prot · G4097 · 1980-12-31 00:00:00 — Man säger sig inse problemet rned de högamarginalskatterna, men det enda egna bidraget på skattepolitikens område är kravetpå indexregleringens avskaffimde. vilket skulle skärpa marginalskatternakraftigt för alla heltidsarbetande. Det växande bytesbalansunderskottet vill man bota med attinföra importrestriktioner som skulle kasta över ända anseende som enav frihandelns främsta försvarare. Och naturligtvis, fru talman, har rnan nu också förklaratkrig mot regeringens sparplan. Den innebär ett hot mot välfärden. Den drabbarde svagaste. Den handlar om social nedrustning. De politiska klyschorna harhaglat, och bristen pä förståelse för ekonomiska problem har varitnästan total. Men oppositionen har gjort det för lätt för sig för altbli trovärdig. Att påstå att man skär ner på angelägna områden när man prutarpå tänkta ökningar i statens budget aren självklarhet. Skall det finnassammanhang i kritiken pä den punkten måste man hävda antingen att det finnsmiljarder av onödiga utgiftsposter i statsbudgeten eller att någon minskning avde offentliga utgifterna egentligen inte alls behövs. Men inget av dessa påståenden iir möjligt att göra av densom seriöst granskar regeringens ekonomiska förslag och har något slagsmedvetande om ekonomiska situation. Naturligtvis går regeringens besparingsförslag ut överdelvis angelägna områden. Att spara utan att någon märker det går faktisktinte. På nästan alla områden där vi föreslagit minskande utgiftsökningar hadedet varit roligare att i stället få föreslå ökade satsningar. Men när vi nu för att rädda välfärden tvingats tilluppbromsningar av utgiftsökningarna har vi - i motsats till vad oppositionenpåstått tidigare i debatten - konsekvent gått in för att skvdda de svagaste;pensionärer med bara folkpension i förhållande till dem som har ATP eller andrasidoinkomster, barnfamiljer i förhållande till dem sorn inte har barn attförsörja, handikappade i förhållande till friska, ofta eller kroniskt sjuka iförhållande till oss som mera sällan behöver gå till doktorn eller köpamediciner, etc. Och naturligtvis går det inte heller att påstå att vi kanavstå från att dämpa den statliga utgiftsökningen - inte utan att rnan i såfall låter hela den nödvändiga åtstramningen drabba den privata konsumtionen,vilket skulle kräva kraftigt sänkta reallöner, eller - om man skyggar för detperspektivet, vilket jag antar att socialdemokratin trots allt gör - låterallting rulla på som om ingenting hänt med ökande underskott både i statsbudgetoch i utrikesaffärer som följd. Ingen skall komma och påstå - jaghar framhållit det tidigare och jag vill upprepa det - att detta vore en bättrepolitik för de svaga i samhället. Resultatet skulle bli en ökad inflation, somalltid slår hårdast mot de inkomstsvaga, ökad arbetslöshet, som inte i förstahand brukar drabba människor som är rika. och en påtvingad bantning av statensoch kommunernas budgetar med begränsade eller inga möjligheter för stat ochkommun att välja och vraka bland angelägna och mindre angelägna områden. Att sänkta reallöner skulle bli en annan konsekvens av ensådan uraktlåtenhetspolitik är det ingen som betvivlar, i varje fall ingaekonomer. Det finns i omedelbara grannskap exempel på hur just dettainlriiffat. just pä grund av den sortens ovilja att se verkligheten i vitögatsom de svenska socialdemokraterna med sådan övertydlighet har demonstrerat iden här debatten. Det behövs verklighetssinne i svensk politik . intebara en jakt efter kortsiktiga SIFO-poäng. En och annan besk sanning måstesägas om den politik vi alla mer eller mindre har haft ansvaret för men somvisat sig vara mindre framsynt, om ett folk som blivit bortskämt av enpålitligt stigande materiell standard. Men detta verklighetssinne, fru talman, får inte förväxlasmed pessimism. Del är inte för att förbereda svenska folket för en framtid imörker som regeringen föreslår sparplaner och momshöjningar. Det är för attskapa en ljusning längre fram. Skall vi kunna göra