prot · G40987 · 1980-12-31 00:00:00 — mycketnära det regeringen för fram som bedömning av def ekonomiska läget och vilkaåtgärder som krävs för aft komma fill rätta med det. Framför allt i motionen redovisas en i flera avseendenmera realisfisk uppfattning än tidigare om vårt lands ekonomiska situation, ivarje fall enligt min bedömning. Det kanske pågår en omprövning inomsocialdemokratin när det gäller synen på den ekonomiska politiken. En sådanvore i så fall mycket välkommen. Det finns fortfarande en del i oppositionensrekommendafioner som för mig är litet underligt. Men på vissa punkter har detskett en uppenbar tillnykfring. Det gäller bl. a. den viktiga frågan om huruvida vi somnation lever över våra fillgångar eller ej. För praktiskt taget varje ekonomoch även för de flesta andra människor är det helt uppenbart att vi under enlängre fid konsumerat mer än vi förmått producera och atf vi i längden inte kanfortsätta med det. Ännu så sent som i den stora partimofionen till den urtimariksdagen lade socialdemokraterna ner stor kraft på aft slippa erkänna deftaförhållande. Man försökte atf på en och samma gång försiktigt hålla med om attdet kanske kunde finnas anledning att hålla tillbakakonsumtionen och påstå att det just för tillfället tvärtom fanns anledning attytterligare öka efterfrågan. I den nuaktuella mofionen konstaterar man rakt upp och ner: "Vi lever som nation över våra tillgångar i denmeningen att vi konsumerar mera än vi producerar." Detta leder bl. a. tillinflation. Def sägs nämligen också i motionen; "En inflationisfiskutveckling vittnar om aft de sammanlagda anspråk som reses på den kaka somskall delas är större än kakan." Det här är välkomna, nyvunna insikter. Åven de sexsocialdemokratiska ekonomerna, som har åberopats i debatten och som ifidningen Arbetet presenterade en hästkur för den svenska ekonomin, kräver attsocialdemokratin nu skall inse atf en dämpning av den offenfiiga sektornsexpansion är en oundviklig del i en polifik som syftar till att nå ekonomiskbalans. Den hästkur som de socialdemokratiska ekonomerna lanserade är i självaverket till stor del eft erkännande av den politik som regeringen nu för. Menden är inte minst en hård kritik av oppositionens oförmåga att komma med effrealistiskt alternafiv i dessa avseenden. Vi får nu se vad det härdebattinlägget leder fill. sade alldeles aft man lyssnartill det man vill lyssna till, och det som inte passar för man åf sidan. Jaghoppas att deffa är ett avsnitt som man infe skall föra åt sidan. I varje fallblir def utomordentligt intressant att se hur mycket dessa ekonomer, som ocksåär representerade i "krisgrupp" inom detsocialdemokrafiska partiet, kan göra sig hörda och vad detta kommer att ledafram fill i den produkt som gruppen skall presentera . Ett annat uttryck för én glädjande tillnykfring inom detsocialdemokratiska partiet är det klara uttalandet i partimotionen om detnödvändiga i "att genomföra en avsevärd öch generell sänkning avmarginalskatterna". Det finns dock alltjämt en rad inbyggda motsättningari socialdemokraternas I reservafionen om riktlinjerna för budgefregleringen säger nämligenoppositionen: "I socialdemokrafiska motioner och reservationer iriksdagen har alltsedan 1976 starka varningar utfärdats mof den lättsinnigafinanspolifik som den borgerliga regeringen bedrivit." Det är helt sant att socialdemokraterna har varnat förstora budgetunderskott, och def är en berättigad varning. Mensocialdemokraterna har inte fäst särskilt stort avseende vid sina egnavarningar när de utformat de konkreta kraven. Ända harsocialdemokraterna bedrivit en konsekvent överbudspolitik, som skulle ha ökatbudgetunderskottet ytterligare. Jag häller inte med om atttreparfiregeringarnas eller folkpartiregeringens finanspolitik varitlättsinnig, som socialdemokraterna påstår. Klart är emellerfid atfsocialdemokraterna när def gäller prakfisk handling krävt en åtskilligt merlättsinnig finanspolitik än den som faktiskt förts - låt mig bara erinra om detmiljardslukande s. k. 90-dagarsprogram som lades fram års val.