prot · G4097 · 1980-12-31 00:00:00 — Dettablir ofrånkomligt, oavsett vilken politisk majoritet som regerar i framtiden.Det enda valet vi har är orn vi skall börja genast eller om vi föredrar enutveckling, där det måste bli ännu sämre, innan det kan bli bättre. Regeringens besparingsförslag i proposition 20 skallsåledes genomföras. Ingen skall tro, att vi moderater är lyckliga över attbehöva pruta 300 milj. kr. på ett redan försvagat försvar, för att ta ettexempel. Men vi fär väl - för att ta ett annat exempel - trösta oss med, attdet gamla moderatkravet om avskaffande av de kommunala markförvärvslånen nuförverkligas. Sparplanen är i sin helhet en rimlig avvägning mellan skildaintressen, och den bör här i också behandlas som en helhet. Men årets sparpaket räcker naturligtvis inte långt. Det ärnödvändigt att regeringen håller fast vid sin föresats att genomförabesparingar, så att budgetunderskottet minskar motsvarande avbruttonationalprodukten framöver. I den fortsatta planeringen är detdå angeläget att komma ihåg, att besparingar i budgetsammanhang betyder justutgiftsminskningar. Att i stället höja skatten är inte någon besparing - det ären intäktsökning, som har delvis andra samhällsekonomiska verkningar. Denbegränsar utrymmet för investeringar i näringslivet, och risken är dessutom attden bäddar för nya utgifter. Resonemanget gäller på sätt och vis också beträffandeavgifter och taxor. Till skillnad från en skatt medför visseriigen enkostnadsanpassad avgift pä en offentlig tjänst att medborgarnas efterfråganhälls nere på en realistisk nivå: den kan den vägen verka utgiftsbegränsande.Men varken höjda skatter eller höjda avgifter tar direkt sikte pä att rättatill det grundläggande balansproblemet med en offentlig sektor som är alltförstor i förhållande till vår Det går heller inte i längden att bara hålla tillbakatransfereringar och lägga om samhällets service i olika avseenden. En minskadarbetsvolym måste också ge utslag i begränsningar av antaletoffentliganställda. Men det bör påpekas, att liksom i övrigt besparingsarbeteblir det i första hand fråga om att begränsa ökningstakten. Detta är angelägetäven med hänsyn till behovet av att näringslivet skall kunna tillfredsställasin efterfrågan på arbetskraft. Men alla ansträngningar är förgäves, om inte ocksåkommuner och landsting hjälper till. Kommunförbunden förutsäger nu att ökningenav den kommunala konsumtionen kan hållas nere vid målsatta . Det ärbara det, att man har syndat på nåden med högre ökningstal så länge nu att deti framtiden inte finns utrymme för volymökningar på ens . Det blirkanske inte ens hälften. Det duger helt enkelt inte att låta den genomsnittligakommunalskatten regelmässigt stiga med sisådär . En femtioöringlåter kanske inte så mycket. Men blir det en marginalskatteskärpningmed , när vi i stället måste röra oss i den andra riktningen.Kommunerna måste liksom staten kunna hålla nere sina utgifter och medverka tillatt marginalskatterna hamnar på en mera rimlig nivå. I slutändan blir det regeringensoch uppgift att se till att så också blir fallet. Vad som redan hunnit döpas till oktoberplanen är alltsåbara första steget i vad som måste bli ett mångårigt arbete för att saneraSveriges ekonomi. Det är bra att kommande etapper inordnas i det reguljärabudgetarbetet. Men vi måste vara medvetna om att uppgiften rimligen blirsvårare . Redan nästa gång blir det aktuellt att skära bort 6 ä 7miljarder av sådant som vid årets prövning ansetts oumbärligt. Saken blir intelättare av att vi går in i en svagare konjunktur. Men den brist på yttre ochinre balans som råder redan i utgångsläget, och risken för att vi ytterligareskulle försämra vår konkurrenskraft, gör att avmattningen inte kan mötas medgenerella efterfrågestimulanser av det slag som vi tidigare varit vana vid.Inte heller blir det möjligt att med statliga bidrag stötta nedläggningshotadeföretag i samma utsträckning som . För att en räddningsaktion inuvarande läge skall vara försvarbar måste det finnas