det. dä räcker det inte heller medrner eller mindre hårdhänta svältkurer. Vi måste också satsa på offensivaåtgärder som skall ge svenskt näringsliv växtkraft och förmåga att återtaförlorade marknadsandelar och att slå sig fram på nya marknader. Besparingarna i privat och offentlig konsumtion är ett ledi dessa ansträngningar. Syftet är att skapa utrymme för investeringar som gerkonkurrenskraft och ökad exportvolym. För detta måste vi stimuleraaktiesparandet och öka sparande och lönsamhet genom någon form avmedborgarfonder av den modell som föreslagit. Vi måste också stimulera arbetet genom ett rimligareskattesystem. Niir huvuddelen av en inkomstökning även för vanligaheltidsarbetande går bort i skatt, då finns det faktiskt fog för att säga attdet inte lönar sig all arbeta, åtminstone inte att arbeta hederligt. Då växerden grå eller svarta sektorn i vår ekonomi, då blir det intressantare att jagaavdrag än att göra en arbetsinsats. Med ett skattesystem som hämmar arbetslusten hämmas ocksåden ekonomiska tillväxten. Och inte minst vi som vill slå vakt om den offentligasektorn har anledning att inse betydelsen av en fortsatt tillväxt. extratillväxt ger lika mycket pengar som hela den sparplan som vi nu diskuterar. Högst 50-procentiga marginalskatter för människor medvanliga inkomster måste vara ett mål för vår skattepolitik. Att en sådanreform försvåras av den nuvarande obalansen i vår ekonomi får inte leda tillatt målet tappas Nr 7 bort. ,>, , , Dessutom måste vi fortsätta attbekämpa skattefusket. Vi inser, fru I 5 ktibr lOSO talman, att det kan finnas principiella invändningar mot denskattefiyktslag som regeringen lagt fram. Men vi behöver den. eftersom vi inte kan med A I, I-.- I tanken att vanligt hederligt folk iSverige skall betala tunga skatter, medan Allmänpolitisk & & & 5 II miljonärer med råd att anlitasmarta advokater inte behöver betala någon skatt alls. Vi behöver också komma åt delar av de underskottsavdragsom innebär genvägar bort från den solidariska principen att rniinniskor skallbetala skatt efter bärkraft. fru talman, måste vi inse att skatteskalor,lagstiftning, bidragssystem och den ekonomiska tillväxten själv iindä bära ärmedel för att bygga samhället, inte några mål i sig. När vi påminner oss massfattigdomen, bostadsslummen,arbetslösheten i det gamla eller ser nöden i dagens utvecklingsländer,inser vi att materiella resurser behövs för att ge människor en lyckligaretillvaro. Men det är också lätt att se att dessa förbättringar i sig inte ärnågon garant för att vi skall få harmoniska människor. Att rädda välfärden handlar därför inte bara om pengar. Vimåste i det hiir bättre lära oss att kiinna människors oro ochönskningar, inse att det trots all omsorg, all vård. alla möjligheter sombjuds, ändå är många som känner sig utanför, att det finns gott om mänskligslum i det svenska samhället, människor som är ensamma, utslagna, missanpassade,sönder-stressade. är det välståndet självt sonfi har skapatproblemen. Välmenande reformgivare på bostadsområdet har skapat bomiljöer somär kliniskt fria från mänsklig värme och utrymme för gemenskap. Den olja som vår levnadsstandard kräver är inte bara päväg att förstöra vår ekonomi utan kletar också ned våra kuster. Den produktionsom vi strävar efter betyder också föroreningar som förpestar vår luft och tardöd pa våra sjöar. I vår jakt efter standard isoleras generationer frånvarandra och hinner föriildrar inte umgås med sina barn. Fattigsveriges värsta sociala plåga, superiet, finns kvari förvärrad form i dagens Välståndssverige. Bokstavligen mitt för våra ögon -för oss här vid - dukar ungdomar under i ett knarkträsk som brederut sig mer och mer. Också dessa brister kräver materiella resurser. Att blundaför de ekonomiska realiteterna är inte något bra sätt att göra samhälletmjukare. Men vi behöver också en mera målmedveten debatt om vad den ekonomiskatillväxten skall användas till och en disku.ssion om tillväxtens miinskligapris. Vi måste dessutom, fru talman, inse att vårt samhällebehöver mera av medmänsklighet och personligt ansvarstagande. Alla problem är inte ekonomiska, eller ens politiska. 