prot · G4099 · 1980-12-31 00:00:00 — Vi får alarmerande rapporter om^materielberedskapen inom sjukvården - där den militära sidan i allt störreutsträckning förutsätts ^repliera på den civila, ytterligare en version av detnumera vanliga svenska temat att andra skall göra ens jobb - men vårasparplaner medger inte att behoven tillgodoses. Kunde man inte låtaarbetsmarknadspolitiken utnyttjas för att på bred front tillgodose beredskapensbehov? Är det inte möjligt att knyta ^forsvars-^och arbetsmarknadspolitikenfastare ^fill varandra? Hur känner sig medlemmarna av riksdagenskrigsdelegation till mods? Har degjort sig en realistisk föreställning om vad som kan möta dem, ellerövermorgon? Med fördröjning, delvisbetingad av de psykologiska låsningarna kring kärnkraften i , men ocksåbetingad av regeringarnas önskan att gå ^socialdemokrafin och de fackligaorganisationerna till mötes, har allvaret i den svenska ekonomin - ochsamtidigt därmed i det svenska kulturklimatet - nu lett till en ^uppstramningav den ekonomiska politiken och - överraskande nog - även av kulturdebatten.Det ^sangviniska lättsinnet, den kravlösa godtrogenheten, det som fransmannen^Emile ^Faguet kallade ^"le ^culte de ^Tincompétenceet ^Thorreur des ^responsabilités" (inkompetenskulten och ansvarsrädslan)har äntligen mött motstånd och motståndare, och dessa har, dessbättre,sinhemvist inom - och mellan - skilda partifållor. Att göra halt och mittåt är nödvändigt och - för att begagna ett ord som inte på länge uttalats här ilandet - faktiskt också fosterländskt. Vem och vilka bär ansvaret för detförödmjukande och farliga läge, i vilket svenskt näringsliv, svenskastatsfinanser och svensk välfärdspolitik befinner sig? Det är sant att1970-talet för del bjudit på en serie hotfulla händelser i den världsom omger oss och som vi ej kunnat påverka: både oljekrisen och de ändradekonkurrensförhållandena genom tekniska och ekonomiska framsteg i de nyaindustriländerna, som har gjort våra naturtillgångar och på dem baseradeindustrier relativt mindre värda. Men det som inträffat borde kanske hakunnat förutses av ett näringsliv med finare känselspröt och av en teknologiskvetenskap, som kunde ha varit snabbare att även i vårt land skapa tillräckliggrogrund för utvecklingen av de Jag säger"kanske", därför att det ofta faktiskt funnits personer som talat -men som talat för döva öron - till politiker, kreditgivare och^anslagsutdelare. Så tog det exempelvis att komma till beslut iforskningsrådsnämnden om behovet av forskning rörande de samhällsproblem somkan förväntas uppstå i en utplanande ekonomi; först begrep man inte, sedanville man inte begripa, sedan ville man inte tro på det man hade begripit ochsedan bjöd det emot att ta itu med detman inte ville tro på. är vi till slut där i alla fall. (Alla tror vi mereller mindre rätt: För egen del tror jag inte på vårt nuvarande ^BNP-begrepp.Vi skulle behöva ett bättre. Men jag kan inte lova att presentera det inovember.) Bland andra orsakertill felbedömningar kan man nog också peka på våra mäktiga och starktkonservativa fackliga rörelser, med deras alltför stereotypa aktionsmönster.Skulle det inte ha varit möjligt för den internationellt orienterade svenskafackföreningsrörelsen att genom -måhända dödsföraktande - missionärsinsatser iKorea, och entusiasmera systerorganisationerna där attställa krav på någorlunda likvärdig lönesättning och arbetsmiljö samt sammasociala förmåner som de som finns i och på så sätt försöka dämpatempot i den industriella utvecklingen i dessa med oss konkurrerandelåglöneländer? har man valt att agera på hemmaplan och bara göra det svårtför oss själva. Och, i ett annat perspektiv:Skulle inte vi - och världen - ha stått på säkrare grund , omnationalekonomerna inte hade släppt andarna ur flaskan genom att rådapolitikerna att överge guldmyntfoten och att avstå från att balansera sinabudgetar - något som , intressant nog, sattefrågetecken för - och sedan ha ivrat för fria växelkurser? Sådant ställerövermänskliga krav på finansministrarnas karaktär, och man kan ha förståelseför att ^Mundebo lämnade budgetdepartementet för den mera kongenialanärheten till ^Juvenalorden och ^Orphei Drängar. Men inte heller i den svenska^nationallyriken kommer han att undgå hänvisningar till betalningsbalansen. Vemminns inte, från sin militära ungdom, de kända raderna: "Och varmed skolavi betala?