prot · G4097 · 1980-12-31 00:00:00 — De mänga uttalandena från koncernledningens sidaundergrävde med stor kraft varvets möjligheter. De anställda och de fackligaorganisationerna kan samstämmigt intyga att koncernledningen inte gett varvetdet stöd som var en förutsättning för att varvet skulle lyckas. Och, herr talman, lika litet som ivaras har vi nu en fastlåst position i varvsfrågan. Jag vet alt ocksåLandskrona kommun och de fackliga organisationerna har en öppen inställning.Men liksom kommer vi också nu att sätta sysselsättningsfrågan främst.Vi har våra tre handlingslinjer . Dem känner industriministerntill. Anf, 36Industriministern ; gör en något annan beskrivningnu när han talar om att den ekonomiska politiken, som den nu föreslås frånregeringens sida. skulle innebära risker för ökad arbetslöshet. Det ligger i såfall i konjunkturutvecklingen. Men ansatsen, inriktningen, är ju att skapautrymme för en ökad expansion inom industrisektorn. Och om vi inte lyckas meddet kan man kanske anse att vi inte heller har lyckats äterställa den svenskaindustrins konkurrenskraft i den takt vi skulle vilja. Men här menar jag att vihar ett gemensamt ansvar - politiker, arbetsmarknadens parter och industrin -för att nu verkligen värna om kostnadsutvecklingen, värna om konkurrenskraften,sä att vi inte fortsätter att förlora marknadsandelar och sä att vi också ökarvår konkurrenskraft internt, dvs. Jag tycker att skall vara försiktig med allpå detta sätt föregripa en konjunkturutveckling. Här gäller det ändå att satsapå industrin, på investeringarna, så att vi får en tillväxt som kompenseraruppbromsningen i den offentliga sektorn. Men jag kan inte undgå att notera attvi f. n. har en mycket hög sysselsättning här i landet, genomsnittligt, ochalltså ett mycket gott utgångsläge. När det sedan gäller satsningarna på stålindustrin sägerThage att han inte invänder mot dem. Det noterar jag med intresse. Mende blev för dyrbara, säger han. Men om vi skulle ha följt detsocialdemokratiska förslaget när det gällde bildandet av hade lösningarnablivit ännu dyrbarare. Ni ville t. ex. inte acceptera den ansvarsfördelningmellan enskilt och statligt kapital som blev ett faktum. Ni ville ha ett störrestatligt engagemang. Ni ville i realiteten - om man ser till substansen iförslaget - låta de privata förelagen komma undan billigare och ökaansvarstagandet från När sedan säger att de anställda borde hafått vara med vill jag framhålla att hela processen vid bildandet av varsådan att facket spelade med i förhandlingarna som en i det närmaste likvärdigpart. Det viktiga är emellertid attSSAB-satsningen nu ser ut attha sin planerade gång, att den pä sikt kommer att visa sig vara ett lyckosamtstrukturdrag. att vi tack vare SSAB-satsningen har resurser och möjligheter attgöra satsningen på t. ex. tunnplåtverket, att vi kan säga oss att vi mest konkurrenskraftiga metallurgin i europeisk stålindustri etc. Här finnsalltså positiva inslag som följd av den industripolitiska satsning somtrepartiregeringen beslöt om 1977. När det gäller skogsråvaran och prisökningarna i syd varåtgärderna sannolikt nödvändiga av rnarknadsmässiga skäl för att få råvara tillindustrin. De framstår kanske som rätt starka med tanke på att man i etttidigare skede hade ett relativt lågt virkespris. Jag tycker att slutsatsen,att de statliga pengarna - alltså det statliga aktiekapitalet - i SödraSkogsägarna bokstavligen rinner ut, är förhastad. Det är ju ändå så att detviktiga för en processindustri av den här karaktären är ett högtresursutnyttjande, och det förutsätter alltså en god råvarutillgång. vill jag beträffande de aktuella frågornaSpännarhyttan och Öresundsvarvet säga att det är angeläget i sådanastrukturfrågor som Spännarhyttan representerar att man får en lugn debatt - endebatt som är framåtsyftande. som ser till de reella förutsättningarna. Och dereella förutsättningarna i Spännarhyttan är, som jag harsagt, att omSpännarhyttan skulle behållas som hytta, skulle det föranleda