20 (); har borgerliga regeringarfört en exempellöst slösaktig politik med avseende på statens finanser. Underdenna tid behandlade man över huvud taget statsbudgetens växande underskott somen restpost som fick bli vad den blev. Det har inte saknats varningar för att denna politikskulle föra oss in i en finansiell kris och bli ett hot både motsysselsättningen och mot den sociala välfärden. Vi socialdemokrater gjorde i1979 års valrörelse mycket klart för väljarna vilka bekymmer som väntade oss.Men de borgerliga partierna förnekade allt detta, förklarade att deras politiklöst våra ekonomiska problem och fortsatte att tala om skattesänkningar, lovadefortsatt social trygghet och full sysselsättning. Efter valet drev man vidare i det statsfinansiellalättsinnet ytterligare . Ännu så sent som fortsatte man attsänka skatter och skapa nya utgifter utan finansiell täckning. Men den här hösten har alltså omsvängningen kommit. Och dåblev den desto brutalare. är budgetunderskottet inte längre en restpost. Attminska detta har i stället blivit det allt överskuggande målet, som sätts förebåde tillväxt, sysselsättning och social trygghet. I något som ekonomiministernkallar Offensiv 80 skall budgetunderskottet nu pressas ned i en förutbestämdtakt, genom hög- och lågkonjunktur. ägnar regeringspartierna all sin kraftåt att skapa skräckstämningar kring de fruktansvärda underskotten, det rnanbara viftade bort som socialdemokratiska svartmålningar. måste alla vara med och betala, förklarar man. Iseptember höjde den borgerliga riksdagsmajoriteten skatterna med sammanlagt 8miljarder. Och i det man kallar sparplanen skall nu ytterligare 4 miljarderdras in från folket genom höjda statliga avgifter, sänkta bidrag och försämradepensionsförmåner. Men är då inte detta enda utvägen? Är det inte sant att vilever över våra tillgångar? Måste vi inte sänka vår levnadsstandard, somregeringen säger, och anpassa vår förbrukning till vad vi förmår producera? Ommänniskors trygghet offras, om de sociala orättvisorna ökar. är inte det ettoundvikligt pris? Regeringens budskap är att allt detta är nödvändigt.Man ansluter sig därmed till den våg av konservativt tänkande som går övervärlden och som hävdar att den enda vägen till en sund ekonomi går över en hårdnedskärningspolitik, med sänkt levnadsstandard för folkets breda lager och enrejäl arbetslöshet genom utrensning av s. k. icke lönsam arbetskraft. Det framgår ganska klart av regeringens s. k.sparproposition hur man har hamnat på denna ståndpunkt. Man erkänner nu att denstora besvikelsen är att industrin inte reagerade med utbyggnad och en offensivproduktionspolitik devalveringar, de sänkta arbetsgivaravgifternaoch de mycket måttliga lönehöjningarna . I stället har industrinsinvesteringar fallit, framgångarna på exportmarknaderna har uteblivit ochframtidstron har inte återkommit. .S protokoll 1980/81:7-8 Det är naturligtvis regeringen att leta efter orsakerna i sina egna felgrepp - misslyckande att stävjainflationen och spekulationsekonomin, frånvaron av en offensiv näringspolitikinriktad på förnyelse och utveckling, handlingsförlamningen i energipolitiken,krisen för bostadsbyggande - allt det som hållit tillbaka vår utveckling. 1stiillet tar man fram två syndabockar. Den ena är kommunerna. De har genom sinexpansion av antalet anställda hindrat industrin att få det folk den behöver,säger man. för att producera och bygga ut. Den andra är något man kallar denbristande flexibiliteten på arbetsmarknaden. Bakom detta uttryck döljer siguppfattningen att antalet arbetslösa har varit för lågt och den s. k.arbetskraftsreserven för liten. Därför nöjer man sig inte med den försvagning avarbetsmarknaden som oundvikligen följer av den lågkonjunktur som vi nu går ini. Efterfrågan skall pressas ned ytterligare, så att arbetslösheten blirpåtaglig. Enligt den senaste arbetslöshetsräkningen