en realistisk möjlighetför företaget att återvinna hälsan . Jag vill understryka vad som sägs ibesparingspropositionen, att konstateranden av detta slag inte innebär ettgodtagande av en större arbetslöshet än vad som är absolut nödvändigt. Tvärtomär den stramare politiken en förutsättning för att vi inte skall råka ut förverkligt omfattande sysselsättningsproblem längre fram. Låt mig som en sista synpunkt på det fortsattabesparingsarbetet påpeka att det inte i längden kan vara tillräckligt att skärajämna skivor ur den nuvarande utgiftsstrukturen. Det blir också nödvändigt medsystemförändringar. Som sådana ser jag de åtgärder som kan bli resultatet avden förutskickade översynen av arbetslagstiftningen och ledighetslagarna. Strävanmåste vara att öka flexibiliteten på arbetsmarknaden och att förbättra framförallt den utlandskonkurrerande industrins möjligheter att expandera närefterfrågan ökar. Jag har i mittanförande över huvud taget inte berört de socialistiska oppositionspartiernasståndpunkter. Delvis beror det på att jag egentligen inte har uppfattat någrakonstruktiva förslag från det hållet beträffande frågan hurvi skall lösa landets ekonomiska problem. Importdepositionerna tycks haförsvunnit lika fort som de dök upp. Men dessutom bekräftar det nu lämnadebeskedet om ett kommande förslag om misstroendeförklaring, att man även förframtiden är inställd på att driva demonstrationspolitik. Om nu någon hadetrott att ett brett samförstånd skulle kunna etableras över blockgränsen isvensk politik, måste väl yrkandet om misstroende vara ett klart besked ommotsatsen. Det är också en uppfordran till de tre borgerliga partierna, till deborgerliga riksdagsgrupperna, att mangrant sluta upp kring vår regering ochdess politik antingen det gäller sparprogrammet, som varit mest aktuellt här , eller andra förslag som kommer , som t. ex. ,Sölvbacka strömmar eller generalklausulen mot skatteflykt. Den väntade nedgången i deninternationella konjunkturen är nu ett faktum. 1 kommerrecessionen att nå sin botten . bör sedan enförbättring kunna inträda. De europeiska länderna ligger i allmänhet något senarei konjunkturcykeln. De befinner sig f. n. mitt i en nedgångsfas, och enåterhämtning är att vänta och början av 1982. För del har vi främst märkt av den försämradekonjunkturen i en svag exportutveckling och en sjunkande orderingång underslutet av året. Det finns nu anledning att räkna med en oförändrad exportvolym.Däremot kommer importvolymen att öka. Dessutom kommer bytesförhållandet attförsämras. Bytesbalansunderskottet 1980 ökar av de bägge skälen till ca 22miljarder kronor, vilket är ungefär dubbelt så mycket som . Industriinvesteringarna ökar rätt kraftigt, men från enalltför låg nivå. beräknas ökningen fill . Det är mycket väsentligt attindustriinvesteringarna fortsätter att öka också . För attunderlätta detta kommer regeringen att besluta om frisläpp avinvesteringsfonderna också , men bara inom den konkurrensutsattasektorn. De belopp som obligatoriskt satts av till vinstfonder kommerockså att frisläppas . om de används till investeringar. Slutligenkommer regeringen att lägga en proposition med förslag till investeringsavdragför maskiner, inventarier och byggnader. Genom dessa stimulanser bör investeringarna inom industrinkunna fortsätta att öka trots den internationella konjunkturavmattningen. Med tanke på den svaga utländska efterfrågan skall vi interäkna med att bytesbalansen kan förbättras . Tvärtom bör vi ställa inoss på någon ytterligare försämring. Detta begränsar naturligtvis handlingsfriheteni den ekonomiska politiken. Men genom åtgärder för att hålla uppe industrinsinvesteringar och genom en aktiv arbetsmarknadspolitik bör det vara möjligt atthålla den relativa arbetslösheten på en lägre nivå än under konjunktur- nedgången 1971-1972, dvs. på en nivå som vid eninternationell jämförelse framstår som unikt låg. Det är helt klart att bytesbalansläget inte tillåter någonökning av den privata konsumtionen . Pensioner och bidrag