^"^ Svaret var ju där; "Med kyssar skola vi betala. "Det är måhända symboliskt, herr talman, att det är ^Lindquists lättagarde som sköter patrulltjänsten kring riksbank med dess stoltadevis; ^Hinc ^robur et ^securitas. Vad är detegentligen som den offentliga ekonomiska debatten handlat om - i varje fallfram till i går? Ett allt merinvecklat plotter med ^putsningar uppåt och nedåt av skatter, avgifter ochbidrag för att - i en spiral av inflation och lönekompensationer - försökabevara en standard, som vi som nation inte har gjort ossförtjänta av. En för vanligt folk obegriplig vokabulär för att slippa säga somdet är: att vi alltför länge har levt över - som i går riktigtanmärkte - kanske inte våra ^fillgångar men våra inkomster, medan våra skulderväxer, och att vi därför har blivit fattigare, och att vi - om detta fortsätter- riskerar att råka på obestånd - även stater kan bli bankruttmässiga och detgår då främst ut över deras socialpolitik - men att vi, om vi tar oss samman,borde kunna komma på grön kvist igen - något som borde tilltala särskilt . Jag har stor sympati för ett förslag somjag läste i en insändare och som, enligt vad medlemmen av^Kennelklubben i går upplyste, den kände tänkaren ^Claesonockså varit inne på; nämligen att ta reda på hur stor utlandsskulden är ochsamla ihop pengarna genom en nationalinsamling - det är ju inte första gången.Tänk på "^Atterdag ^brandskattar " och lösen!Låt oss göra oss kvitt och sedan starta på ny kula! Nationer, som förloratkrig, har fått betala mycket mera och ibland ändå kommit ^fillbaka med förnyadekrafter. Skulle vi inte - utöver försöken att hanka oss fram och trassla ossigenom - kunna sätta oss ^sornett rejält mål att möjligt återupprättaSveriges ekonomiska anseende? Skulle inte ekonomiministern kunna öppna ettkonto i för frivilliga ^medborgarbidrag - helst avdragsgilla - tillåterbetalningen av våra utländska lån? Många med mig-och ^Claeson-skullenog vara beredda att ställa upp och känna det skönt, om vi äldre kunde lämnaöver det här landet någorlunda skuldfritt till våra barn och barnbarn. Efter gårdagenspartipolitiska och brak kanske det ändå finns något utrymme för en stilla vädjan. De fyra åren sedan detpolitiska maktskiftet i har inte kunnat undgå att tvinga alla partiertill någon form av självrannsakan inför den verklighet som visat sig vara enannan än man trodde. Jag har läst om en artikel av ^Sundqvistfrån , av vilken det framgår att både långtidsutredning ochIndustrins utredningsinstitut var inställda på att öka denoffentliga sektorn med 200 000 personer eller mera, medannäringslivet däremot skulle dras ned med 100 000 eller kanske inte fullt såmycket. står vi där med de 200 000 personerna, eller där omkring, ochalla vittnar nu om att vi borde flytta tillbaka en stor del av dem tillindustrin - men till vilken industri? Och, som ^Feldt frågade i går;en industri med vilka marknader? Och när det talas om investeringar, måste mandå inte skilja på ^nyföretagsamhet, som skapar nya jobb, och investeringar iredan existerande företag, där de i stället kan leda till minskadsysselsättning på grund av rationaliseringar? Vårens avtalsrörelse visade klart attlöntagarna i vårt land inte vill acceptera miljörörelsernas föreställning omdet idealiserade bondesamhället. De vill behålla och helst förbättra sinlevnadsstandard. Eftersom denna levnadsstandard inte längre underbyggs av etttillräckligt inhemskt ^produk-^fionsresultat måste i så fallindustriproduktionen i sätta bättre fart: mera och bättre måsteframställas till bantade kostnader.Frågan är då: Hur skall detta åstadkommas? Min värderade vän, industriexpertenfrån , talade i går åter varmt för "centrala näringspolitiska^inifiativ" i samarbete med och hela världen. Min yrkesbakgrund gördet naturligare för mig att tänka på de enskilda människorna. Man kan ha huridealistiska, utopiska och verklighetsfrämmande föreställningar om människansinneboende godhet och osjälviskhet som helst, eller sitta fast i enfackföreningsteologi, som en gång var meningsfull och framstegsvänlig fast dennu inte är förenlig med vare sig ekonomiska eller psykologiska realiteter, menman måste nog ändå - i varje fall för den närmasteframtiden - acceptera en realistisk människosyn och rätta medlen efterändamå^let, åtminstone till dess vi fått fast mark under fötterna. Nya,livskraftiga industrier kommer inte till stånd av sig själva. De kommer hellerinte till stånd genom aldrig så mångafonder. De skapas av människor, med begåvning, initiativ, mod, flit och förmågaatt sätta andra i arbete för det de tror på. Företagandet måste heltenkelt bli lönsamt igen, även för företagarna. Det måste gå med vinst har vinyligen hört sägas även från socialdemokratiskt håll. Det måste finnas enrimlig förutsägbarhet i handlandet - både på företagsplanet och för de enskildamänniskorna som gör sin insats. Detta är inte möjligt om de dugligaste tvingasflytta utomlands så snart deras duglighet råkar ge rejäl avkastning. vardet ^konventikelplakatet och fattigdomen som drev och attemigrera. är det vår skattelagstiftning som fördriver våra främsta - enIngemar , en , en och många andra - till . och ^Otaheiti, och detskattesystem våra fördelningspolitiska ambitioner har skapat tvingar företagen- även ^samhällsföretag - att betala chefslöner, som före skatt - men inteefter- ter sig ganska utmanande; dock lär staten göra vissa ^skattemässigaundantag för utländska fredsforskare som annars inte skulle väga sig hit. Vi driver en hysteriskhjältedyrkan av dem som lyckas inom sport och avgrundsmusik, men vi gör det påalla andra områden otrivsamt för dem som anstränger sig att ta till vara sinaförutsättningar. Varför kanaliseras vår beundran till fritidsverksamheten ochvår avund till dem som gör de krävande jobben? Kunde inte socialdemokraternamedverka till att göra slut på avunden som ^polifisk drivkraft i ? Vibehöver positiva ideal och en gynnsam ^"psykosocial miljö" förföretagsamheten - för att använda benämningen på arbetsområdet för vårt senasteforskningsinstitut. Detta kan inte ske om inte de duktiga människorna fårbehålla en tillräckligt stor del av sin inkomst - och i så fall skulleinkomsten kanske inte behöva vara nominellt lika stor som nu-så att de kan ståpå sina egna ben och inte behöver ^trixa med bidrag och avdrag ellersvartkonster. Det är ju deras insatser som skapar det överskott som de mindreframgångsrika skall vara med om att dela. Varje offentlig budget består - somredan konstaterade - till största delen av andramänniskors pengar; dem måste man vara rädd om, och man måste noga prövautgifternas skälighet. Det är orimligt att det som folk inte längre anser sigha råd med själva, det skaffar de sig med eller utan kontokort - om de kan - påsamhällets, dvs. på andra människors bekostnad. Vi måstesatsa inte bara på dygdens belöning - den är ofta immateriell - utan också påduglighetens, och den är tyvärr, efter ordensväsendets oförnuftiga avskaffande,huvudsakligen materiell. Om socialdemokratin kunde acceptera detta, åtminstoneför det vanskliga årtionde vi nu har framför oss, skulle många knutar kunnalösas upp. Och om fackföreningarna ville sätta i gång och köpa ^akfier för sinamedlemsavgifter, som ^Nicolin nu också tycks föreslå, skulle kanskelöntagarfondsfrågan kunna få en lika enkel som behändig lösning. ^LO-ordförande efterlämna en betydande förmögenhet i aktier;detta blev han i efterhand klandrad för, men i verkligheten hade han ju gjortsitt för att förse det svenska näringslivet med riskkapital och sina kamratermed arbetstillfällen. Sådant behövs även och inte minst . Staten ochnäringslivet behöver varandra ömsesidigt. Om näringslivet hotas av bankruttmåste staten mildra verkningarna. Om staten hotas av bankrutt måstenäringslivet svara för överlevnaden. 