gick i septemberöver 90 000 människor utan arbete. Varslen om permitteringar.produktionsinskränkningar och företagsnedläggningar har kraftigtökat. har antalet lediga platser gått ned. gör i sin höstrapport den bedömningenalt ekonomi kraftigt bromsar upp sin tillväxt, nedernot 1 %.Man beräknar att arbetslösheten skall stiga med 70 000 personer upp till ca 150000. Detta är dessutom bara den genomsnittliga arbetslösheten under 1981.vilket betyder att arbetslösheten kommer alt närma sig200 000. Men de här mycket pessimistiska bedömningarna görkonjunkturinstitutet utan att räkna med effekterna av den ytterligarenedskärning av efterfrågan och sysselsättning som regeringen nu villåstadkomma. Genomförs den s. k. sparpropositionen som den nu ser ut är detuppenbar risk för att produktionsökningen i helt uteblir ocharbetslösheten blir ännu större än de 150 000 räknar med. Man måste fråga sig hur regeringen kan tro att dennapolitik skulle kunna leda fram I ill det mål man säger sig eftersträva - dvs.att minska det stora underskottet i vår utrikeshandel, förstärka vår industriså att den kan exportera mera. Visst kommer importen att bromsas, om människorsköpkraft minskar. Men deras köpkraft minskar också på den svenska marknaden,och det betyder att arbetskraft, maskiner och råvaror inte kommer tillanvändning. Och vad händer om vi då inte heller får någon avsättning påexportmarknaden? arbetskraften blir sysslolös, maskinerna och råvarornaobrukbara. Människor slås ut ur arbetslivet, maskiner står stilla, företagläggs ner. Det här är raka motsatsen till sparplan - det är ett rentslöseri med våra ekonomiska resurser, och det är helt meningslösa mänskligauppoffringar. Det är inte heller det ekonomiska klimat där näringslivet villbygga ut. förnya sin produktion, satsa . Risken är därför stor att också detta borgerligaexperiment med svensk ekonomi blir. liksom det förra, en enda stor besvikelse.Trots uppoffringarna av levnadsstandard och social välfärd står vi efter enperiod av arbetslöshet och stagnation kvar med samma problem som vi började med- våra produktionstillgångar är fortfarande för små därför att de inte har ökatutan tvärtom minskat. Har vi då också kvar samma regering med sammakonservativa tänkande blir det motiv för en ny omgång av nedskärningar ochresursförstörande politik. Regeringen gör ett tappert försök att beskriva sin politiksom offensiv därför att man också föreslår vissa skattelättnader förinvesteringar och för aktieägarna. Men vad hjälper det om efterfrågan påföretagens produkter går ner. ifall det inte finns avsättning för en ökadproduktion? En liten överraskning finns dock i regeringens ekonomiskapolitik. För att stimulera industrin till investeringar, för att skaffa framriskvilligt kapital, vill man förstärka med 600 milj. kr., somfonden skall köpa aktier för. - det var den störstasocialiseringsaktionen i svensk politisk historia. Den var uttrycket förlöntagarnas kollektiva makthunger, ett hot mot friheten och demokratin. ärdet alltså till den som en borgerlig regering sätter sin lit när man skallstimulera näringslivet. Detta är intressant därför att de borgerliga attackernamot vårt förslag om löntagarfonder följer precis samma taktik som attackernamot . Jag tar det, fru talman, som en fingervisning om hur detså småningom kommer att gå också med kampanjen mot löntagarfonderna. Det finns även anledning att fråga vad regeringen trorskall hända om kommunerna på grund av regeringens finansiella utpressningslutar anställa personal. är av de arbetslösa kvinnor. Om nukommunerna skär ner på skolan, sjukvården, barnomsorgen, fritidsverksamheten,så betyder det framför allt att kvinnorna drabbas av en försvagadarbetsmarknad. Är det då verkligen dessa kvinnor som skall bli industrinsarbetskraftsreserv? Och dessutom; Till vilka industriföretag skall de gå?Konjunkturinstitutet räknar tvärtom med att industrin kommeratt efterfråga mindre arbetskraft och minska sin sysselsättning ellerungefär 30 000 personer. Frågan