avolika slag kommer att öka trots de begränsningar som gjorts ibesparingspropositionen. Det innebär att en viss försämring av reallönerna äroundviklig. Detta gäller enligt min bedömning oberoende av på vilken nivå nästaårs löneavtal kommer att träffas. Den svagareallöneutvecklingen får betydelse också för skattepolitiken. Inkomstskatteskalorna skall snartfastställas. Överläggningarna med parterna har avslutats, och skallregeringen dra sina slutsatser. Till grund för inkomstbeskattningen måste liggaindexregleringens princip. Det är inte inflationen utan som skallbestämma skatten. Men sedan vi kompenserat för inflationen måste vi också tahänsyn till den skattemässiga effekten av en dålig reallöneutveckling. Reallöneutvecklingen påverkar det samlade skatteuttagetmätt i procent av skatteunderlaget. Stiger realinkomsterna ökar det samladeskatteuttaget. Men om realinkomsterna sjunker, så minskar skatteuttaget. Genomskattesystemet dämpas alltså effekten för den enskilde av enrealinkomst-förändring. Det är bl. a. oljeprishöjningarna vi alla får betala genomen dålig realinkomstutveckling. Vi behöver också, som jag ofta framhållit,anpassa vår konsumtion till våra samlade produktionsresurser. Vi kan intealltför länge leva över våra tillgångar. Det är därför regeringen utarbetat sinsparplan, och det var därför den urtima höjde den indirektabeskattningen. Enligt regeringens mening bör effekterna för den enskildeav oljeprisförändringar och en höjd indirekt beskattning inte dämpas genom attdet direkta skatteuttaget minskar i motsvarande mån. Det nya justerade index som arbetas fram och somföreslås ligga till grund för basbeloppen bör också få bestämmautvecklingen av basenheten i skattesystemet. Därför kommer regeringen attföreslå att basenheten ändras från nu fastställda 6 500 kr.till något lägre nivå. Med en sådan mer begränsad uppräkning av basenheten såskapas ett visst utrymme för fortsatta marginalskattesänkningar också nästa äroch för bibehållande av den tillfälliga skattereduktion som införts isamband med avtalsrörelsen. Ett viktigt mål för regeringens skattepolitik är attstimulera sparande och produktiva investeringar och motverka olikaformer av spekulation. Men reglerna för kapitalbeskattningen försvårar detta.Sparande i bank och aktier är skattemässigt missgynnat i förhållande till mångaandra placeringar. Ändå är det de pengar som är placerade i bank och aktier somfår den mest produktiva användningen i vår ekonomi. Och ingen penningplaceringborde ju löna sig bättre än den som underlättar produktiva investeringar. Men är det inte så. I mycket är detta inflations- ochspekulationsekonomins fel. Att exempelvisdriva företag och ge jobb åtmänniskor lönar sig i allmänhet ganska dåligt. Och skulle företagen för en tidgå hyggligt, sä hörs skallen mot deras ökade vinster. Tyvärr lönar sig oftast spekulativa investeringar bäst.Hus och annan fast egendom stiger snabbt i pris tack vare inflationen. Kortaaffärer i premieobligationer har blivit ett sätt att klara spekulationsvinsterundan realisationsvinstbeskattning. onyttigheter som diamanter ochmedaljer drar till sig alltför stor del av det kapital som så väl skullebehövas för andra ändamål. Förmögenheter skapas lättast genom lånefinansieradspekulation i inflationsvinster och ibland också genom skatteundandragande.Insatser i produktiv verksamhet lönar sig ofta sämre. Så kan vi i längden inteha det. Det är hög tid att se till att hederligt arbete,sparsamhet och produktiva investeringar får sin belöning. Vi kan inte bygga ettsamhälle på någon annan grund. Vissa realisationsvinster kan gott beskattas litethårdare. Skattefusk, skatteflykt och undanhållande av skatt måste beivras medstörre kraft . Men de som vill placera sitt sparande i ett företag bordekunna känna samhällets stöd och uppmuntran och dessutom kunna räkna med enrimlig avkastning efter skatt om företaget går bra. På samma sätt bordebankspararna kunna se sitt sparande premierat. Och marginalskatterna på vanligainkomster