betydandebitar plockas ut ur paketet, verkar det kvarvarande innehållet inte såbetydelsefullt som det skulle ha verkat om det fått komplettera de tidigareåtgärderna i ett samlat paket. Med detta vill jag säga att de förslag som vi nu har attbehandla kan ses som detaljer, men att de får en annan betydelse om de läggssamman med de övriga som redan i början av detta år prövades av . Justitierainistern uttalar i den nu aktuellapropositionen, att flertalet av de förslag som inte kan förverkligas omedelbartkommer att vara till god ledning vid den fortsatta planeringen avanstaltsvården. Statsrådet säger också att det närmast bör ankomma påkriminalvårdsstyrelsen att "i det fortlöpande översynsarbetet ta till varade enligt min mening mycket värdefulla synpunkter som utredningen harredovisat". Jag hoppas verkligen att det blir så. När det gäller de förslag om avskildhetsåtgärder som vi nubehandlar, kan man grovt sammanfatta utredningens förslag så, att den föreslogatt möjligheten för de intagna till frivilligt enrumsarbete skulle utvidgas,medan den ansåg att de tvångsmässiga avskildhetsåtgärderna skulle begränsas. I regeringens behandling har det tillägget gjorts, atträtten till enrumspla-cering skall vara beroende av "om lämplig plats kanberedas". Vad den begränsningen kommer att innebära, finns det skäl attnärmare studera. Jag skall i övrigt inte närmare beröra de delar avutredningens förslag som behandlas, då jag förutsätter att utskottetstalesman svarar för den uppgiften. Jag skall inskränka mig till tre avsnitt, avvilka vi socialdemokrater har reserverat oss i två. En fråga, där vi har avstått från att reservera oss mendär departementschefen har avvikit från utredningens förslag, gäller lugnandemedicinering som alternativ till användandet av fängsel. Utredningen menade att möjligheten till det alternativetsanvändande redan finns i de allmänna nödvärnsreglerna i brottsbalken.Utredningen hade närmast konkretiserat den rätten, men man lade också fast attdet skulle ankomma på läkare att avgöra när sådan medicinering skulle få kommai fråga. Utredningen menade att användandet av psykofarmaka intevar fritt från betänkligheter men att nackdelarna skulle vägas mot dem som ärförenade med bältesanvändningen. Under remissbehandlingen var de flesta remissinstansernaendera avvisande eller också tveksamma till förslaget. Utskottet är enigt omatt följa departementschefens mening, att medicinering endast bör få tas tillnär förutsättningar föreligger enligt sjukvårdslagstiftningen. I ytterligare två avseenden har justititeministern avvikitfrån utredningsförslaget. Det ena gäller frågan om den intagne skall ha rätttill offentligt biträde i ärenden rörande avskildhetsfrågor. Statsrådet sägeratt han har "stor förståelse för de motiv som ligger till grund förutredningens förslag", men han avvisar förslaget av statsfinansiella skäl. skullekostnaden, enligt utredningen, inte uppgå till mer än . för en sådan reformering.Det är en jämlikhetsåtgärd, anser vi socialdemokrater i justitieutskottet, ochvi yrkar bifall till utredningsförslaget men vill att reglerna närmare skallprövas av regeringen, som får återkomma med förslag till . Dethär förslaget kan inte vara av den partiprincipiella arten att det bör skiljapartierna åt. En kostnadsökning i storleksordningen . torde inteheller fälla den , av andra betydligt större frågor, ganska luttraderegeringen. Jag säger detta för att inge mod för den händelse någon borgerligriksdagsledamot skulle känna för att ge de intagna en rätfighet som i dagtillkommer alla utanför anstalterna. Denandra frågan, som föranlett en socialdemokrafisk reservation, är utredningensförslag att beslut om avskiljande i efterhand borde redovisas inför ettlekmannaorgan. Som lämpligt organ för den prövningen nämndes i utredningen deanstalts- och regionstyrelser som har föreslagits inrättade inomkriminalvården. Nuhänvisar statsrådet till att frågan om hur detta lekmannainflytande skallorganiseras har hänskjutits för prövning till en utredning, fängelsestraffkommittén.Även om vi anser att denna fråga är tillräckligt utredd vid det här laget, kanvi inte motsätta oss denna ytterligare prövning, men vi har frånsocialdemokratiskt håll krävt att denna fråga bör behandlas med förtur iutredningen. Det har inte de borgerliga i utskottet kunnat tillmötesgå, och vihar därför fört fram kravet i en reservation. Meddetta vill jag, herr talman, yrka bifall till reservafionerna 1 och 2 ijusfifieutskottets betänkande nr 8. m. inom kriminalvården 83 MARIE-ANNJOHANSSON (vpk): Vpk har länge drivit kravet att isoleringsstraffet skall avskaffas. Vigrundar kravet på det faktum att isolering är skadlig och sannerligen inte ståri samklang med anstaltsvårdens målsättning, som finns fastslagen i 4 § lagen omkriminalvård i anstalt. Där heter det i första meningen: "Kriminalvården ianstalt skall utformas så att den intagnes anpassning i samhället främjas ochskadliga följder av frihetsberövandet motverkas." Ettannat skäl för oss att gå emot isoleringsstraffet har varit att det inte skallvara möjligt att utdöma straff i straffet. Nukan ju påstås att isoleringsstraffet - som enbart straff- avskaffades i och medatt 1976 företog vissa inskränkningar i möjligheterna att hålla enintagen isolerad. Och man avskaffade då möjligheter till isolering av rentdisciphnära skäl. Men lagen har fortfarande många gummiparagrafer, som hargjort det möjligt att också efter 1976 använda isolering som ren bestraffning.Detta konstateras också i den utredning, som ligger till grund för regeringensproposition. 