prot · G409116 · 1980-12-31 00:00:00 — Avgörande för storleken av stålproduktionen och därmed förråvaruförbrukningen i form av malm och skrot inom branschen är självfallet deninternationella efterfrågan på stål, som f. n. är starkt vikande. Det finnsdärför anledning att ta denna typ av prognoser med stor försiktighet. Det ärockså osäkert om en import av denna storlek kan realiseras medallmänna tendenser till ökad skrotbasering. Vidare torde skrotprisnivångenomsnittligt öka vid en ökad importandel, något som naturligtvis drabbarsamfiiga stålverk med de nuvarande "solidariska"kostnadsfördelningsprinciperna i branschen. Dessa problem har diskuteratsingående , och agerande har ifrågasatts av ettantal skrotbaserade verk i skrivelser till industridepartementet. Vihar på departementet noga följt skrotförsörjningsfrågans utveckling under 1980.Bl. a. har frågan tagits upp i ett brevsvar till företrädare för denskrotbaserade stålindustrin, i vilket jag klart deklarerat attskrotfördelnings-principerna bör ut inom branschen och inte genomregeringsbeslut. Fråganhar sin speciella betydelse genom att det statligt stödda enligt villkorenför sitt rekonstruktionslån skall vidtastrukturella åtgärder i samråd med handelsstålsindustrin i övrigt i syfte attundvika att bolagets åtgärder förorsakar andra svenska produktionsenheter ibranschen väsentiiga problem. Ordförandeni fullmäktige, , har under en stor del av föregåendeår och även fört diskussioner med företrädare för de storaskrotförbrukarna, nämligen , , och , om hur problemenskall kunna bemästras. Som framgår av stålpropositionen har en konsultutredninggenomförts av en branschexpert, på mitt uppdrag. Resultatet liggertill grund för departementets övervägande att återförvisa frågan tillbranschen och för Ekmangruppens diskussioner. Ännuhar inga konkreta resultat nåtts, men ett förslag till principer förskrotfördelningen torde kunna ligga till grund för regelrätta förhandlingarmellan samtliga stålverk som omfattas av det nuvarande samarbetet påskrotområdet, dvs. i praktiken hela ståHndustrin. Överslagsberäkningarpekar på att det är möjligt att inom ramen för inhemska råvaror täcka detföreHggande behovet. Dekrav som reses på att staten skall ingripa i branschens förhandlingar omskrotet, och därmed i realiteten ta ett kostnadsansvar för stålindustrinsskrotförsörjning, är alltså enligt min uppfattning inte rimHga. De striderdessutom mot de grundläggande principerna i den industripolitik som den härregeringen utvecklar. Detta inte minst mot bakgrund av att vi har betydandekapacitetsöverskott i råstålstillverkningen i . Det är bättre attstålföretagen ägnar sig åt att gå igenom vilka möjligheter som finns attutnyttja landets egna stålresurser, i stället för att kräva statHga insatser. Eftersomman även internationellt ökar användningen av skrot i stålindustrin, kommersannolikt prisnivån på importskrot att höjas betydligt, oavsett vilka åtgärdervi vidtar i . Det är därför bättre att de svenska stålverken går in föratt utnyttja den malm och det stål som står till förfogande inom landet och träffar avtal om råvaruförsörjningen som gagnar hela branschen. Därmedminskar faran för en växande skrofimport, som skulle medföra stora merkostnaderoch sämre konkurrenskraft för svensk stålindustri. Detär med fillfredsställelse jag nu kan konstatera att ett enigt näringsutskottdelar min uppfattning att skrotfördelningsprinciperna primärt bör läggas fastinom branschen, inte av statsmakterna. Jag är övertygad om att berörda parterinom branschen även i fortsättningen är beredda att ta sitt ansvar förråvaruförsörjningen. Det bör ge en bas för en långsiktigt ändamålsenligbranschstruktur med utnyttjande av de resurser vi själva har inom landet i dethär avseendet. Eftersomäven frågan om råjärnsförsörjningen i stort och metallurgin i Spannarhyttanåter aktualiseras i , vill jag här också uttala min tillfredsställelseöver det engagemang och det ansvar ASEA visat när det gäller att skapa nyaindustrijobb i . Stålindustrin,m. Stålindustrin, m. m. Att, som föreslås bl. a. i en riksdagsmotion, bibehållaSpannarhyttan i drift medan en övergripande plan för stålindustrins framtidutarbetas tror jag skulle vara en felsatsning. Det järn som framställs iSpannarhyttan kan - har det visat sig - inte konkurrera med övriga tillgängligastålråvaror. Det vore orimligt att kräva att företaget - efter en lång rad avförlustår - skall fortsätta med denna produktion. Än mindre kan det varaangeläget för staten att genorrt stödåtgärder upprätthålla olönsamstålproduktion, när vi totalt i landet har en metallurgisk överkapacitet avbetydande storlek. När det gäller statligt stöd till utvecklingen av nyaråjärnsprocesser har den statliga industrifonden ställt medel tillförfogande för Inredprocess och - fast i begränsad utsträckning - tillSKF:s plasmasmelt-process. Beträffande Elredprocessen, med ASEA och StoraKopparberg som huvudmän, söker man enligt vad jag förstår fortfarandemedintressenter för att direkt kunna pröva metoden i litet större skala. Det ärmin förhoppning att svenska industriföretag skall ha nått så långti sitt utvecklingsarbete att svensk teknologi återigen kan ligga i första ledetnär det gäller 1990-talets stålindustri. Jag har tidigare berört utvecklingen för stålindustrin ivärlden och dess återverkningar för ett företag, nämHgen . Övrigahandelsstålsföretag och specialstålsindustrin i stort får självfallet känna avproblem av samma slag som , bl. a. överkapacitet, sjunkande lönsamhet etc.Inte minst på det rostfria området har pris- och lönsamhetskurvan nu pekatnedåt så länge att åtminstone branschen fått allvarliga problem. Jag tänker dåinte minst på , som står inför en intern omstrukturering. Påhandels-stålsområdet kan jag peka på den besvärliga situafionen vid Hallstahammarsbruk, som står inför en nedläggning av så gott som hela den egentligastålrörelsen. I många fall kan säkerligen problemen lösas inom det egnaföretagets ram. I andra fall står säkert mycket att vinna på en fortsattomstrukturering, där flera företag tillsammans kan skapa livskraftigarörelsegrenar på en krympande marknad. Jag har sagt det förut, och jag upprepardet , nämligen att jag förutsätter att branschens företag själva vidtarnödvändiga åtgärder för att anpassa branschen till utvecklingen här hemma ochute i världen. Jag tror inte på att statliga samordningsplaner bättre ellersnabbare leder fram till en ändamålsenlig struktur för branschen. I de fallplanerade omstruktureringsåtgärder leder till en socialt ellerarbetsmarknadsmässigt oacceptabel situafion kommer självfallet dearbetsmarknadspolitiska medlen att sättas in, och jag är även beredd attmedverka till den fortsatta förnyelse av näringslivet på resp. ort som måsteske i strukturförändringarnas spår. Därvid bör man också kunna användaregionalpolitiska åtgärder. Jag kommer senare i ett interpellationssvar fill Lars-OveHagberg att ytterligare ta upp frågan om råjärnstillverkningen i Spannarhyttan. Jag vill dock kommentera ett speciellt momenti utskottsbetänkandet. Det gäller frågan om vidareförädling av slig frånSSAB;s gruvor i . Där har utskottets majoritet framhållit vikten avatt erforderliga investeringar kommer till stånd . Utskottet föreslårdärför att 30 skall anvisas som rekonstruktionslån till för investeringar i ettlagerhus för härdningen av granuler. Utskottsmajoriteten har dock gjort etttillägg med innebörd att man utgår ifrån att regeringen prövar om medlen verkligenskall utgå. Vad är det egenfiigen man säger med detta från utskottsmäjoritetenssida? De facto ingenting annat än vad en majoritet av regeringspartiernasföreträdare i utskottet uttalat i det som är en reservation, nämligen måste ge välbehövlig arbetsro för utvärdering av projektet. Dettamåste självfallet vara den rätta och rimliga tågordningen.Utskottsreservanterna föreslår ju bara att man inte nu skall besluta på lösagrunder, något som måste vara ett grundläggande krav vid behandlingen av allariksdagsfrågor. Jaghar sagt i kammaren, och jag upprepar det , att