måste sänkas ytterligare. Det kan tyckas att det borde gä att nå betydande enighetkring dessa enkla principer och deras praktiska tillämpning. Ett viktigt provpä om det är möjligt kommer . Då lägger regeringen fram förslagtill åtskilliga förändringar i skattesystemet som tillsammantagna har just denhär inriktningen. Skaltesparandet är ett sätt att motverka den orättvisabehandlingen av småsparande på bank och i aktier. Men andra åtgärder bör ocksåvidtas. Sålunda kommer regeringen att föreslå, att skatten pårealisationsvinster vid fastighetsförsäljningar skärps högst betydligt,särskilt när det gäller korta innehavstider. Därigenom blirfastighetsspekulation mindre lönsam. Regeringen kommer också att pröva om detär möjligt att skärpa beskattningen av spekulativa placeringar i diamanter,medaljer o. d. De höjda taxeringsvärdena kommer i viss utsträckning attfä slå igenom i faslighetsbeskattningen. Även detta kommer i någon mån attminska lönsamheten i fastighetsplaceringar, även om det inte på något sätt ärdet huvudsakliga syftet. som realisationsvinster vidfastighetsförsäljningar bör beskattas hårdare sa bör den nu alltför hårdaaktiebeskattningen mildras. Det är nödvändigt alt med lämpligt avvägdaskattelättnader stimulera aktiesparandet, men då i former som ökarnäringslivets tillgång fill riskvilligt kapital samiidigt som de ärfördelningspolitiskt acceptabla. Ingen skall kunna dra sig undan dendel av den samlade skattebördan, som faller på honom eller henne. Därför krävsdet kraftfulla åtgärder mot skattefusk och skatteflykt. Ibesparingspropositionen återfinns det program mot skattefusk och skatteflyktsom jag presenterade och vars viktigaste punkter är effektivarekontroll av räntebetalningar, skärptkontroll av att mervärdeskatten betalas, effektivareindrivning av obetalda skatter och avgifter. Utan att i egentlig mening öka skattetrycket bör åtgärderav det här slaget kunna bidra till en inte obetydlig ökning avskatteinkomsterna. Det är mycket viktigt, inte minst för tilltron tillrättvisan i skattesystemet, att stat och kommun verkligen kan tillgodogöra sigde pengar som de har rätt till. Skattefusk, skatteflykt och underlåtenhet attbetala skatteskulder kan aldrig accepteras. Alla människor måste ta på sig dendel av skattebördan som rätteligen borde falla på dem. Lagen mot skatteflykt är en viktig pusselbit isammanhanget. Den gör det betydligt svårare än att operera i skatte-och bolagslagstiftningens utmärker med komplicerade transaktioner, vilkasfrämsta syfte är att undvika skatt. Men även underskottsavdragen används ibland för att minskaskatten på ett sätt som lagstiftaren knappast kan ha avsett. Närstorinkomsttagare genom att systematiskt utnyttja möjligheterna tillunderskottsavdrag år kan uppträda som nolldeklaranter är det, som jaghar sagt tidigare, fru talman, en utmaning mot föreställningen om ett rättvistskattesystem. I synnerhet med det höga skattetryck som oundgängligenmåste finnas i ett modernt välfärdssamhälle är det av en alldeles avgörandebetydelse att skattebördorna fördelas rättvist mellan de skattskyldiga och attingen kan dra sig undan sin del av ansvaret. På det här området återstår en delatt göra. men jag tror att det skall vara möjligt att under bred enighetbedriva arbetet för ett rättvisare skattesystem, som drabbar alla lika och somgynnar hederligt arbete, sparsamhet och produktiva investeringar på andraaktiviteters bekostnad. Grundproblemet, fru talman, i den svenska ekonomin är, somjag tidigare understrukit, att vi som folkhushåll konsumerar mer än vi förtillfället producerar. Det här är något som medborgarna har klart för sig. Ochdet är dessutom något som de flesta människor inser att vi i längden inte kanfortsätta med. Att vi måste anpassa även den offentliga sektorns anspråktill nationens resurser står klart för de flesta, och det finns ett betydandeallmänt stöd i opinionen för stramhet i budgetarbetet. Men hurden stramhetenskall tillåtas påverka olika verksamheter och anslag råder det delade meningarom. 