Överbud presenterar man även . Den socialdemokratiska partimofionen är intealls totalfinansierad. Def återstår att se om man kommer att vara återhållsam iutskottsbehandlingen. Åtskilliga av de krav på åtgärder inom den ekonomiskapolitiken som socialdemokraterna fört fram har varit avdagsländekaraktär och säkert aldrig riktigt allvariigt menade. Vem harexempelvis hört någon socialdemokrat föra fram krav på importdepositioner,som så sent som ansågs vara ett riktigt medel motallehanda problem inom den ekonomiska politiken? säger man att de bör sänkas. Om detta ärallvarligt menat får väl framfiden utvisa. Det behöver kanske inte betyda såmycket att man i reservationen talar illa om regeringens allvarligt menadeinbjudan till överläggningar om hur marginalskatterna skall kunna sänkas fillhögst för de flesta inkomsttagare. Möjligen är def som i det avseendetskrivits av reservanterna ett uttryck för att de är fångar i den egnakonfrontationstaktikens säregna ordval. Jag hoppas aft man kommer aft ta uppsakfrågan på ett annat sätt . Ett genomgående tema i den socialdemokratiska mofionen omden ekonomiska polifiken är att åfsframningspolitiken drivs alltför långt - detvar ju eft viktigt tema också i anförande. framför mankritik som går ut på att budgetunderskottet är alltför stort. I motioner ochreservationer har socialdemokraterna lagt ner betydande möda på attförsöka förena dessa till synes motstridiga uppfattningar. Det gör man iallmänhet genom att hävda att de genom regeringens besparingsförslag frigjordaresurserna infe kan utnyttjas produktivt. Det är inte allfid så lätt att insevad som avses med defta påstående, ty om man menar att den nödvändigaåterhållsamheten med offentliga och privata konsumfionsök-ningar måste förenasmed offensiva insatser för att stimulera investeringar och produktionsökninginom industrin, är detta ytterligare en insikt som regering och opposifion hargemensamt. Skall obalanserna i ekonomin kunna rättas fill, och detmåste ju ske, krävs det stor återhållsamhet med nya konsumtionsutgifter. var dettaäven en av huvudpunkterna i den s, k, hästkuren som s-ekonomerna presenterade.Denna återhållsamhet måste prägla hela ekonomin, men naturligtvis i synnerhetdess hitfills snabbast expanderande del, dvs, den offentliga sektorn. Men defräcker inte med defta. Återhållsamhet när det gäller nya utgifter måstekombineras med offensiva åtgärder i syfte aft få fart på investeringar ochekonomisk tillväxt. Detta dubbla grepp är precis vad regeringens politik syftarfill. När den offenfiiga sektorn utgör en liten del av BNP, kanman låta den växa i den takt som man själv önskar. Men när stat, kommun ochsocialförsäkringssektor redan tar merparten av BNP i anspråk för egenkonsumtion och omfördelning, går det infe att som låta de offentligautgifterna öka snabbare än de totala resurserna växer. Skall vi återställa densamhällsekonomiska balansen, måste de offentliga utgifterna under praktiskttaget hela återstoden av växa t. o. m. klart långsammare än BNP.Detta är något som - åtminstone för statens del - är pä väg att ske. Def är viktigt att understryka aft det är ytterst svårt,kanske omöjligt, att komma till rätta med balansrubbningarna ufan tillväxt iekonomin. Det är inte säkert atf ens mycket dramatiska utgiftsnedskärningareller skattehöjningar ensamma skulle kunna leda fill den nödvändigaminskningen av underskotfen i bytesbalans och statsbudget. Vad som därutövermåste till är en politik som stärker näringslivets konkurrenskraft och främjartillväxt av produktion och inkomster. Därigenom kan exporten öka, importendämpas och skatteinkomsterna sfiga utan en höjning av skattesatserna. Näringslivets konkurrensförmåga har under en följd av årutvecklats negativt, med undantag för perioden efter devalveringen1977, både på utlandsmarknaden och på hemmamarknaden. Lönsamheten har längevarit alltför svag, och detta verkar som en hämsko på investeringsviljan. Utanegna vinstmedel för aft finansiera