en betydandestatlig subvention under överskådlig fid - handelspolitiskt mycketdiskutabelt med tanke på stålkrisen internationellt, sett ur den enskildejobbarens synpunkt i Spännarhyttan också diskutabelt, eftersom det ändå inteskulle vara någon defintiv framtidslösning. Alltså måste man ha kurage attvända utvecklingen mot arbeten, mot industrier som har bättrefrarntidsförulsätt-ningar och undvika olyckliga politiska låsningar som bådekostar samhället pengar och skapar onödiga och smärtsamma illusioner hos deenskilda människor som drabbas av en ändå i sig själv så smärtsamomställningsprocess. Här har vi ett gemensamt ansvar. Jag är oroad avsocialdemokratins sätt att just exploatera den mänskliga oron i sådana härsammanhang. Beträffande Öresundsvarvet vill jag framhålla att dettainte har varit utsatt för någon kampanj. Koncernledningen ifrågasatte denlånglidsplan som man arbetade fram och det underlag som fanns i tecknade order.Det har ju visat sig att koncernledningen hade rätt i sina påpekanden, och dettycker jagat! vi kan hålla Svenska Varvs koncernledning räkning för.Öresundsvarvet var inte föremål för någon kampanj, utan det var fråga omrealistiska påpekanden beträffande de ekonomiska och marknadsekonomiska förutsättningarna. 37THAGE () replik; Nr 7 När det gällerarbetslösheten är det så, , att den Onsdapen den minskadeorderingången till industrin och de minskade industriinvestering- i cfbtfUp, iqso arnainnebär en ökad arbetslöshet. Industrins meddelanden om att man kommer attmöta lågkonjunkturen med att inte producera mer än vad säger, att inte ha någon lagerproduktion utan i stället skäradphntt ner produktionen, betyder ju också ökad arbetslöshet. Vad gör dåregeringen i denna situation, då konjunkturerna pekar nedåt? Jo, i dennasituation gör regeringen en åtstramning i ekonomin, höjer momsen, höjerpunktskatterna och lägger fram en sparplan. Effekterna av detta vid ingångentill en lågkonjunktur innebär en ökad arbetslöshet. Detta kan inte regeringen komma ifrån. Det fulla ansvaret för en sådanarbetslöshetspolitik har den borgerliga trepartiregeringen. Industriministern återkommer till påståendet attarbetarrörelsen skulle exploatera oron i Spännarhyttan och på andra platser därman drabbas av arbetslöshet och otrygghet. Jag tycker delta är ett brutalt ochillavarslande sätt att beskriva den oro som finns på hundratals platser ochi tusentals familjer runt om i vårt land. Inte kan väl förneka attde anställda i Spännarhyttan och deras familjer känner otrygghet införframtiden? Det berättar de ju själva om. Säkerligen har de också försökt att fåträffa industriministern för att kunna uttrycka den oron och framföra sinasynpunkter med anledning av att de lever i ovisshet inför framtiden.Detta i synnerhet som de upptäcker att vi har en regering som säger att deningenting kan eller ingenting vill göra, utan bara hänvisar till företaget.Inte att undra på att detta föder vilsenhet och oro för framtiden! Det är riktigt att det fanns delade meningar omÖresundsvarvet; det har denna kammare upplevt. Men det förhällandet attkoncernledningen före riksdagsbeslutet hade den ena eller andra uppfattningenär ju ingen legitimation för koncernledningen att efter riksdagsbeslutetfortsätta med sin kampanj mot Öresundsvarvet. Tyvärr besannades mina farhågorfrån riksdagsdebatten . Regeringen och koncernledningen kunde inte smältanederlaget i utan fortsatte kampanjen mot varvet även efter det attriksdagsbeslutet hade fattats. Det iir klart att det ständiga talet omnedläggning har försatt Öresundsvarvet i ett mycket svårt läge. Jag hävdar att sedan riksdagenfattat ett beslut i denna fråga är det regeringens uppgift att se till altkoncernledningen fullföljer riksdagsbeslutet. Intill dess att ett nytt besluthar fattals skall det riksdagsbeslutet självfallet gälla. När orderingången på exportmarknaden och ävennär marknaden inom landet är negativ, är det naturliga sättet att möta detläget att på allt sätt öka investeringarna. De under