prot · G40946 · 1980-12-31 00:00:00 — Den första frågan ställer jag till honom mera i hansegenskap av centerpartistisk politiker än vice ordförande i utskottet. Vi är överens om att ungdomarna i skolan skall hjälpa tillpraktiskt för att på det sättet, av pedagogiska skäl, få lära sig att inlemmasi ett samfund och lära sig hur livet fungerar. Men är det, ,uppfattning att vi på det sättet, genom elevers oavlönadearbete, skall ersätta avlönad anställd arbetskraft? Om det är centerpartietsmening, skulle då vilja ge oss några exempel på vad det är förpersonalgrupper det handlar om. Är det skolmåltidspersonal? Är det lärarpersonal? Vad är det för grupper som skall,med hänsyn till sparandet, ersättas av oavlönade elever? Den andra frågan är litet mera imarginalen. sade i en allmän karakteristik avsocialdemokraternas arbete i utbildningsutskottet i det här ärendet att vårainsatser verkligen inte har varit heroiska. Skall det tolkas så attmajoritetens insatser när det gäller att minska resurserna till skolan ärheroiska? 40INGA (vpk) replik: började sitt inlägg med attsäga att vi måste rätta til! det som gått snett. Han sade också att det varöverdrivet att tala om stora nedskärningar. Allra sist sade han att vi måstebetala tillbaka det som vi har förslösat - regeringen och utskottsmajoritetenmenar tydligen att det är pensionärerna och barnen som skall betala de här överbuden. Det ärklart att det har ingen betydelse för sådana som har goda inkomster. Besparingar i statsverksamheten, rn. För demspelar det ingen roll ifall man lägger avgift på skolmaten eller gör andraverksamheter inom skolan privatfinansierade. Men för vanliga människorslår detväldigt hårt med tanke på de nedskärningar av standarden som löntagarna redanhar fått göra på grund av den borgerliga regeringens ekonomiska politik. sade vidare att han vet att det finnsfattiga och rika kommuner men att man hade tagit hänsyn till det. Det finns ettskatteutjämningssystem, sade han. Men sanningen är ju att det är en chimär.Effekten av det måste betraktas som minimal. Jag behöver bara titta på min egenkommun, som är en fattig kommun, där man har hög skatt och en dålig kommunalservice. Detta gäller antingen man mäter barnomsorgsplatser eller kvaliteten ibarnomsorgen, eller man mäter kvaliteten på skolan, den kommunala omsorgeneller hur våra bostadsområden fungerar. Hög skatt och dålig socialomvårdnad, så kan man sammanfatta situationen för de flesta som bor i dennakommun, förmodligen gäller detsamma i samtliga fattiga kommuner. Redan nu knaprar man på alla områden när det gäller denkommunala verksamheten, därför att ekonomin är så dålig. Den är katastrofaltdåligt , och dessa förslag drabbar i ännu högre grad kommuner som harett svårt läge, och naturligtvis i första hand de människor som också har ettsvårt läge i dessa kommuner. Det är ingen nyhet att höghusbarnen i Stockholmssöderkommuner går i andra slags grundskolor än de barn som bor i ochDjursholm. Det är en orättvisa, och jag har frågat här i kammaren;När tänker man från ansvarigt politiskt håll ta itu med dessa frågor? Vad man gör nu är att i stället slå sönder ännu mer,förvärra ännu mer för dessa elever, för deras skolsituation och för derasföräldrar. 41CLAES ELMSTEDT (c) replik: Jag sade, , att jag håller med omatt det främst är av pedagogiska skäl som eleverna bör hjälpa till i skolan.Jag tycker det är fel att diskutera i de termer som försöker attgöra, att peka ut vissa grupper som genom elevernas arbetsinsatser skullefriställas. Är man överens om att det av pedagogiska skäl är viktigt atteleverna deltar i skolans praktiska arbete, att det är ett led i elevernasutbildning och undervisning, då får man ta de konsekvenser som blir och ställaupp med de resurser som detta kräver. Det måste alltså beredas ett utrymme fördem att kunna delta i detta arbete. Vilka förskjutningar det sedan kan föra medsig i arbetsuppgifter som ordnas på annat sätt, det kan jag inte säga häri dag. Det grundläggande är elevernas situation. Det är dem