1 sitt betänkande Avskildhet och gemenskap inom kriminalvårdensäger man så här: "Slutligen kan rent allmänt sägas om tillämpningen avKval:s bestämmelser om avskildhet att den inte allfid synes vara så stringentoch restriktiv, som förutsätts i lagens förarbeten." Nej - det är så detgår med gummiparagrafer. m. inom kriminalvården Mansäger också apropå isolering vid fara för egen säkerhet: "Det ärförvånande att ett flertal fall av avskildhet på denna grund pågåttlängre tid. Tre fall har t. o. m. pågått mer än en månad." Detär dess värre så att isoleringen fortfarande används som bestraffning om änunder täckmantel av något annat lagrum. Detfinns därför all anledning att fortsätta att driva kravet om att isoleringsstraffetskall avskaffas. Man hade i utredningen haft möjlighet fill detta - man kundeha formulerat en betydligt mera restriktiv lag och inte gett utrymme i lagenför isolering i alla de fall som finns. Faktum är att utredningen inte allsgjorde några inskränkningar av möjligheter till isolering -man gjorde enbartnågra uppstramningar av vissa skrivningar. Utredningen valde i stället attförsöka minska antalet fall av isolering genom en rad reformeringsförslag- manmenar att skulle dessa genomföras skulle behovet av isolering avsevärt minska.Vi har hört tala om dessa reformer- det var då fråga om bl. a.utökade försök med marknadsanpassad ersättning, utvidgning avstudieverksamheten, utveckling av personalresurser, installering av flera telefonautomaterpå flera anstalter, m. m. Man har alltså valt att förebygga i stället för attändra i lagen. Vadgjorde då regeringen? Jo, utredningens repressiva delar, lagförslagen, tar manhelt till sitt hjärta - man förstärker dessutom repressiviteten med ytterligareförslag som ger möjligheter till isolering. De förebyggande åtgärderna bryr mansig däremot inte om - och skyller förstås på det statsfinansiella läget. Istället kunde vi för höra hur man inskränkte på det somutredningen föreslog att man skulle utvidga, nämligen möjligheterna för intagnaatt kunna telefonera. Telefonautomater tas nu bort - i stället för attinstalleras, som utredningen föreslog. Repressiionenökar vid våra fängelser, och man kan fråga: Var detta avsikten med utredningen?Ja, läser man i direktiven, såsom de presenteras i utredningen, finner man bl.a. följande: "Motbakgrund av utskottets nu skildrade negativa inställning tillisoleringsåtgärder uttalade sig utskottet för en utredning av verkningarna avisolering inom kriminalvården och om möjligheterna att ersätta isolering medandra åtgärder." Mankan fråga sig om de utskottsrepresentanter som skrev på dessa rader är nöjda . Ökade möjligheter till isolering och inga som helst försök att ersättaisolering med andra åtgärder är resultatet. Frånvpk: s sida vill vi göra tvärtom. Vi vill, liksom utredningen, genomförareformer inom kriminalvården som vi menar kommer att innebära att allform av isolering blir onödig. Till dess vill vi ha en mycket restrikriv lagsom bara i yttersta nödfall ger möjlighet till isolering, och detta på mycketpreciserade grunder. Närdet gäller reformer kommer vi att återkomma till dem i samband med behandlingenav nästa års budgetproposition. Men jag kan redan nu nämna att vpk i sin motiontill sparpropositionen har sparat in 7 miljoner mer än vad regeringen har gjortpå just område, detta trots att vi inte godtagitbesparingar inom kriminalvårdens område. Vi har i vår motion mycket utförligt motiverat våra förslag filländringar i lagen. Jag kommer därför att nöja mig med att ta upp ett par avvåra förslag. Degäller för det första frågan om möjlighet till isolering vid kollektivarbetsvägran. Regeringen har på grundval av remissvar från kriminalvårdsstyrelsentillskapat denna möjlighet i den nya lagsfiftningen. Den har alltså inte stöd iutredningen och står dessutom i strid med de intentioner som fanns vid denföregående lagändringen 1976. Utredningen anför om detta följande: "Denföreslagna lydelsen av 50 § medförde också att bestämmelsen inte längre var tillämplig vid s. k. kollektiv arbetsvägran. Sådana svårigheter fick därför i fortsättningen enligt departementschefen som en yttersta utväg lösas genom avskildhet med stöd av 20 § första stycket, nämligen om det var nödvändigt med hänsyn till föreliggande fara för någons säkerhet fill liv eller hälsa eller för allvarlig skadegörelse på anstaltens egendom ." Påden tiden hette departementschefen och var socialdemokrat. Attnuvarande moderate departementschefen på detta sätt vill ökamöjligheterna att isolera intagna ligger i linje med det partiets polifik, menatt socialdemokraterna i utskottet så helt sväljer denna reaktionära polifik ärförvånansvärt. Just det här förslaget har heller ingen grund i utredningen ochär inte remissbehandlat. Men utskottets socialdemokrater sväljer och skriverpå vad den moderate departementschefen anför. Enannan sak som vi tar upp och där det kan finnas anledning att höra utskottetsmening - den framkommer nämligen inte i betänkandet - gäller avskildhet pågrund av risk för skada för rikets säkerhet.