eftersattainvesteringarna i näringslivet är i första hand den rimliga balans man bör ha iden här konjunkturfasen. Därför föreslår regeringen nu en rad åtgärder och ärberedd att återkomma med förslag om vtterligare åtgärder för att främja Nr 7 investeringarna. Det i och för sigmest angelägna i det läget är ju inte all öka r\ 1 I expansionen i den offentligakonsumtionen, utan det vikliga är alt öka 15 oktober1980 industrins investeringar. Jag har på avstånd noga följt utvecklingen i Spännarhyttan, och jag .,; ;., , kommer all vara där ochträffa de anställda. Mitt omdöme, att ,1 socialdemokratin på ettanmärkningsvärt sätt exploaterar oro. är intejag som är brutal i min attityd i del här sammanhanget. beskrivitett förlopp som jag reagerar emot. eftersom jag vet vilken oro Jag har upplevt detta på andra platser också, och jag vetatt de anställda, liksom de berörda kommunerna, är bäst betjänta av attpolitiker i ansvarig ställning säger som det är. talar om hur de reella och inte försöker arbeta med tillrättalagd information som Här gäller del i stället att utgå från de realistiska förutsättningarna, se till att man kan hålla de enskilda arbetstagarna skadeslösaoch trygga jobben och bygdens överlevnad men låta partitaktiska ochpropagandistiska skäl komma i andra hand. Vad Öresundsvarvet beträffar kan koncernledningen intelastas för vad som skett. Svenska Varvs ledning har tvärtom i sin strukturplanvarnat för övertro. Jag vill ytterligare en gång understryka vad jag sade tidigare,nämligen att man inte kan betrakta det som en kampanj av en ansvarigkoncernledning, om den talarom hur det är och att pengarnaärslut därför att mantagit ett antal förlustorder. Jagskullet, o. m. som ansvarigt statsråd viljasäga att det är koncernledningens skyldighet att säga som det är. Toleransenmot Öresundsvarvet för i varje fall tidigare förfaranden har varit nästanöverdrivet stor. Det är i så fall i det avseendet man kan rikta anmärkningar. Jag tror alt del viktiga nu är att vi inser att majoritetensbeslutsunderlag var bristfälligt och att majoriteten fördes bakom ljusetbeträffande de kalkyler som kom till näringsuiskottet på andra vägar än viaindustridepartementet eller koncernledningen. Detta beslutsunderlag var intetillfredsställande. Man kanske bör dra viss lärdom av det för den fortsattariksdagsbehandlingen av dylika ärenden. Som ansvarigt statsråd tycker jag attdet blev en dyrköpt lärdom med tanke på de ekonomiska konsekvenser som detolyckliga riksdagsbeslutet beträffande Öresundsvarvet hade. Men detta är enannan sak. gäller del att - naturligtvis med beaktande av riksdagsbeslutet -försöka hitta en konstruktiv lösning för fortsättningen. vice talmannen anmälde attThage anhållit att till protokollet få antecknat all han inte ägderätt till ytterligare replik. 39 (): Dagens problem är mänga och välkända. De har f. ö. kommenteratsganska ingående här . Del handlar om inflationen, om alltförlåg Icinsamhet och som följd därav alltför låga investeringar. handlar omett högt skattetryck, speciellt vad jag vill kalla "övertidsskatlen" 106 men som på ett litet luddigare s.k. officiellt språk kallas marginalskatten. Det handlar om ett högt ränteläge och om brist påarbetskraft i många företag. Det gäller vilda strejker på en hel del håll osv.Del här är mycket svåra och handfasta problem för näringslivet och inte minstför landets åtskilliga tiotusentals mindre och medelstora företag. Underskottet i bytesbalansen och budgetunderskottet ärsjälvfallet de stora problemen för regeringen. Det har understrukits avåtskilliga statsråd och senast av industriministern. Situationen förvärras av att den internationellakonjunkturnedgången nu börjar slå igenom också i vårt land. Ett litet land meden liten hemmamarknad kan aldrig nå högt välstånd om inte exporten kan hållasuppe. För vidkommande går av industriproduktionen påexport. Därför är det skrämmande att vi nu tycks tappa marknadsandelar. Om manjämför vår export nu med den under de goda åren strax före den