37 ^(s): Det talas mycket om samarbete mellan de politiskapartierna. Bakgrunden är naturligtvis vårt lands svåra ekonomiska läge. Ocksåjag tillhör dem som är för samarbete. Därför tyckte jag det var värt att islutet av göra ett försök att bryta upp blockgränserna. Så skedde jut. ex. när den socialdemokratiska riksdagsgruppen lade ner sina röster isamband med folkpartiregeringens tillkomst. Som bekant misslyckades detförsöket. Jag tänker inte starta en diskussion med omorsakerna till att sitter mera fast i den borgerligablockpolitiken än på mycket . Möjligheter fanns till en förändring, men ensådan är t. v. borta ur den praktiska politiken. Därför finner jag detinte meningsfullt att filosofera om samarbete. De tre borgerliga^parfierna har valt att bilda en ^trepartiregering och hålla socialdemokraternautanför det politiska beslutsfattandet. De tre ^parfierna tycks ha övernog avproblem då det gäller att åstadkomma ett samarbete inom det borgerliga blocket.I själva verket erbjuder de båda regeringarna ^Fälldin 1 och ^Fälldin 2 dystraexempel på ^koalitionsregerandets svagheter. I ett läge då hade behövten långsiktig och handlingskraftig politik har vi fått uppleva motsatsen;osäkerhet, handlingsförlamning och brist på konsekvens i handlandet. Låt mig taett enda exempel: ökar regeringen matsubventionerna. Den 1januari 1981 skall dessa subventioner uppenbarligen minskas. När den borgerliga regeringen i någonfråga äntligen diskuterat sig fram till en gemensam lösning saknasförutsättningar för några som helst överläggningar med socialdemokraterna. mödosamt ^hopsnickrade kompromissen ^fär inte ett kommatecken ändras.Detta söker man ofta dölja från borgerligt håll genom att i stället anklagasocialdemokraterna för bristande samarbetsvilja. Jag vill bl. a. därför citeraen ^sorn jag tycker utmärkt ledare i . "Vi får räkna med av hårdblockpolitik, just när landet skulle behöva en bred samling kring arbetet påatt skapa en bättre balans i ekonomin. Sedan de tre partierna i regeringen harlyckats komma överens finns det små möjligheter att åstadkomma jämkningar medsocialdemokraterna i . När mittenpartierna ständigt får motargumentbara från höger blir det svårt för dem att inte ta hänsyn till och blipåverkade av syn. Först i kommer socialdemokraternasannorlunda verklighetsuppfattning in i bilden - och då är det som regel försent." Sanningen är den att med undantag för den korta tid dåfolkpartiet var minoritetsregering har socialdemokratinalltsedan 1976 konsekvent ställts utanför alla viktiga politiska beslut i vårtland. Jag moraliserar inte häröver utan konstaterar bara fakta. En borgerlig^trepartiregering har inte förmåga eller förutsättningar att samarbeta överblockgränserna. Men visst leder dettaibland till orimliga konsekvenser. Och man undrar om inte den borgerligaregeringen åtminstone kunde åstadkomma ett undantag som bekräftelsepå huvudregeln. Jag tänker t.ex. på utbyggnaden av ^Sölvbackaströmmarna. Allapartier och samtliga tre linjer i folkomröstningen var överens om att vi skallha en utbyggd vattenkraft som motsvarar 65 ^TWh. Detta innebär jämfört meddagsläget en ökning med ungefär 3 ^TWh. Det socialdemokratiska partiet haruttalat att det för sin del anser en enstaka större utbyggnad vara bättre medhänsyn till både miljö och ekonomi än att angripa många små vattendrag. Ikonsekvens härmed har vi varit emot en utbyggnad av ^Sölvbacka. Men om man intedelar vår uppfattning om en större sammanhängande utbyggnad borde man jurimligen i ett sammanhang redovisa hur man vill med fler projekt komma upp till3 ^TWh. En sådan plan hade varit lämplig att presentera för att se om enighethade kunnat uppnås mellan regering och opposition. Älvutbyggnad är en alltförlångsiktig fråga för att lämpligen kunna behandlas av majoriteter som kan växlavart tredje år. Därför har vi hamnat i den orimliga situationen med storaskadeståndsanspråk, och