jag tänker på iförsta hand, därför att det är skolan vi talar om . Jag kunde kanske använt ett annat uttryck när jag sade attoppositionen inte visat några heroiska insatser när det gäller att hjälpa tillhärvidlag. Jag misstänker dock att utskottets ordförande är klar över vad jagmenar. Vi har att rätta oss efter verkligheten, och det gäller att försökabidra till att så långt möjligt ta hänsyn till den verkligheten när det gälleratt spara. naturligtvisdär jag menade att bidragen från oppositionen skulle ha kunnat vara någotstörre. kan ju hålla på hur länge som helst och tala omatt det finns folk som har det svårt och folk som har det bättre ekonomiskt.Det är jag helt klar över. Men man kan inte lösa alla människors enskildaproblem genom generella beslut som det här gäller. Det var därför jag pekade påatt man inte får glömma bort skatteutjämningseffekterna, när man talar omfattiga och rika kommuner. Det är faktiskt så att alla kommuner som inte kommerupp till medelskattekraften i landet har ett bidrag ifrån staten. Man måstekomma ihåg det och jag tror det är viktigt att man erinrar sig detta emellanåt. Som jag nämnde tidigare gäller det att prioritera mellanolika samhällsfunktioner, där skolan är en bland många. Jag håller inte förotroligt att kraven framöver kan komina att dämpas på detta område med tanke påatt mycket av det vi här beslutar om är en form av investering för framtiden.Det gäller inte bara högskolan, utan det gäller i lika hög grad ochgymnasieskolan. Besparingar i statsverksamheten, m. m. 42 INGA (vpk) replik; "Det går inte att lösa enskildamänniskors problem", säger . Det har jag faktiskt intebegärt. Men vad jag har begärt är att få en skola som fungerar så attorättvisorna för arbetarklassens barn och segregeringen är borta. Jag har gångpå gång frågat vad hon tänker göra och vad regeringen tänker göraför att motverka de negativt segregerade skolorna och för att lösa de problemsom dessa har. Och får man svaret att det skall göras besparingar med 900milj. Det är vad man tänker göra omdet hela skall hårdras. Men man får inte något besked om att det skall vidtasnågra motåtgärder för att hjälpa kommunerna och de elever och den skolpersonalsom har en jobbig skolsituation därför att skolan inte fungerar och därför attden är så orättvis. Det hänger samman med andra situationer i samhället. Jagtycker att det är dåligt att hänvisa till att man inte kan lösa enskildamänniskors problem - det är att gå minst ett steg för långt. 43 () replik: Jag ber att fååterkomma till detta med elevernas medverkan. Det står nämligen iutskottsbetänkandet som majoriteten har skrivit under att ettverklighetsanknutet arbetssätt i vissa fall kan ge ekonomiskt utbyte. Detbetyder att man skall spara pengar i skolan på att eleverna skall medverka. Jagvill av utskottets vice ordförande få preciserat på vilket sätt och på vilkaområden vi skall spara, om det inte handlar om personal. 44CLAES ELMSTEDT (c) replik: Jag har svarat på den fråga som nuupprepar. Man måste bestämma sig. Anser man att det är värdefullt frånpedagogiska synpunkter att eleverna skall hjälpa till med praktiska ting iskolan, måste man ta konsekvenserna. Man kan inte sitta på två stolar på engång. Besparingar i statsverksamheten, m. m. omöjligt.Vi har valt väg, och jag trodde att vi här i kammaren var överens om den vägen.Då gäller det som sagt att ta konsekvenserna av detta och ge ungdomarna denmöjlighet som detta krav ställer. Till vill jag säga att det kanske ärmeningslöst att fortsätta meningsutbytet. Men talar som om det intefanns några som helst stödåtgärder och extraresurser i skolan att tillgå i defall då vissa elever har svårigheter. Jag skulle inte vilja begränsa frågan somInga Lantz gör, när hon tar en viss grupp och säger; "Låt oss få en skolasom fungerar för den!" Vi måste ha en skola som fungerar för alla elever.Vi har skaffat oss en del instrument för detta: stödinsatser av olika slag,länsskolnämndsresurser, för att ta ett par exempel som i första hand tillfallerkommuner av den typ som har det svårt på det sätt här beskriver. 