storalönekostnadsexplosionen i mitten av 1970-lalet, sa finner man att vi förloratungefär i marknadsandelar. Om vi hade kunnat bibehålla den konkurrenskraftvi hade före den stora löneexplosionen, hade vi definitivt inte haft någotunderskott i utrikeshandeln. Denna utveckling kan endast förklaras av att vi har ettalltför högt kostnadsläge och av att vår industriella kapacitet är för låg.vilket i sin tur beror på att den offentliga sektorn suger upp alltför mycketpengar och arbetskraft på näringslivets bekostnad. Med all respekt för denoffentliga sektorn måste jag dock understryka att vi som nation inte kan levaav den. Vi kan exportera bilar, maskiner och kylskåp - och varför inte ocksånämna det handgjorda glaset, som här har kommenterats med anledning av enutredning gjord av industriverket - men vi kan inte exporteraexempelvis årslång föräldraledighet eller kommunala skrytanläggningar. Det gårbara inte. som jag sade, ett högt kostnadsläge, och denbedömningen är väl alla överens om. En undersökning som gällde 1979 visar, allSverige ligger pä andra plats efter när det gäller de totalalönekostnaderna , dvs. löner plus sociala kostnader. Detta är en delav förklaringen till våra förlorade marknadsandelar. En annan orsak till vårförsämrade konkurrenskraft ligger givetvis i värt stora oljeberoende. Varjehöjning av oljepriserna - och en sådan måste komma efter de nu aktuellahändelserna i - kommer att utsätta vår bytesbalans förytterligare hårt tryck. har sagt att vi inte kanexportera oss ur underskottet i vår bytesbalans. Vi skulle behöva öka vårexport med 1 miljon kylskåp eller mer än 150 000 bilar för att klara oss urkrisen med bytesbalansen. Jag tror inte att man behöver vara professor,förelagsdoklor eller företagare själv för att förstå att detta, inte minst medtanke på vårt höga kostnadsläge, är en omöjlighet. Grundorsakerna till våra bekymmer fär vi söka ellerlitet mer tillbaka i tiden, till den tid då debatten om vad man kalladeövervinster blommade för fullt och då vi fick en löneexplosion ungefärsamtidigt med den första oljechocken. Hade vi inte fått en borgerlig regering,kunde situationen ha blivit mycket svår . Men genomdevalveringen lyckades faktiskt den första trepartiregeringen begränsaskadeverkningarna av denna liineutveckling. En annan orsak till våra bekymmerligger också rätt långt tillbaka i tiden. Det är den svällande offentligasektorn, som många här har omnämnt. Det tycks tyvärr vara mycket svårtatt få människor alt förstå, att vi måste visa en viss återhållsamhet. I själva verket konsumerar vi, enligt vad som har räknatsut, som nation av vad vi producerar. Det går så länge man kanlåna pengar, till dyra räntor, och så länge som det finns långivare som hartilltro till låntagaren, och det har i varje fall gällt för vårtland. Denna överkonsumtion - ett uttryck som jag tycker är mycket mer adekvatän det gamla talet om övervinster - beror inte pä att vi alla till vardagslever något slags lyxliv. Den ligger i stället i hög grad inom den offentligasektorn. Men när regeringen nu vill minska ökningstakten i den offentligasektorn höjs ett veritabelt ramaskri från olika grupper i samhället över vadman kallar "minskande social service". Kan vi politiker inte övertyga allmänheten omatt den måste acceptera behovet av sparsamhet, blir vår situation utomordentligtsvår. Jag tror att människorna i gemen begriper att vi inte kan fortsätta attlåna och samla på oss skulder som våra barn måste betala. De stora protesternatycks mest vara arrangerade av den polifiska oppositionen och den närståendegrupper. När det gäller näringslivets höga kostnadsläge får maninte glömma bort de indirekta skatterna. Näringslivet har visserligen sluppitden allmänna arbetsgivaravgiften - vi kämpade för att få bort denoch lyckades till slut - men i stället har. som alla vet, de socialakostnaderna stigit mycket. Naturligtvis kan man säga att löneskatter liksommoms ytterst får betalas av konsumenterna genom högre priser, men det finns skillnad