en rimlig del av investeringskostnadenleder alltför ofta jämförelsen mellan säkra räntekostnader på lån och en osäkeravkastning på produktiva investeringar till att investeringarna helt enkeltinte görs. steg visserligen vinstnivån inäringslivet, men den förblev ändå mycket låg. Betecknande är jämförelsen ifinansplanen, som visar att vinsterna i förhållande till produkfionsnivån vidden senaste konjunkturuppgången inte nådde högre än till den lägsta nivå somuppnåddes under lågkonjunkturen 1971-rl972. Ändå har industrins investeringar ökat under de senasteåren. ökade de och 1980 i volym. Det är dock en ökningfrån en mycket låg nivå. Det är nödvändigt atf investeringarna hålls uppe och helstökar ytterligare under den kommande konjunkturnedgången. Regeringen har därförgjort flera insatser för att stimulera industriinvesteringarna. För det första: Extra invesferingsavdrag medges . I motsats till fidigare avser detta avdragbåde statlig och skatt. För det andra: Investeringsfonderna släpps fria ocksåunder 1981 i hela landet för industriinvesteringar och i stödområdet även förandra investeringar. För dettredje: De nya vinstfonderna får utnyttjas . För det fjärde: De särskilda likviditetsutjämningskonfonakommer också att få utnyttjas. Tack vare atf aktiesparandet stimulerats och vissaspekulativa beteenden motverkats genom ändrade skatteregler strömmar nu nytfkapital fill aktiemarknaden. Jag har i årets socialdemokrafiskaekonomisk-politiska motion också sett en tillnykfring när det gäller synen påbehovet av atf öka företagens konkurrenskraft. Så långt som till atf erkännabehovet av hygglig lönsamhet och soliditet i företagen har man infe kommit, mendet är inget tvivel om atf det är kring dessa problem som många av motionensförsiktigt hållna näringspolitiska resonemang cirklar. Det kan finnas anledningatt begära ett klargörande på den här punkten. Är enligt socialdemokrafiskuppfattning avkastningen på näringslivets investeringar fillräcklig föratt möjliggöra den av alla önskade industriella expansionen, eller behöverlönsamheten öka ytterligare? Jag har, herr talman, inledningsvis angett den ekonomiskapolifikens uppgifter i sju punkter, om vilka jag tror att def råder bredenighet tvärsöver partier och intressegrupper. Def gällde att bekämpa inflationen,att inte låta de offentliga utgifterna öka mer än samhällsekonomin tål, dvs.att dra ner den ökningstakt vi hitfills haft - den punkten tål kanske atfdiskutera ytterligare just med -, aft återställa balansen iutrikesaffärerna, att minska vårt oljeberoende, att sätta fart på produktionenigen, atf motverka arbetslöshet och undersysselsättning och aft skapa ettskattesystem som gynnar arbete, hederlighet och sparsamhet. Det är den verklighet vi har atf arbeta med. Kring dessauppgifter borde def gå att ta gemensamma tag, bara def finns litet god vilja.Vårt land är en ovanligt homogen nation. Vi saknar de klyftor som plågar mångaländer, infe minst i - klyftor som ohjälpligt delar folken efterspråkliga, religiösa, kulturella och etiska gränser. Vi har också mindresociala och ekonomiska skillnader mellan människor än vad man har på de flestaandra håll. Den grundläggande enigheten borde vara en stor tillgång, inte minsti det politiska arbetet. Vi skall infe heller använda överord när def gällersamarbetets former. Svensk polifik och svenskt näringsliv präglas infe av någonoförsonlighef, även om vissa säkert vill ha mer av den varan. Det räcker medatf vi vårdar vår gamla förmåga atf över parfi- och blockgränser, mellan arbetsmarknadensparter och i alla våra folkrörelser samverka kring vad som bäst gynnar landetoch människorna. Jag sade också inledningsvis att jag gärnaskulle vilja kommentera några av de punkter som tog upp i sittanförande. Då vill jag gärna starta med aft säga att det kanske är litet förlätt att säga som förrförre finansministern sade här. År 1932-1976 hade visocialdemokrater regeringsansvaret, sade han, och def är förvisso sant - det varvisserligen något mellanspel med