45HANS NYHAGE (m): framlagda långtidsutredningen fårvi alla ännu en mycket allvarlig påminnelse om de stora svårigheter som åvilarvårt lands ekonomi. Otvetydigt klarläggs där nödvändigheten av att vi kommertill rätta med och minskar underskotten i bytesbalansen och kraftigt begränsarvåra lånebehov. Om vi inte lyckas med detta är risken påtaglig för att vifrånhänder oss möjligheterna att själva besluta över och svara för inriktningenav samhällsutvecklingen och överlåter denna beslutanderätt till främmandelångivare. Det perspektivet ter sig milt sagt föga tilltalande. Det är alltså alldeles nödvändigt att vi mycket kraftigtprioriterar, när det gäller nya samhälleliga åtaganden, och att vi omsorgsfulltomprövar gjorda ställningstaganden i akt och mening att finna besparingar.Detta måste ske pä snart sagt alla områden - så alltså även påutbildningsområdet. Detta borde vara en självklarhet för alla men är detuppenbarligen inte, vilket framgår av den debatt som förs . Inteminst vittnar de många protestskrivelser av skilda slag som kommit oss tillhända om att man inte vill inse vad det är fråga om. Spara gärna - men inte påvårt område, är den genomgående filosofin i dessa skrivelser. Man gör detonekligen väldigt enkelt för sig, och något intryck av att man känner och visarett ansvar för samhällsekonomin som helhet, vittnar det sannerligen inte om. Det är alltid mycket lättare att föra in och öka på ettanslag än att gå den motsatta vägen. Ingen blir väl av naturliga skäl glad överatt det måste stramas åt och göras begränsningar på ett område som ligger envarmt om hjärtat. Att man ger sin mening till känna i det avseendet är intespeciellt anmärkningsvärt. Men därifrån till de jeremiader som strömmat in frånvissa håll är steget långt. Det är tydligen ingen hejd på det eländes elände,som enligt dem som står bakom dessa skrivelser kommer att drabba just derasområden, om sparprogrammet genomförs och vi försöker anpassa oss efter gällandeverklighet. Den sortens kritik är föga konstruktiv och medverkar verkligen intetill att lösa några problem. Det vore onekligen bättre för sakfrågan, om inse de ekonomiska villkor som gäller och ansträngde sig att medverkatill en lösning av problemen i stället för att närmast enbart framföraklagomål. Tyvärr är det åtskilligt av just den kritiken somåterfinns i oppositionens alternativ till regeringsförslaget. Att det tillfullo förhåller sig på det sättet i förslagen från kommunisterna är ingenöverraskning. Där säger man som vanligt nej till alla besparingsförslag och ärberedd att i känd stil plussa på med nya miljoner, helt i linje med den totaltansvarslösa ekonomiska politik som kännetecknar partiet. Kommunistförslagen kansåledes som vanligt lämnas därhän. Men även hos socialdemokraterna finner man en liknandeinställning, om än inte lika uttalad. Socialdemokraterna säger nej tillåtskilligt i sparplanen, såsom den tvåprocentiga minskningen av statsbidragen,begränsningarna i speciallärarutbildningen, i personallags- och skolledarutbildningarnaoch till återställandet av basresursmedeltalet på mellanstadiet somman kraftigt vill öka vissa anslag framför allt på forskningsområdet. Det skallemellertid tillstås att socialdemokraterna i motsats till kommunisterna också ärberedda till vissa besparingar, t. ex. när det gäller gymnasieskolan och genomslopande av hemkunskapen på lågstadium. Men samlat når man intenågon väsentlig spareffekt genom sina förslag, och det är allvarligt. Dethåller inte att ständigt anklaga den sittande regeringen för att leva över vårtlands tillgångar som man själv inte kan åstadkomma några reellabesparingar. Man hänvisar ofta i dessa sammanhang f. ö. till försvaret där mansäger sig vilja vidta stora besparingar, men den besparingen är förbrukad mångagånger om. Dessutom borde den skorra ganska så falskt även isocialdemokraternas öron . Det skulle vara förödande om inte svenskt skolväsen skulletåla en minskning av statsbidragen . Naturligtvis går det att göra dettautan att undervisningens kvalitet behöver åsidosättas - men självfallet kräverdet en omsorgsfull planering av hur de tillgängliga och således begränsaderesurserna skall disponeras. Det kan rent av vara till fördel att man lokalttvingas att göra en hårdare prövning än vad som tidigare kan ha varitnödvändigt under ekonomiskt mer gynnsamma betingelser. Det är min fasta övertygelse, byggd pä egen erfarenhet,att det går att göra besparingar av den omfattning det här är fråga om utan atteffektiviteten och kvaliteten eftersatts. Och nog är den socialdemokratiska kritiken när det gällerbasresursmedeltalet på mellanstadiet anmärkningsvärd. Det gäller attåterställa detta tal, helt i linje med gällande bestämmelser, till vad det /76. Det är oärligt att man nu söker vrida det därhän attbesparingsförslaget skulle leda till större klasser än vad fattatbeslut om och som vi varit överens om. Under /76 var det f. ö.socialdemokratiskt styre i vårt land, och skolministern hette då . Med bästa vilja i världen kan jag inte komma ihåg att man då påsocialdemokratiskt håll förfasade sig över att klassmedeltalet på mellanstadietvar för högt eller att man lade fram förslag om en sänkning. De farhågor som man i reservationen 3 tar upp förglesbygdsskolorna är enligt min mening obefogade. Utskottet betonar också attnågon annan inställning än den som har gällt inte skall ifrågakomma.Exemplen Besparingar i statsverksamheten, m. m. Besparingar i stats verksamheten, m. m. från justJämtland och , som socialdemokraterna själva tar upp i sin motion,vittnar också om att farhågorna är obefogade. I besparingspropositionen aviserar utbildningsministernockså att han har för avsikt att lägga fram förslag omutformningen av samhällets stöd till studiecirkelverksamheten och att hanbedömer möjligheter föreligga att göra en besparing på ca 130 milj. kr. Dettahar föranlett socialdemokraterna att foga ett särskilt yttrande tillutskottsbetänkandet, i vilket de dels hävdar att statsbidraget tillstudiecirkelverksamheten har minskat i fast värde , delsframhåller vikten av att staten underlättar det fria och frivilligafolkbildningsarbetet. Det är inga svårigheter för den som är engagerad ifolkbildningsarbetet att hålla med om det viktiga och värdefulla i att dettaarbete befrämjas och underlättas. Det är av utomordentligt stor betydelse attsärprägeln i denna studieverksamhet, grundad på frihet i urvalet ochfrivillighet i deltagandet, bevaras och utvecklas. Det kan finnas anledning attsärskilt påtala detta i när det berättigade i bidragsgivningen tillstudieförbunden ifrågasätts från vissa håll och man tar några fall av missbrukav de gällande bestämmelserna som intäkt för generella angrepp mot helaverksamheten som sådan. Det är nödvändigt att med kraft tillbakavisa dessaangrepp, byggda på total okunnighet och bristande erfarenhet om den verklighetsom råder inom folkbildningsarbetet och de verkligt förnämliga insatser som därgörs på rent ideell grund av ett stort antal människor. För studieförbunden gäller i kärva ekonomiska tider exaktsamma villkor som för den samhällsstödda verksamheten i övrigt. Motsvarandekrav på återhållsamhet och besparingar måste ställas även inom detta område.Enligt min mening äventyras inte det fria och frivilliga folkbildningsarbetetgenom de besparingar som aviseras, så mycket mindre som en betydande del däravkan hänföras till ej utnyttjade bidrag under föregående år. Verksamheten ståroch faller inte med de miljoner det här kan vara fråga om. Det är åter fråga omen rationalisering och en omsorgsfull prövning, och den uppgiften är jagövertygad om att studieförbunden går i land med. Jag ber att få yrka bifall till utskottetshemställan på alla punkter. 