resultatet av denpågående utvärderingen måste avvaktas, innan beslut kan fattas i det härärendet. Jag vill i det sammanhanget kraftigt understryka att denna inställninginte betyder att jag tar avstånd från projektet. Tvärtom delar jag heltMellansvenska gruvdelegationens positiva inställning till fortsatta försök. Jaghar också förstått att samtliga utskottsledamöter är positiva till att man gårvidare med försöken i . Jagtolkar utskottet - alltså såväl dess majoritet som reservanterna - så att omförsöken visar sig framgångsrika bör medel ställas till förfogande förgenomförande av investeringen. Jag är beredd att föreslå regeringen att beslutaom proposition i detta ärende så snart förutsättningarna härför föreligger. Detvore enligt min mening fel att föregripa utvecklingen och anslå pengar iblindo, och jag vill framhålla att jag uppfattar utskottsreservationen så, attden ger full handlingsberedskap för regering och riksdag att fatta beslut omstatligt rekonstruktionslån för projektet när tillräckligt beslutsunderlagföreligger. Utskottsreservationen bör därför i det här avseendet, med detentydiga uttalande som jag nu gjort, kunna bli mening. Stålindustrin,m. 13 (); Det betänkande som vi nu behandlar rör hela stålpropositionen, fråganom stålindustrins framtida förutsättningar och utveckling i det här landet. Densvenska stålindustrin har varit en betydelsefull näring. Den hargett sysselsättning åt många tusen människor och kommer så att göra även iframtiden, vill vi hoppas. Det är därför väsentliga problem som vi diskuterarhär, och vi bör göra det med all andakt. Det här gäller inte bara , även omdet är den dominerande delen. Det gäller hela den svenska stålindustrin. Detär bara en sak som är litet makaber i det här sammanhanget, nämligen att vad vidiskuterar är Perspektivplan 1980, som kallar den. När vi gör dethar Perspektivplan 1981 satts i verket - en perspektivplansom betyder att man ytterligare drar ned verksamheten vid , som betyder ennedskärning av antalet anställda med över 2 000 utöver vad som sägs ibetänkandet. I viss utsträckning är det alltså historia vi talar om , inteframtida förhållanden. Vi bör ha det i minnet. 2 protokoll 1980/81:116-118 Stålindustrin,m. Perspektivplan 1981innebär att vi nu inte diskuterar vad verkligen skall syssla med utan vadSSAB 1980 trodde att man skulle göra. NärSSAB bildades sades att bolaget skulle vara en förutsättning för uppbyggandetav ett rationellt stålverk, som skulle kunna ge sysselsättning, och förskapande av utvecklingsmöjligheter för svensk stålindustri etc. Men hela tidenhar antalet anställda minskat. Såsom industriministern mycket riktigt sade hardet investerats i industrin, men det har ändå helatiden gjorts neddragningar, minskningar av antalet anställda och väldigaomställningar. upplever vi följande förhållande: som vi minskar vårstålproduktion och minskar antalet anställda, ökar vi vår import av stål tilldet här landet. Man kan, om man vill dramatisera det hela litet grand, säga attvi i tydHgen inte har råd att arbeta. Vi friställer våra stålarbetareoch ställer dem i arbetslöshetskön. Sedan lånar vi pengar utomlands för attköpa stål därifrån, som vi skulle ha tillverkat själva. Det är en makaberhistoria, men den är egenfiigen typisk för svensk industripolitik av årgång1981. Trotsdet här Htet pessimistiska synsättet vill jag dock ge några synpunkter på andraområden inom den stålproposition som vi talar om. Vi föreslår i reservation 1från socialdemokratiskt håll att det skall inrättas en särskild kommission föratt handlägga frågor om stålindustrins framtida metallurgi-utveckHng ochmetallurgins försörjning med råvaror . Vi anför också att man bör ta uppfrågor om skrotförsörjning, järnsvamp, råjärnsprocesser, den mellansvenskastålindustrins framtid och mycket annat. Vidareanför vi att medan kommissionen arbetar med de problemen bör inte besluten omSurahammar och Spannarhyttan verkställas. Det är de krav vi framför i denreservationen. Vimenar med andra ord att det finns många olösta