är: Kan detta leda till något annat än ökadarbetslöshet -och ökad arbetslöshet bland den grupp som redan tillhör desvagaste på arbetsmarknaden? Detta, fru talman, kan inte vara en rimlig väg ut ur våraekonomiska problem. Det hjälper inte att sänka förbrukningen för att få den ibalans med tillgångarna, om dessa tillgångar minskar. Vi ökar intetillgångarna genom att tiotusentals fler människor tvingas att sluta arbeta. Vifår inte en stark och slagkraftig industri i ett klimat av ekonomiskstagnation, hård åtstramning och fortsatt inflation. Socialdemokratin anvisar en annan väg. Den bygger på detsom har varit själva kärnan i ekonomiska utveckling;att alla människor som vill och kan arbeta också skall göra det. Det är baragenom människors arbete som ett ökat välstånd kan skapas och de produktivatillgångarna utnyttjas till fullo. Därför måste sysselsättning ochproduktion hållas uppe också under den kommande lågkonjunkturen. Det kan ivarje fall aldrig komma i fråga alt försvåra och fördjupa lågkonjunkturen genomatt staten drar in köpkraft från människorna. Det är också i detta ekonomiska klimat sorn det ärrealistiskt att tro alt industrin kan stimuleras till ökade investeringar, tillden nödviindiga förnyelsen och utvecklingen. Då blir det meningsfullt förföretagen att satsa pä forskning och för samhället på utbildning. Med fullsysselsättning kan löntagarna känna trygghet också i förändringar, då går detatt skapa den flexibla arbetsmarknad som regeringen efterlyser. Och medtrygghet för sysselsättningen, med vinster som används för produktivainvesteringar, blir det också möjligt att nå rimliga uppgörelser pålönemarknaden och att hålla inflationen nere. När det gäller inflationen är det i själva verket bara iett samhälle där produktionen fortsätter att öka som vi har en chans att börjafå ner takten i prisstegringarna. Regeringen lovar nu att dagens 15-procentigainflation skall kunna halveras till . Men om man inbillar sig att dettaskall kunna uppnås genom arbetslöshet och ekonomisk stagnation, tar mangrundligt miste. Det finns alltför många länder som försökt användaarbetslösheten som vapen mot inflationen men som hopplöst fastnat i det somkallas stagflation. man åstadkom arbetslösheten men fick behålla inflationen. Det är också i en ekonomi som ger sysselsättning och ökadproduktion som man kan minska underskottet i samhällets finanser utan att detgår ut över sysselsättningen och tryggheten. Den socialdemokratiskariksdagsgruppen kommer att sakligt och utan prestigemässiga bindningar prövasamtliga poster i regeringens s. k. sparproposition. Men vi kommer inte attacceptera några ingrepp som skapar arbetslöshet eller ökar de socialaklyftorna. Socialdemokratin kommer att konkret och i detaljredovisa hur den ekonomiska politiken skall utformas. finns nuen borgerlig majoritet. Den har inte visat något intresse för våraförslag, men har vi kunnat tro att det fanns en grundläggande enighetom att den fulla sysselsättningen var ett övergripande mål. har vi berövatsden illusionen. Vår uppfattning är därför att vi denna höst står inför ettvägskäl i svensk politik, där den borgerliga regeringen vill slå in på en heltannan väg än den som det här landet nu följt . För dennaomläggning har inte något mandat från väljarna - från de människorsom kommer att få betala priset. Därför borde väljarna i ett nyval få avgöravilken väg vi skall följa. Därför kommer vi att rikta en misstroendeförklaringmot regeringen . 21LARS (): I kammardebatten under det urtima riksmötetför drygt en månad sedan betecknade jag det beslut vi då stod i begrepp attfatta - om moms och vissa punktskatter - som ett visserligen på kort siktnödvändigt men i ett längre perspektiv ganska ointressant ingrepp avslabiliseringspoli-tisk natur. Det var regeringens kommande sparpaket och dessåtgärder för att skapa ett bättre näringsklimat som skulle bli avgörande förvåra möjligheter att varaktigt återföra ekonomiska utveckling på rättkurs. Dessa frågor skall behandlas av riksdagen.Det är nu det avgörs, om vi med berått mod skall traska vidare på den väg sombara kan leda utför. Eller om vi skall ta oss samman och välja en färdriktningsom till en början blir mödosam men som ändå för fram till en återupptagenbalanserad tillväxt och fortsatt förstärkning av välfärden för hela vårt folk. Vi är inte ensamma om att ha hamnat i en besvärligsituation. 