46BENGT (): Jagskall i stort sett koncentrera mig påfortbildningsbiten idet utskottsbetänkande vi behandlar, men jag skall också taupp några andra saker. Men vill jag först säga till Hans Nyhage - ävenom senare kommer att ta upp det här med de ibesparing - att Hans Nyhage helt har missförstått det hela. Den är bara enliten del av de stora besparingsåtgärder som föreslås i sammanhanget. Att deninte skulle leda till någonting är ju fel, när t. o. m. själv påett ställe i propositionen har sagt att besparingen bör göras så attkostnadsminskningen om möjligt inte leder till en försämrad utbildning. "Om möjligt", skriver - hon kan alltså tänka sig att mankan bli tvungen att försämra utbildningenpå grund av regeringens sparplan. Så, frutalman, skall jag gå in på det som jag tänkte säga i övrigt. Fortbildningen och vidareutbildningen avpersonalkategorierna inom skolan, som har haft enhög prioritet inom skolans område, är väldigt viktiga. Detta är fullt naturligtmed tanke på reformeringen av skolans inre arbete, de allmännademokratiseringssträvandena och integreringen av skilda intressegrupper -ungdomar med olika former av begränsningar och handikapp - till det vi idagligt tal kallar ungdomsskolan eller . Därför kommer jag att iväsentlig del, som jag sade tidigare, i det här inlägget uppehålla mig omkringden problematiken. Propositionen är minst sagt dubbeltydig. Den innehållerförslag om begränsningar, som föredraganden talar om att "målenför exempelvis personallagsutbildningen inte får åsidosättas". Vad menasmed det? Vi från vår sida anser att det är helt fel att på det här sättetangripa skolledamtbildningen och personalutbildningen. Det är två fortbildningsprogramsom syftar till att förnya skolarbetet, och där bör sparåtgärderna inte vidtasså drastiskt som föreslås i propositionen. I det sammanhanget skulle jag vilja säga till ClaesElmstedt att visst kan det finnas överdrifter - och visst kan det förekommasvartmålningar. Hela fortbildningsanslaget rör sig emellertid om i runda tal 70milj, kr. och av det beloppet tänker man spara in 21 miljoner. Det är klart attdetta inte nödvändigtvis behöver vara någon svartmålning, men nog är det välett ordentligt sparingrepp i fortbildningen, som vi i utbildningsutskottetgenom åren har varit så måna om att medverka till att ge ökade resurser. var vi här i kammaren eniga om attgenomföra SIA-reformen, Skolans inre arbete. I vårt beslut den gången nöjde vioss inte bara med att upprepa de krav som politikerna ställt på skolanalltsedan 1940-talets slut - att den skall bygga in en högre grad av demokratioch stå i närmare kontakt med samhället. Vi menade också att arbetssätten skallvarieras i högre grad, så att unga människor lär bättre och vill lära bättre,samt att en större jämställdhet skall råda i skolan även mellan unga och vuxna.Vi tog den gången också ställning för att pröva en ny väg för att få våraönskningar att växa in i skolan. Alla hade vi blivit medvetna om att de tidigare försökenatt reformera skolan hade slagit slint i väsentliga delar. Skolan hade inteorkat med att utveckla sin inre demokrati tillräckligt. Den hade inte hellerförmått bygga in så varierande arbetssätt att den kunde fånga alla eleversintresse och arbetslust. Kraven på förändringar av skolans inre arbete växte intein i skolan bara genom att vi som tidigare spred idéerna via massmediakanalernaböcker och radio samt kringresande fortbildningsföreläsare på besök underskolans studiedagar. Vi konstaterade i bred politisk enighet att förändringarnaav det inre arbetet i skolan bara kunde komma till stånd genom att skolans folksjälvt tog hand om förändringsarbetet och grep sig an med förändringarna somkollektiv och inte som individer. För att fåtill stånd en förändring av arbetsrutiner måste många hjälpas åt. Besparingar i statsverksamheten, m. m. Besparingar i statsverksamheten, m. m. Dessutommåste man få hjälp med att få i gång utvecklingsarbetet på den egna skolan. Detvå utbildningarna, personallagsutbildningen - eller det vi i vanligt talkallar PLAG - och skolledarutbildningen - det vi i vardagslag kallar SLUG -sattes av den anledningen på fötter. Det fanns många andra orsaker också. Deutgör två väsentliga tillskott till de försök vi har gjort att fåtill stånd en skola som står i bättre samklang med