mellan moms och löneskatter. Momsen drabbar svenskproduceradevaror och importvaror lika på hemmamarknaden och lyfts av vid exporten.Löneskatterna däremot drabbar främst svenskproducerade varor och lyfts inte avvid export. De verkar alltså diskriminerande på svenska varor både hemma ochutomlands. Varje höjning av de indirekta skatterna och övriga kostnader förnäringslivet är, jag upprepar det, ett steg bort från den devalvering som varen skyddsåtgärd mot löneexplosionen. Svenska löneskatter är till glädje endastför våra utländska konkurrenter och särskilt för dem som exporterar tillSverige och har funnit vara en intressant marknad. Löneskatter som intedirekt har med produktion och de anställdas trygghet alt göra är helt enkelt enimportstirnulans. Den proms som oppositionen föreslår, dvs. en skatt på allaproduktionsfaktorer, skulle i realiteten medföra ökad import, alltså just detsom vi vill undvika. Jag tillåter mig att iin en gång citeraprofessor . Han förklarade för sedan att det avgörandehotel mot svensk industri var när kostnadsutvecklingen på arbetsmarknaden slogihjäl det ena småföretaget efter det andra. Storföretagen måste i allt högregrad lämna de svenska underleverantörerna fcir att köpa sina s. k. insatsvarorfrån utlandet. Detta harkommenterats mycket i pressen, och man har undrat varfördet ena Nr 7 storaföretaget efter det andra slutar att gynna svensk småindustri och i stället den vänder sigtill utländska leverantörer. Det har påverkat inte bara vår i c bytesbalansutan också den dynamik som fanns och fortfarande i stor utsträckning finns inom den mindre och medelstoraföretagsamheten. beklagligtall många innovatörer, i dagens läge med höga övertidsskatler och debatt högaarbetskostnader, föredrar att sälja licenser utomlands framför att starta De tvingas helt enkelt att exportera sysselsättning. tycker jagatt vi inte har råd med. Vissa stimulansåtgärder för den mindre företagsamhetenvidtogs när den första trepartiregeringen kom med sitt s. k. småföretagarpaket.De mindre och medelstora förelagarna runt om i landet väntar numed spänning på den nya smäförelagarproposition som regeringen har lovatskall komma . Den är välkommen, och den behövs om landetssmåföretagare skall kunna klara sin situation. Skall vi kunna arbeta oss ur krisen behövs ökadeinvesteringar och en oförändrad kostnadsnivå. Men investeringarna kan inte ökai önskvärd grad om inte företagen får tillräcklig lönsamhet. Jag tror att allaär överens med mig i det avseendet. Utvecklingen beror i hög grad påvad som händer i de kommande avtalsförhandlingarna. Det är oroande när man frånLO-håll deklarerar att det inte går att få en "lönerörelse med måttligakrav", om inte inflationsskyddet när det gäller skatterna avskaffas.Statsmakterna varken kan eller bör blanda sig i avtalsförhandlingarna, men dekan måhända iaktta en högre grad av neutralitet än vid den senasteavtalsuppgörelsen. Den offentliga sektorn får inte än en gång gå före vid enavtalsuppgörelse. Uppgörelsen inom det hårt konkurrensutsatta näringslivetmåste bli styrande också för den offentliga sektorn. herr talman, vårenda chans, om svenskt näringsliv och svensk företagsamhet skall ha en framtid. 40GUNNAR (): Jag har ibland blivit anklagad för att varahärd när jag har ansett att regeringen bedriver en politik som ökararbetslösheten och vidgar klyftorna i samhället. Man har undrat om jagverkligen menar att regeringen medvetet skulle gå in för att göra människorarbetslösa eller all klämma åt inkomstsvaga grupper. Den här frågan ställs nu på sin spets i samband medregeringens sparplan, tillsammans med den redan genomförda momshöjningen och iförlängningen i den skattedebatt och den avtalsrörelse som följer framöver. Låtmig därför förklara vad jag menar. Jag tror inte att det skulle vara regeringens syfte ellernågot slags ideologiskt mål att skapa arbetslöshet eller försämra för svagagrupper. Men vad jag tveklöst måste konstatera är att regeringen numera anserdet mindre viktigt att klara