problem. Vi måste ha hela denhär processen klar för oss: Vilka råvaror som skall utnyttjas och hur de skallutnyttjas. Jagvill gärna gå in på frågan om skrotförsörjningen, som industriministern tarupp. Det är riktigt att vi påpekar att det pågår förhandlingar med WilhelmEkman som ordförande. Han har varit uppe i utskottet. Det tycks dockfortfarande finnas mycket små chanser att nå en frivillig överenskommelse justnu. Parterna ligger i luven på varandra, och framför allt samlas man tydligen iett gemensamt hat mot , som inte skall få vara med vid fördelningen avskrotet. Jag kan hålla med industriministern så långt som att detta måste varaen sak för branschen själv, men man skall inte gå omkring och inbilla sig attdet kommer att finnas skrot i den utsträckningen att man kan baserahela den svenska näringen på det, utan man måste gå in för att använda bådesvenska och svenskt skrot. Man måste acceptera att använda ämnen,tackjärn osv. och även bygga järnsvampsverk. Mendet innebär inte att vi är helt överens. Vi menar att denna fråga måste lösaspå kort sikt- att åstadkomma annan försörjning tar ju . När man intekan komma överens utan bara ligger i luven på varandra måste någon gå in och taansvaret. Vi menar att regeringen bör gå in och se till att en Stålindustrin, m. m. uppgörelseträffas - utan att i det sammanhanget favorisera någon. - Detta Nr 116 omvår reservation nr 1. Vi begär i reservationerna 2 och 3 en planering av densvenska stålindustrin. Det gäller i första hand handelsstålsindustrin, där manmåste få till stånd en planering av hela strukturen: vad som skall tillverkas,var det skall tillverkas osv. Man måste helt enkelt få till stånd en plan delsför produktionen vid de små handelsstålverken, dels för deras samverkan medSSAB. Detta är ingenting särskilt märkvärdigt. Samma problemfinns i specialstålsindustrin, där det råder ett slags allas krig mot alla;man kan inte komma överens om produktval och uppläggning av sin produktion. Vibegär en planering, såsom sker i alla andra länder. är i detsammanhanget alldeles speciellt liberalt. Vi menar att man här bör samsas omproduktionsinriktning, forskning, produktutveckling, marknadsföring och mycketannat. Det är helt nödvändigt att en sådan planläggning görs bådeför handelsstålverken och för specialstålverken. Men den borgerliga majoritetensäger att det inte behövs. Allting är tydligen bra som det är. Man skall varanöjd med litet som man säger; Det här ordnar sig, skall ni se! Vi menar naturligtvis inte att man skall göra endetaljplanering, som är det vulgärargument de borgerliga använder emot oss.Detaljplaneringen skall självfallet näringslivet självt göra. Men regeringenmåste ta ett ansvar för att i den här näringen få till stånd en vettigutveckling som leder till att vi får en fungerande handelsstålsindustri ochspecialstålsindustri. I reservation 4 tar vi upp frågan om ägarfördelningen. NärSSAB bildades fick staten av beslutanderätten och de två privatastålverken var. Staten och de två privata stålverken är här alltsåjämbördiga. Men de fem miljarder som har betalats till investeringar har intefördelats på det sättet, utan staten har betalat hela denna satsning. Vi finnerdetta vara i längden orimligt. Man måste få till stånd en annan ägarfördelningså att inte en betalar och några andra bestämmer. Det kan inte vara rimligt.Den som betalar pengarna skall också ha bestämmanderätten. Vi har i detta sammanhang ofta anfört en annan synpunkt.Startandet av blev onödigt dyrt, genom att man betalade för mycket till deprivata ägarna. Vissa saker har enligt pressuppgifter och bokuppgifter ocksåbetalats två gånger om, för att det skulle bli tillräckligt mycket pengar tillden privata industrin när den drog sig ur. Vi har sagt att det fanns en hel del vattenkraftsom hörde ihop med den stålindustri som borde överföras till . Den borde haingått i förhandlingsuppgörelsen. försiggår inför öppen ridå någonting somvisar att vi hade rätt: har gjort upp med samma ägare om att köpade vattenkraftstillgångar