1 konkreta frågor finns mycket mindre enighet än på det allmänna planet. Det är det dilemma vi som politiker står inför. Och detupplever naturligtvis inte minst jag som budgetminister. De flesta människor ärmedvetna om behovet att hushålla med allmänna medel, och de understöder Nr 7 gärna i princip ansträngningar attåstadkomma en sådan hushållning. den '" bakom i stort sett varje mer betydande kostnadspost i denoffentliga 15 oktoberI9S() budgeten står ett organiserat intresse med opinionsbildandeförmåga, som driver på för ökade åtaganden och ökade kostnader. Allmännnlitisk Även oni de flesta är överens omatt vi måste få bättre balans i statens j , .. budget och om att vi inte kanfortsätta vägen med ständiga höjningar av det samladeskattetrycket, så går det praktiskt taget aldrig att uppbåda någonintressegrupp av något slag. som offentligt är beredd att försvara ett konkretbesparingsförslag som den själv är berörd av; och inte något annat besparingsförslagheller. I stället möter i stort sett varje sparåtgärd ett segt motstånd. En kostnadskrävande reform har många upphovsmän och ettotal försvarare. Ett konkret besparingsförslag saknar oftast andra upphovsmänoch försvarare än de fä personer sorn har det direkta ansvaret för statensfinanser. Den här ojämvikten i den allmänna opinionen återspeglarnaturligtvis det enkla faktum, att enskilda människor och organisationer sominte är berörda av en viss åtgärd från statens eller kommunernas sida stårtämligen oengagerade inför den. medan de som drar nytta av den ofta är starktengagerade till förmån för den. Inte minst gäller detta naturligtvis personer,som yrkesmässigt är verksamma på det berörda området. Men det vore felaktigt ätt tro. att det är inifrånapparaten som de expansiva krafterna får sin främsta näring. De som ärmottagare av offentliga transfereringar eller offentliga tjänster är intesällan en mycket stark och engagerad påtryckningsgrupp. När jag fortsättningsvis kommer att tala om deoffentliganställdas roll när det gäller att påverka den statliga och kommunalaverksamhetens omfattning är det för att påvisa, att de också har enviktig roll att spela när det gäller att åstadkomma en effektiv hushålllningmed offentliga medel. De offentliganställda är ' sin egenverksamhets varma anhängare. Och de vill oftast ha större resurser till sitteget område. Läraren vill ha mindre klasser och mer undervisningsmateriel,flygofficeraren fler krigsflygplan, kirurgen bättre operationsutrustning,bibliotekarien möjlighet att köpa in fler böcker, byråchefen vill ha flermedhjälpare och kontorsbiträdet bättre utrustning att arbeta med, osv. Del är fullständigt naturligt att det förhåller sig på dethär sättet. Vem ser brister i verksamheten klarare än de som arbetar påområdet? har det mest naturliga ansetts vara att kräva ökade resurserför att råda bot på bristerna. Och de offentliganställdas organisationer stöderför det mesta sådana krav. Det är ju deras uppgift att slå vakt om medlemmarnasarbetsförhållanden. Men är det också deras uppgift att slå vakt ommedlemmarnas privata konsumtionsstandard. Och där finns en inbyggd motsättning. År 1965utgjorde de offentliga utgifterna en dryg tredjedel av BNP. fillväxtav den offentliga sektorn, som var väsentligt snabbare än den totala 76 tillväxten, lämnade ända en delkvar för reallöneökningar, därför att den offentligasektorns utgifter var förhållandevis begränsade i utgångsläget. I är utgör den offentliga sektorns utgifter tvåtredjedelar av BNP. offentligautgifterna i det läget visar en snabbare ökning än den (otala tillväxten,blir det inget utrymme alls över för reallöneökningar. intemöjligt att åstadkomma reallöneökningar genom att ytterligare öka Allmänpolitisk budgetunderskottet. Insikten om behovet av sparsamhet också pä det egnaområdet växer sig nu allt starkare ute i myndigheter och förvaltningar ochbland enskilda människor. Och det är också nödvändigt att så sker. Det besparingsprogram som lades på riksdagensbord kan inte ses