koalition, men ni hade i alla fall det heltklart dominerande ansvaret. gick det bra, men efter 1976har det varit 4 1/2 besvärliga år, sade . Jag tycker nog ändå,, atf det finns plats för att nyansera def påståendet väldigtlångt. Låt oss erkänna aft under de år som -särskilt naturligtvis under de första decennierna efter andravärldskrigefs slut - var i ett ovanligt gynnsamt läge och att det därför var enrätt lätt uppgift aft regera landet. Jag vill infe säga annat än att denuppgiften sköttes väl, men i förhällande fill vad vi nu upplever islutet av och vad vi står inför på 1980-talef var det ändå enförhållandevis lätt uppgift aft bygga upp ett välstånd i det här landet - motvad vi har ätt möta i den nu sittande regeringen. Det är inte så svårt atf sesig omkring och finna en rad socialdemokratiskt styrda länder som lever medsamma problem eller värre problem - fa bara . Logiken atf en socialdemokrafisk regering alltid ledertill välstånd, välfärd och trygghet för def svenska folket medan det med enicke socialdemokrafisk regering blir besvärligheter håller alltså infe, GunnarSträng. Lät oss vara överens om att det var litet för lätffärdigt resonerat.Def finns en mängd andra problem som är med i bilden och som andra socialdemokratiskaregeringar inte har skött bättre utan snarare sämre än vad den regering som nuhar ansvaret i gör. Låt mig bara peka på hur vi har klaratarbetsmarknadssituationen här i landet jämfört med hur socialdemokraterna harklarat den i exempelvis och - jag menar då den labourregeringsom satt före den nuvarande konservativa regeringen med i spetsen. När defta nu är sagt, tycker jag aft vi bör se litetkritiskt också på överbryggningsåren 1975 och 1976. Det har fidigare pekats påaft def har kommit in en ny insikt i de socialdemokrafiskadokumenten. Jag har i mitt anförande pekat på flera punkter. En skrift som hartilldragit sig stor uppmärksamhet är def fondförslag som har lagts fram. I defsäger man klart ut aft löneutvecklingen medförde att manflck mycket svåra kostnadsproblem aft hantera. Jag skall infe citera hela detlånga aktstycket, för jag tror att känner väl till aft detta ärett konstaterande som man gör om de s. k. överbryggningsåren. Löneutvecklingenvar under dessa år sådan att man flck en puckel som skapade storakostnadsproblem framöver. Jag tror atf C.-H. gjorde en rikfig anmärkningom industrins situation i . Han sade om överbryggningsåren atf man intei tid tog itu med de strukturproblem i industrin som då var kända. Om dendåvarande socialdemokratiska regeringen hade varit vaksam, borde den ha tacklatdessa problem på ett bättre sätt och inte lämnat över dem till en kommanderegering att lösa. Vi hade en mängd branschproblem att hantera under de förstaåren, och de kommer att förstärkas . Det är helt klart, och detsade också i sitt anförande. Detintressantaste avsnittet i anförande tycker jag var det där hantalade om arbetsmarknadssituationen. Han hävdade faktiskt att vägen ut ur densvenska ekonomiska krisen är att anställa folk för fulla muggar i kommun, ilandsting, i stat. Det var i en kort sammanfattning ungefär det recept somGunnar Sträng hade. Han trodde infe på aft industrin kunde ta emot så värstmycket mer människor, därför aft där skulle robofar och datorer i stället skötajobben och människorna skulle anställas inom den offentliga sektorn. Det där låter kanske bra. Jag är medveten om aft under1970-talef var det den offentliga sektorn som svarade för den stora tillväxtenpå den svenska arbetsmarknaden. Det är därför vi nu kan notera det högstasysselsättnings-fal som vi någonsin har haft på svensk arbetsmarknad. Det finnsett stort behov av tjänster på den offentliga sektorn, framför allt inom värd-och utbildningssektorerna. Men det var hanferbart, , dåman fortfarande kunde låta de kommunala skatterna växa och när man också kundeöka skatteuttaget till stat och landsfing. Def skedde väldigt snabbt -skattekvoten ökade pä bara ett tiotal år från upptill . Men kommermin fråga till . Är det alltså rekommendation