som hörde ihop med stålproduktionen - för 1,1miljarder enligt en uppgift jag har sett. Då står industriministern där ochbonar och ber om att de tidigare ägarna skall satsa någon krona av dessa pengari . Menindustriministern får skylla sig själv. Han har själv försatt sig i den Stålindustrin, m. m. förnedrandesituationen att få stå där och tigga pengar av de forna ägarna. Det är minsanninte något exempel på lysande förhandlingsteknik från regeringens sida att manförsatt sig i den situationen. Vi får se vad industriministern kan göra av det. Vi kräver en annan ägarfördelning, för det finns ingentingatt vinna på att staten skulle vara ödmjuk inför de privata ägarna som harekonomisk fördel av att tjura och vara envisa. I reservationerna 5 och 7 talar vi om att till haranvisats en del pengar som inte har utnyttjats. Man har helt enkelt intevidtagit de åtgärder som skulle vidtas, och där ligger nu 121 miljoner, om jaginte minns fel, pengar som det nu är meningen att sopa in i statskassan. Visst kan statskassan behöva pengar, men jag föreställer migatt 121 miljoner som stoppas i det ginungagapet inte märks. Däremot skullepengarna märkas om de fick vara kvar i och användas förutvecklingsfrämjande och sysselsättningsfrämjande åtgärder. Industriministern var inne på frågan om granultillverkningi . Jag måste säga att det är faror med att tolka utskottetsskrivning så fritt som han gjorde. Vi säger ju kort och gott att vi vill ha ettinvesteringsbeslut . Om det visar sig att projektet är en flopp, att det integår att göra kulorna, då skall självklart inte pengarna investeras. Menindustriministerns förslag innebär att man först skall utreda frågan, och sedanskall man mala hela vägen med en proposition, riksdagsbehandling osv. innanpengar finns tillgängliga. Med bifall till vårt förslag skulle bygget varaklart ungefär när vi enligt industriministerns tågordningskulle vara framme vid att fatta beslut. Men naturligtvis kan man inte bygganågonting som inte går att praktiskt använda. Om den mellansvenska gruvindustrin skall ha en framtid ochutvecklas, liksom också den norrbottniska industrin, krävs det att pengarna fåranvändas för utvecklingsändamål i stället för att man drar in dem till Staten. Det finns också två reservationer som gäller Luleå.Reservation 8 handlar om tillverkning av järnvägsräls i . I utredningefter utredning och proposition efter proposition har det skrivits om atträlstillverkningen bör förläggas till . Vi tycker att det är attsluta använda ordet "bör" och begär att man helt enkelt beslutar attdenna tillverkning skall flyttas till samt att de små investeringar sombehövs också blir utförda. Samma sak gäller finvalsverket. Vi hade sedanen diskussion om ett mediumverk i . Då fick vi ett något farsartatuppträdande här, därför att ett sådant verk uppfattades som ett hot mot demindre stålverken i . tycks ombyggnad av ett finvalsverk i , somär så nerkört att det inte går att använda för tillverkning av kvalitetsstål,uppfattas som att det skapas en konkurrent till industrierna i Mellansverige.Jag har svårt att fatta detta, eftersom det gäller ett verk som redan finns ochman dessutom lägger ner finvalsverket i . Ireservation 9 kräver vi socialdemokrater att regeringen lägger fram ett förslagunder 1981 om en genomgripande ombyggnad av finvalsverket i . Vi måste juha ett förslag från regeringen, eftersom vi inte vet exakt vilka kostnadernaär. Detvå reservationerna 8 och 9 tycker jag är så självklara att de borde ha funnitssom majoritetsutlåtande i stället. Gör det här nu och tala inte bara om det iall oändlighet! Sedanfinns det ytterligare en sak som jag vill peka på. Utskottet framhåller attkoksverket i bör underhållas den tid man kan använda det, dvs. manbör göra vissa mindre investeringar så att man inte kör koksverket i botten ochsedan säger att det inte går att tillverka någonting i . Meddetta, herr talman, yrkar jag bifall till de socialdemokrafiska reservationerna1-5, 7-9 samt 11. Jag gör det i förvissningen att svensk