man säger nu nej till utbyggnad. Det blir en alltmer spridd uppfattningatt behöver en stark regering, som orkar bedriva en långsiktig politik.Därför är det dystert att behöva konstatera att de borgerliga partiernas besluti regeringsfrågan gör en sådan utveckling omöjlig. Vi socialdemokrater kan barakonstatera faktum och bedriva en så klok och förnuftig oppositionspolitik sommöjligt. Däri ingår naturligtvis att vi kommer att sträva efter att få störstamöjliga gehör bland människorna för vår politik.En bredare politisk samling däremot förutsätter avgörande förändringar inom detborgerliga blocket. Jag har svårt att tro på en sådan utan att en förändring avriksdagens sammansättning först kommer till stånd. Det är i och för sig ingetunikt med en opposition som vill försätta majoriteten i ^minoriletsställning.Men det är en alldeles speciell anledning till att vi just nu begär nyval ochför fram kravet pä misstroendeförklaring. Statsminister ^Fälldin tar helt fel närhan säger att detta beror på att socialdemokraterna upplever sin ställning somså stark i opinionsundersökningarna. Jag känner både motvilja och misstro motatt grunda politiskt handlande på så bräcklig grund som^"SIFÖ-demokrati". Anledningen till vårt krav på nyval ochmisstroendeförklaring är i stället att väljarna val inte fick taställning till den grundläggande förändring av politikens färdriktning som nuföreslås. Grundfelet från de borgerliga partiernas sida var att de ivalrörelsen förnekade att vi över huvud taget hade någon kris i landet. Vi harlöst krisen, sa , alla kurvor visar uppåt, sa . I samband med sparplanens framläggande har framför alltmoderattid- ^ningar skrutit med att detta är ett helt uniktdokument. vågar sig en svensk regering på att radikalt skärai den offentliga sektorn. Denna litet aningslösa konservativa glädjeunderstryker just vad vi socialdemokrater säger. Skenhelighet tillhör de egenskaper jagtycker mest illa om. Det är skenheligt att låtsas som om samarbete överblockgränserna är möjligt. Extra illa låter det när ^rnan påstår, somBurenstam gjorde i TV, att enda hindret för samarbete isvensk politik är en liten grupp stridslystna personer inom densocialdemokratiska partiledningen. I samband härmed vill jag dementerauppgiften i en kvällstidning om att jag har haft en avvikande uppfattning ifråga om ^misstroendeomröstningen. I stället för att bekymra sig omsocialdemokraternas inre angelägenheter borde de borgerliga fundera över sinaegna problem. Just nu gäller det faktiskt på båda sidor om blockgränsen att varför sig skapa bästa möjliga alternativ. En sak har vi gemensamt - den svårastekrisen sedan 1930-^talet. 38 ^(m); Efter att ha lyssnat till ligger det nära tillhands att fråga sig om inte socialdemokraterna har förebrått sigsjälva för att vid något tillfälleunder det långa regeringsinnehavet ha framkallat de svårigheter som man nutalar om. Medan funderar över detta skall jag ta upp ett annatproblemområde. Vi har ^f. 19 olika lagstadgade elleravtalade anledningar att vistas på annan plats än på arbetsplatsen. Dessutomkan vi konstatera att ytterligare två ledighetsformers införande förbereds. Inte minst har denlagstadgade rätten att vara frånvarande från arbetet vidgats kraftigt.Tillsammans med en omfattande sjukfrånvaro utgör de nya rättigheterna en alltstörre belastning på i synnerhet små och medelstora företag. Men problemen harmed tiden blivit alltmer kännbara för arbetslivet i dess helhet - dvs. även förstat och kommun liksom för större industriföretag ^m. Problemen består idels de ökade kostnaderna, dels det ökande behovet att finna ersättare för allavakanser. finns följande lagstadgade ledighetsformer: 3. för deltagande i svenskundervisningför invandrare. 4. för deltagande i fackligverksamhet, 5. för utövande av offentligaförtroendeuppdrag, 6. för ^nattvila enligtarbetsmiljölagen, 7. för amning enligt arbetsmiljölagen, 8. för ^veckovila enligtarbetsmiljölagen, 9. för skydd mot smittsamma sjukdomar, 10. för att söka arbete enligtanställningsskyddslagen, 11. för tjänstgöring inomtotalförsvaret. 