atf låtaskatterna i kommuner, landsting och stat växa vidare för att finansiera enkraftig sysselsättningsökning inom den offenfiiga sektorn? För det går infe attbara säga aft man skall anställa folk inom den offentliga sektorn - man måsteockså vara beredd att tala om hur lönekostnaderna skall finansieras. Vi är i en situation då kommunerna tar hand om ca160 miljarder av de 525 miljarder som hela BNP omfattar. Vi har skattesatsersom i många kommuner ligger på . och en bra bit däröver. Jag troruppriktigt sagt att det blir svårt att bara vandra vidare på 1960- och1970-talens väg. Def skulle för kammaren vara utomordentligt intressant atfhöra hur menar att han skall finansiera den här tillväxten inomden offentliga sektorn. Jag vet inte vilken volym han avsåg, men det lät som omdet skulle fortsätta på ungefär samma sätt som förut. Då gäller det ca 400 000nya jobb på en tioårsperiod. Jag håller gärna med när defgäller ett avsnitt i hans resonemang om hur exportindustrins struktur ser uf iSverige . Det som överraskade mig var möjligen det aft mig och övriga statsråd aft vakna till och se pä hur strukturen serut , att svensk industri har tappat sä mycket av insatsvarorna till importen.Det är ju i och för sig riktigt, men det är inte pånågot sätt enny informationför mig. Jag tror atf kan erinra sig i varje fall ett par fredebatter som vi hade då saft i statsrädsbänken ochdå jag talade om nödvändigheten atf få den mindre och medelstoraföretagsamheten att expandera, så atf den kunde ta hand om insatsvarorna iexportindustrin. Man såg hur denna företagsamhet höll på atf tappa mark och hurföretagen köptes upp, fusionerades och försvann. Infe minst kände jag problemetväl från def län jag representerar, nämligen . Jag var verkligenvaksam på den punkten, och jag tycker aft def är tråkigt atf vi har kommit sålångt aft vär exportindustri fill 50 å är beroende av insatsvaror frånandra länder. Jag är gärna med på att vi skall försöka ta fillbaka de härmarknaderna. Men då kommer frågan: Hur skall det gå till? Där hade GunnarSträng inget recept vad jag kunde höra. Jag är intresserad av att få föra dendebatten vidare. Jag tror att def är nödvändigt aft man tar fasta på aftdef skall kännas lönsamt att sätta i gång nya företag, att ta litet extra tagigen. Därför har vi försökt förändra företagsbeskattningen, så att man intedrabbas av de beryktade Pomperipossaeffekterna, som väl kännertill och som han hade många besvärliga debatter om i mitten av 1970-taIet. Detär därför det är så viktigt att vi får en sänkning av marginalskaften. För defhär är en motor. Ufan tvivel reagerar löntagare positivt på atf de får litetmer kvar av de senast intjänade hundralapparna. Jag tror inte aft vill bestrida det. Jag tycker att det här fanns en liten nyansskillnad mellanvad som sägs i den socialdemokrafiska mofionen och i reservationen och vadGunnar Sträng sade om marginalskatten. Jag skulle därför gärna vilja riktaockså följande fråga: Är motståndare till en radikalmarginalskaftesänkning, nägot som jag tror att egentligen alltidvarit? Det lät så. Jag uppmanades att ta väldigt försiktigt på detta. GunnarSträng erinrade om att vi gjort vikfiga saker i de två Fälldinregeringarna ochi för aft göra det litet mer lönsamt atf ta extra tag.Får jag erinra om atf vi fasat av några procentenheter, att vi har införtinflafionsskyddet och att vi infört ett marginalskattetak. Allt detta äråtgärder som verkar för det syfte som vi talade om under den fid vi varoppositionsparti. Vi vill gå vidare, och vi vill verkligen uppnå en rejälmarginalskattesänkning. Glöm inte bort att av alla löntagare i det härlandet befinner sig i inkomst skikten . Det här är alltså infenågot stort intresse för höginkomsttagarna utan för de många tjänstemännen ochför mycket stora grupper av LO-kollektivet, som upplever marginalskatterna sombetungande. Def är naturligtvis därför som man möter en allt större förståelsefrån löntagarorganisationerna när det gäller atf verkligen göra något åt marginalskatternaoch