stålindustri har enframtid, men för att bevara den framtiden är det nödvändigt att de nämndareservationerna bifalles. Det finns en framtid för svensk stålindustri, men jagtror att det blir en väldigt dålig framtid om vi hänger oss till den pessimismoch de tankar på nedläggning som härskar inom industridepartementet. Stålindustrin,m. 14 IndustriministernNILS ÅSLING: Till skulle jag vilja säga att jag är glad över detstöd som utskottet har gett vår värdering av råvaruförsörjningen istålbranschen. deklaration här tar jag som ett instämmande iden uppmaning jag riktade till branschen att utnyttja de inhemska resurserna,bl. a. i form av svensk malm, maximalt . Ser man skrotfrågan i detperspektivet, finns det alltså inte underlag för att dramatisera den frågan,såsom har skett under senare fid. Närdet gäller stålbranschens allmänna utveckling och statens roll i den äremellertid och jag inte överens. Jag blir föga imponerad, närjag läser de socialdemokratiska reservationerna, av vad det egentligen är manvill från socialdemokratisk sida när det gäller stålindustrin. I reservationen1 vill man alltså tillsätta en särskild kommission för att planerastålindustrins metallurgiutveckling - som om inte företagen skulle varakompetenta för detta, som om inte statens medverkan i teknikutvecklingen medall möjlig omsorg skulle kunna ske t. ex. inom industrifonden. Varför skall manbygga upp ett nytt organ? Ireservationen 2 kräver man att en plan skall utarbetas för samordning mellanhandelsstålverken. man lyfta av företagsledningarna det kommersiella ochmarknadsmässiga ansvaret, eller hur skall en sådan plan i realiteten kunnafungera med fria företag, som själva har ett ansvar för sin utveckling? Ireservationen 3 kräver man en plan för en samordning av specialstålsindustrin.Det är samma gamla skåpmat även i det avseendet, och det är alltså inget nyttsom socialdemokratin har presenterat här. Men det åren oroande tendens att mantror att man på detta sätt skall kunna göra svensk stålindustri mer konkurrenskraftigoch bättre skickad att möta framtiden. Stålindustrin, m. m. effektenav de kommissioner och planer som socialdemokratin kräver skulle bli raka motsatsen,nämligen en minskad effektivitet, en ökad stelbenthet och, med andra ord, ocksåen minskad konkurrenskraft. Jag vill sedan ta upp frågan om ägarfördelningen i SSAB.Den är faktiskt ett resultat av en förhandling, som i sig inte bara utgjorde encentral förhandling för att bilda det nya företaget utan också var ettavgörande ingrepp i handelsstålsindustrins struktur. Att plocka ut enskildheteroch påstå att vi överbetalade vissa delar är ju ett helt meningslöst sätt attföra en debatt på. De enda kontanta medel som betalades till de privata ägarnavar ju en skuldrevers för övertagande av TGOJ. Är det den ? I övrigt utgick ersättningen i form av ägarandelar i . När vill påstå att här skedde ett slöserimed statliga medel vill jag alltså erinra om att det dels finns ettriksdagsbeslut om detta, dels inte var möjligt att se enskildheterna. Härgällde det att med kraft gripa in i en bransch som stod inför enkatastrofsituation och forma någonting nytt, någonting slagkraftigt ochutvecklingsdugligt för framtiden. Jag tror att vi har lyckats rätt bra. äräven internationellt sett ett mycket lovande företag. säger sedan att jag nu tigger pengar avintressenterna -pengar som man får loss från elkraften. Det är inte heller medsanningen överensstämmande. Jag har sagt att vi när vi går in i förhandlingar medGrängesberg och om framtida medelstillskott till bör setill helheten. Vi vill också ta med i bedömningen den affär somvattenfallsstyrelsen preliminärt har tecknat avtal om. Vi tänker inte ochbehöver inte tigga om tillskott. Jag har tidigare - i mitt inledningsanförandehär - hävdat att ägarna bör ta sitt ansvar. Jag vill sedan beträffande frågan om granultillverkningeni säga att det inte blir någon skillnad beträffande den takt ivilken denna investering kan förverkligas, om kammaren följer reservationen pådenna punkt.