dessa tidigare helt överordnade mål i politiken. Inför momshöjningen stod regeringen inför ett val somingalunda var självklart. De flesta eko,n6mer. intressegrupper och oberoendebedömare delade inte regeringens mening att tidpunkten var liimplig för enåtstramning , av den privata konsumtionen, bl.a. därför att den skulle leda till ökad arbetslöshet. Ändå valde regeringen atthöja momsen. Del var inget tvång. De allra flesta förnekar att det var en klokåtgärd ens ur andra synpunkter. Slutsatsen kan bara bli en - regeringen valdealt prioritera en tvivelaktig ålstramningspolitik framför en politik som syftartill att klara jobben, och det är utan tvivel ett direkt brott mot tesen altsysselsättningen är ett överordnat mål i politiken. Det andra exemplet gäller den sparplan som har lagtsfram. Låt oss bortse från frågan om det riktiga i att just nuspara 6 miljarder pä att dra ner utgifter jämfört med möjligheten att till endel i stället skaffa sig ökade inkomster. Låt oss enbart titta på profilen i detsparpaket som har lagts fram och då framför allt på hur rnan drar nertransfereringarna. Då framstår det som fullt klart för var och en att degrupper som drabbas hårdast iir grupper som ligger under den genomsnittligastandarden i . "Men vi har ju ändå skyddat de sämst ställdagrupperna", försvarar sig regeringen, och hänvisar till skyddet för sjukasom behöver gä till läkaren eller köpa medicin mer än och tillde pensionärer som bara har folkpension eller en mycket liten ATP. Men det är väl knappast något att berömma sig av. Hade maninte ens skyddat de grupperna hade det varit en fullkomlig skandal. var också mycket nära sin fullbordan när regeringen för tredje gångenvägrade att höja arbetslöshetsersättningen. Hade man inte vikit frånden stånd|3unkten hade omdömet "reaktionärt" varit fullt befogat. Men faktum kvarstår - regeringen föredrar att urholkapensionerna, alt dra ned det stöd till barnfamiljerna somlivsmedelssubventionerna innebär, att nästan fördubbla kostnaderna för sjukamänniskors mediciner och läkarbesök m. m.. framför att vidta mer rättvisaåtgärder. Ännu har vi inte sett var regeringens bostadspolitik hamnar, menfarhågorna är stora för att det även där är redan hårt klämda hyresgäster somdrabbas, medan bättre ställda grupper hålls skadeslösa. Jag sade i ett inlägg vid urtima att det aldrigkommer att gå att klara krisen i samförstånd, om regeringen sätterfördelningspolitiken och sysselsättningen pä undantag. "I stället",sade jag, "måste politiken först och främst gå ut på alt genomföraverkligt offensiva insatser för att stärka industrins ställning, få hjulen attrulla igen. Om man ändå måste vidta besparingsåtgärder ochköpkraftsindragningar måste de i första hand genomföras fördelningspolitiskträttvist". tvingas vi konstatera alt i regeringens sparpaket flnnsen enda åtgärd som går i den riktningen - nämligen urholkningen avindexregleringen av skatterna. Och det handlar ju om en mindre korrigering aven orättvisa som regeringen själv har infört. För övrigt finnsingenting av den rättvisepolitik vi har efterlyst! Men det är inte bara rättvisesynpunkter som får t. ex.fackföreningsrörelsen att reagera mot regeringens politik. Det är också fråganom vad som faktiskt är ekonomiskt klokt. Vi hav nu haft treborgerliga regeringar som alla har talat om att vi måste arbeta oss ur krisen,stärka svensk industris ställning, producera mer osv. Ändå har sammaregeringar nu vägrat alt vidta åtgärder som skulle verka i denriktning man talar om. Regeringen trodde att sänkta kostnader för företagen genomt. ex. devalveringar, slopade arbetsgivaravgifter och viidjanden tilllöntagarna om återhållsamma löneavtal skulle vara tillräckligt för all skapaexpansion och investeringsvilja. Jag kan förstå om man trodde det första året.och kanske t. o .m. Men går de borgerliga regeringarna in påsitt femte år och tror fortfarande, trots ideliga misslyckanden, all del barabehövs mer av den misslyckade politiken för alt man den här gången skalllyckas.