samhällets önskemål. Genomsin starka inriktning mot att få i gång utveckling på den enskilda skolan haringen av dessa båda utbildningar fått någon särskilt typisk skoluppläggning.Inte heller kan utbildningar av det här slaget vara packade med information.Det budskap som utbildningarna har måste i stället bestämma arbetsformer ocharbetsrytm. Med hjälp av sådan här utbildning skall skolans folk ta itu med attvidga den inre demokratin. Då måste man i utbildningarna få känna av, smaka påoch erfara ett demokratiskt arbetssätt. Man skall genom detta slag avutbildning lära känna variationerna till klassundervisning och läromedelsstyrtensamarbete, så att man bättre kan variera arbetssättet. Det fordrar att man ipersonallagsut-bildning och skolledarutbildning får tid på sig att pröva t. ex.undersökande arbetssätt i skolan. Man skall motarbeta ojämlikheter inom skolan.Då måste man i arbetet få ta itu med relationer och föreställningar både om sigsjälv och andra. I personallags- och skolledarutbildningen är det också ettväsentligt inslag att gå ut och leva i andra samhällsdelar än skolan. Detta harvi varit överens om fortlöpande , för att skola och samhälle äntligenskulle kunna närma sig varandra. Att stärka sambandet mellan skolan ochsamhället i övrigt utgör ett av de väsentligaste inslagen i SIA-reformen. Genom sparpropositionen har de borgerliga partierna istort sett raderat ut personallagsutbildningen och kraftigt beskuritskolledarutbildningen. Tillsammans skall dessa båda utbildningar beskäras på21 milj. kr. Det betyder av anslaget till personallagsutbildningen ochungefär av anslaget till skolledarutbildningen. Man kan naturligtvis sägaatt detta är överdrifter och svartmålning, men just i det här speciella falletär det inte det utan en praktisk verklighet. Det är något av ett strupgrepp påfortbildningssidan både ur ekonomisk synpunkt, och kanske det allvarligaste, urpedagogisk synpunkt. Det gäller en summa vars inbesparande i det härsammanhanget kommer att få stora konsekvenser - onödigt stora konsekvenser,menar vi. Speciellt när det gäller SLUG och PLAG är det fråga om medel till enspännande investering i många ungdomars framtid, i deras möjlighet att finnamening också med sin tillvaro i skolan, i deras möjlighet att lära för livet avsin skola. Vi socialdemokrater menar att det egentligen är framtidens barn somdirekt berörs av den här beskärningen. Genom att radera ut personallagsutbildningen kommerförändringstakten för skolans inre arbete att åter sjunka ihop till sintidigare sköldpaddshas-tighet. I stället för att samla kraft genom stödet i ettlitet arbetslag, i vilket nära och konkreta problem kan tas upp och verkligenläggas till grund för aktioner på den egna skolan, utlämnas nu de vuxna påskolan åt utbildningsministerns visserligen hjärtfyllda men ack så verkningslösa massmediekampanjer:Normkampanjen, som enbart tycks leda till nya ordningsregler, ochStålmannenkampanjen, som försöker måla upp livet i t. ex. och Kramforssom vore det livet i tunnelbanor. Ministern bryr sig föga om allatidigare misslyckade försök att via massmediemetoder föra ut seriösa förslag omskolans inre arbete. Vi har inte råd att företa fler sådana bullriga menverkningslösa kampanjer. Den kraftiga beskärningen av skolledarutbildningen innebäratt skolans möjligheter att finna bättre samarbetsvägar med samhället avsevärtförsämras. Genom att skolledarnas samhällsinriktade praktik skärs ned till femdagar mister denna praktik sin udd, och skolledarna hinner inte bygga upp dekontakter som de skulle kunna arbeta vidare på under många kommande år. citerade en rektor i . Jag har fåttinånga skrivelser från andra rektorer, som pekat på just den här verksamhetenoch framhållit hur värdefull den varit genom att man bytt erfarenheter intebara från sitt egetområde utan också från andra. Man har fått erfarenheter somman sedan kunnat pröva hemma i sitt eget arbete. Genom halveringen av medlentill skolledarutbildningen kommer genomförandetiden för denna utbildning attdra ut .