inte bara - som ibland litet kritiskt har sagts till regeringen -att tabort någon enstaka procentenhet. Något mera rejält måste göras, hävdas alltoftare. Jag vill än en gång ställa frågan om i detavseendet befinner sig i någon form av opposifion mot exempelvis vad Kjell-OlofFeldt sade i en debatt med mig och som publicerats i . Jaguppfattade honom så, att han också hade som målsättning att vi skulle komma nedmot 50-procentsnivån och att han ansåg att man bör sänka marginalskaftetakef.På den senaste punkten var han något oklarare - det medger jag. Beträffande nivåerna hade vi således i stort sett sammauppfattning. hade också synpunkter på beskattningen av deallra högsta inkomsttagarna - jag är medveten om det, men de tål att väldiskuteras. Jag hoppas, , att vi, när vi sätteross ned och diskuterar marginalskatterna, skall kunna mötas i en reform somverkligen sätterfart på hjulen i den svenska industrin. Det behövs, om vi skall klara de Nr87 obalanser som vi lever med. Under detta anförande övertog andre vice talmannen ledningen av 39 () replik: Def är naturligtvis omöjligt atf gå herrWirtén till mötes och svara på allting som han frågade om här. Men låt mig barainledningsvis fråga: Har vi i det här landet över huvud taget råd att arbeta?Rent förståndsmässigt borde vi ha råd med def. Jag har i mitt fidigare anförande beskrivit de klarabegränsningar jag ser i fräga om att industrin skall rekrytera flera anställda,eftersom det gäller en volymökning som fas fram med en rationellaremaskinapparat och infe med fler anställda på verkstadsgolven. Då kvarstårfrågan; Skall vi i det här landet inte ha råd att arbeta? Två vägar återstår:antingen far den offentliga sektorn - jag bortser från att vissa avsnitt iindustrin kan hjälpa till - hand om människor som vill ha arbete och undersökervar def finns behov av aft anlita dem, eller också fortsätter man med enansvällning via arbetsmarknadsverket i fråga om utbildning, omskolning ellervilka aktiviteter det nu än är -halvskyddade, skyddade etc. Inte mindre än 119000 människor arbetar ju f. n. på def området. Dessutom, : def kostar precis lika mycketpengar. Jag kan därför svara med följande motfråga: Skall vi täckade kostnaderna över skatten fill landsting och kommun, eller skall vi täcka demöver statsskaften? Om vill hålla uppe sysselsättningen, kommer handå i def perspektivet att finna sig i att nya miljarder skickas över tillarbetsmarknadsverket med jämna mellanrum? är det ju fråga omhuruvida vi skall låta människor gå arbetslösa eller om vi skall hasysselsättning för dem. Jag ansluter mig fill def senare alternafivet, och jaghoppas atf gör detsamma. Därför är problemet infe svårare än jagnyss redovisat, I fråga om marginalskatten är det ju så, att tvåtredjedelar av landets skattebetalare ligger på maximalt imarginalskatt . Jag är alldeles övertygad om aft många av småföretagarna -utifrån deras förefagardeklarafioner - har årsinkomster på bortåt 60 000, 65000 och , - men inte mer. Då är marginalskatten inget problem.Marginalskatten blir ett problem när man kommer upp i årsinkomster över 120 000kr,, då den utgår , eller ,, då den utgår med 85 %.Trots de höga marginalskatterna lever de människorna bättre än de som tjänarväsentligt lägre - det går aldrig aft komma ifrån. Därför skall man infe utlovakraffiga sänkningar av de högre marginalskatterna som en förstahandsfråga, Defär min uppfattning. Jag uppfatfar replik så, attvad han nu rekommenderar är höjda kommunalskatter för atf man skall kunnaanställa människor inom bl, a, barnomsorgen, undervisningsväsendet och äldreomsorgeneller för att - via höjd landstingsskatt - ta hand om långtidsvården. Jag ärhelt överens med om att barnomsorg och äldrevård är prioriteradeområden, där vi måste satsa stora pengar. Satsningar på dessa områden måste viändå göra via en omprioritering frän andra sektorer, sävift jag kan förstå.Eller menar att den kommunala expansionen skall få fortsätta somhitfills? Def är eft annat sätt att se samma problem.