som en engångsinsats. Arbetet med att på olika sätt diimpastatsutgifterna måste föras vidare. Med detta vill jag inte ha sagt. attkommande besparingsprogram skall läggas upp påsammasätt somdet som lagtsfram. Det blir successivt allt svårare att på det relativt enkla sätt som nuskett identifiera besparingsmöjligheter och genomföra sparprojekt. Utom i deallra enklaste fallen måste nämligen besparingar - orn de skall bli effektiva-föregås av relativt ingående utredningar. Tänkbara besparingar måste bedömasmed hänsyn till sina samhällsekonomiska och fördelningspolitiska effekter. Detär något som i växande utsträckning kommer att kriiva att arbetet med att finnaoch ta till vara sparmöjligheter bedrivs planmässigt och i ett långsiktigtperspektiv. Här har de offentliga verken och myndigheterna och derasanställda en viktig roll att spela. Det är ute på arbetsplatserna som detkonkreta, långsiktiga arbetet med omprövningar och besparingar måste börja. I långt högre grad än måste myndigheterna inriktasitt planerings-och budgetarbete utifrån förutsättningen om oförändrad ellerminskad resurstilldelning och med syfte att identifiera och lämna förslag tillomprövningar. Jag tror ätten inriktning av det härslaget kommer attkännas stimulerande för mänga offentliganställda. Det är genom att se medkonstruktivt kritiska ögon pä den egna verksamheten och genom att vara bereddatt ompröva inslag i den som man kan förbättra verksamheten. Att bara begäraökade resurser för en utökning av verksamheter man inte har vilja att omprövablir inte längre möjligt. Jag hoppas att deoffentliganställdas fackliga organisationer i växande utsträckning kommer attinrikta sig på en kritisk granskning av de verksamheter deras medlemmar ärsatta att sköta. En sådan kritisk granskning har organisationerna naturligtvisalltid bedrivit. Men jag skulle gärna se att man hade en ännu skarpare blickför vad som kan förbättras, effektiviseras och göras enklare. På sä sätt skullevi gemensamt kunna öka möjligheterna att frigöra resurser för de nya reformersom vi gärna skulle vilja se förverkligade men som vi inte har råd med. 23KJELL-OLOF () replik: I den borgerliga skattepolitiken harslagnumret varit den s. k. indexregleringen av skatteskalorna. Det storslagna iden idén - har man hävdat -är att inflationen inte får höja skatterna. Budgetrninistern sade - om jaguppfattade honom riktigt - att det inte är rätt att vissa prishöjningar viaindexregleringen leder till att skattebetalarna får en sänkning av sininkomstskatt. Dessa prishöjningar skufle av någon anledning vara oljeprishöjningaroch höjda indirekta skatter. Men, , detta är ju något som aldrig kanske med indexreglerade skatteskalor. De sänker aldrig skatterna, det har nitill leda upprepat för oss. Det enda som de innebär är att skatterna inte höjspå grund av inflationen. Har det gått upp en talgdank i budgetdepartementet,eller vad är det som har hänt? Om man står fast vid sin uppfattning att indexregleradeskatteskalor aldrig sänker skatterna, innebär det som budgetministern för enstund sedan sade. att skattebetalarna genom höjda skatter skall betalaoljeprishöjningar och höjningar av den indirekta skatten. Det kan man väl tänkasig, men varför formulera det på det sättet? Orn ni nu skall börja fiffla med basbeloppet så att detinte längre motsvarar prisstegringen, vart tar då automatiken vägen? Det var juden andra finessen i det här sammanhanget. Automatiskt skulle skattebetalarnafå garanti för att deras skatter inte höjdes i takt med inflationen. Upplösesinte hela idén om ni gör på det här viset? Är det inte så, . att detsom kvarstår med den här indexregleringen är att den är ett utmärkt sätt att såatt säga med något slags vetenskaplig motivering sänka skatterna mest för demsom tjänar mest? Varför är det så att de som försvarar indexregleringen är desom har de högsta inkomsterna i det här landet? Varför är det så att de somslåss med näbbar och klor för indexregleringens bevarande framför allt är desom tjänar på den?