1 flera andra utvecklade länder har man tvingats göra drastiskaomläggningar av den politiska kursen. Försummelser på det näringspolitiskaområdet och en alltför snabb utbyggnad av den offentliga sektorn har i föreningmed höjda oljepriser försämrat deras internationella konkurrenskraft. Månganationer har drabbats av ekonomisk stagnation med både snabbinflation och stor arbetslöshet. Till en början har man brukat möta dessa svårigheter medännu mer offentlig styrning och reglering. Men har den ständigautvidgningen av det politiska beslutsområdet framstått inte som åtgärd mot utansom en orsak till de problem man brottas med. Följden har också blivit enväxande misstro mot statliga ingripanden och central planering och i ställetett förnyat intresse för att förbättra marknadsekonomins funktionssätt. Manhar blivit skeptisk till selektiva insatser och föredragit generella metoder,bl. a. en restriktiv penningpolitik. Detta är en utveckling som har kunnatiakttas i stora problemtyngda industriländer som , ochFrankrike, men också i t. ex. med en utlandsberoende välfärdsekonomisom mycket liknar vår egen. Egentligen kan det sägas att vi svenskar äranmärkningsvärt sena med att företa den här omprövningen. Våra aktuella problemhar sina rötter långt tillbaka i tiden. Ser man som en helhet samlade produktionsökningen varit endast hälften av genomsnittet förOECD-länderna. Särskilt svag var industriproduktionens tillväxt, medan deoffentliga utgifterna ökade i oförminskad takt. Svårigheterna har skjutits påframtiden med hjälp av utländska län. Internationella jämförelser visar att vi utmärker oss äveni andra avseenden. Vi har gått loss i toppen av den internationella skatteliganoch blev ensamma om den diskutabla äran av att ha en skattkvot påöver . Som jag tidigare framhållit här i kammaren lyckades dock deborgerliga regeringarna hejda skattetryckets ökning vid i slutet av1970-talet. De offentliga utgifterna har däremot fortsatt att stiga, så att denu utgör nära två tredjedelar av bruttonationalprodukten. Del ger ett statligtbudgetunderskott som motsvarar av våra samlade resurser. Detfinansieras delvis med upplåning från företag och enskilda inom landet. Mennära hälften måste få formen av statliga lån från utlandet. Ett land kan inte någon längre tidarbeta med ett budgetunderskott och en utlandsupplåning av den storleksordningjag just beskrivit. Bland mycket annat leder det till en snabb prisstegring.Och egentligen ligger ju inflationen bakom de flesta av de politiska problem vidiskuterar just nu: inom skattepolitiken, inom bostadspolitiken, inomnäringspolitiken osv. Vad särskilt gäller näringslivets villkor och därmedsysselsättningen vill jag erinra orn att den stora statliga upplåningen driverupp ränteläget och tar i anspråk kapital, vilket måste inverka negativt påinvesteringstakten i industrin och därmed på dennas expansionskraft. Om det således är nödvändigt att minska gapet mellanutgifter och inkomster i statens budget, kan det teoretiskt ske på två sätt:genom höjning av skatterna eller genom sänkning av utgifterna. För som regeringen framhåller är det i praktiken otänkbart attgenom skattehöjningar föra upp inkomsterna i nivå med utgifterna. Ett försök iden riktningen skulle leda till skattesystemets slutliga kollaps.Det skulle definitivt ta knäcken på företagsamheten i vårt land. Och det skullemedföra väldiga reallönesänkningar för tjänstemän och arbetare, som de att dömaav erfarenheterna aldrig skulle kunna förmås att acceptera. I verkligheten har vi alltså ingen handlingsfrihet. Detfinns bara en utväg. och det är att begränsa de offentliga utgifterna.