12. för studier enligt^studieledighetslagen, 13. för deltagande i ^borgarbrandkårenligt brandlagen, 14. för vård av barn enligtföräldraledighetslagen, 15. för vissa föreningsuppdrag inomskolan. De ^avtalsmässiga ledighetsformerna är tre till antalet,nämligen 16. permission, 17. tjänstledighet, 18. övertidskompensation. Därjämte finns en ^SAF-rekommendation om ledighet för 19. deltagande i vårt ^internafionella biståndsarbete. Som jag påpekadeföreligger utredningsförslag om ytterligare två anledningar till ledighet,nämligen vård av anhörig i livets slutskede och Skulle även dessa genomföraskommer vi alltså att få 21 olika förmåner. Utan attlägga några som helst värderingar på alla dessa ledighetsformer måste jag dockkonstatera att vakanser uppstår på arbetsplatser inom näringslivet och inomden offentliga sektorn som ger upphov till besvärande följdverkningar. Med vällovliga och angelägnareformer kan följa även mindre bra konsekvenser. När man vidgaranställningstryggheten för vissa arbetstagare minskar utbudet av fastaanställningar för dem som i stället måste fungera som vikarier. Vi håller på att få en storsektor inom arbetsmarknaden som omfattar vikarier, vilka saknar varje form avanställningstrygghet. Jag har valt att peka på just detta delproblem därför attfrämst ungdomen kommer i kläm. Trygghet för den ena blir otrygghet för denandra - dvs. på motsvarande sätt som man ute i arbetslivet säger sig uppleva^Åmanlagarnas baksidor. Lagstiftare^n^ kan inte bortse från sådana följder. Detär ett allvarligt memento, när utomstående bedömare kommenterar utvecklingenmed frågan: "När får vi en lag om anställningstrygghet för vikarier?" Sveriges Verkstadsföreninghar genomfört en undersökning om den faktiska arbetstiden i olikaländer i . Det visade sig då att hade den klart lägstanettoarbetstiden^.^ Detta beror på en kombination av hög frånvaro och lågtövertidsuttag. Det är således inte bara den höga sjukfrånvaron vi har utan demånga legala ledighetsrättigheterna som förorsakar den höga frånvaron i vårtland. Verkstadsföreningensundersökning stämmer väl med resultatet från en japansk undersökning omfattandenågra viktiga industriländer. 1 den japanska undersökningen hamnade Sverigelägst med en faktisk arbetstid och . undersökning har en total frånvaro på hela 66arbetsdagar . Siffran kan jämföras med genomsnittet för somligger . Med undantag av ligger merpartenvästeuropeiska länder pä en frånvaro mellan 40 och 50 ^arbetsda- visade klartlägsta värdet eller , dvs. hälften av den svenska frånvaron. Den höga svenska frånvaron förklarasfrämst av sjukfrånvaro samt lag- och ^avtalsenlig ledighet. låg med 41arbetsdagar långt över övriga europeiska länder. Inget annat landredovisade en sjukfrånvaro som översteg . Vidare kannämnas att skillnaden i faktisk arbetstid mellan den svenske och den engelskeverkstadsarbetaren var ca eller . Enligt en artikel isenaste numret av ^Handelskammartidningen kan man numera ta ledigt från arbetetför att, som tidningen uttrycker det, "studera vad som helst".Förutsättningen är dock, påpekar tidningen, att det sker under planmässigaformer. Alla arbetstagare har^lagstadgad rätt att delta i studiecirklar och annan utbildningsverksamhetoavsett inriktning och kvalitet: "Den tolkningen fastslog Arbetsdomstoleni en dom 1978 som gällde en verkstadsklubb som begärde ledighet för 23arbetstagare för deltagande i två studiecirklar som hette 'Vem bestämmer vårframtid'. Varken lagen eller lagens förarbete innehåller några uttryckligabegränsningar med hänsyn till arten av den utbildning som ska medföra ledighet,påpekade AD." De generösaledighetsförmånerna har förvisso blivit mycket uppskattade -antaletledighetsdagar utnyttjas maximalt i många fall! Men med tanke på det ekonomiska läge vibefinner oss i är det hög tid att mer tänka på hur vi skall öka produktion ochproduktivitet för att klara redan gjorda åtaganden än att gå vidare på deninslagna vägen.