prot · G409131 · 1980-12-31 00:00:00 — skullevara intresserad av att få höra några exempel på det. ( ,gj jggj vice talmannen anmälde attKjell-Olof anhållit aff fill Ekonomisk-noli- protokollet få antecknat atf han inte ägde rätt fill ytterligare replik. 81 Budget- och ekonomiministern : befinner sig i en besvärlig ekonomisksituation. Flera talare har tidigare i debatten varit inne på det temat. Detråder ingen oenighet på den punkten. När vi däremot analyserar orsakernafill de olika balansbristerna och föreslår åtgärder för atf häva dem gårmeningarna isär. Regeringen har redan lagt fram en lång rad viktiga förslagpå det ekonomisk-polifiska fältet som fått genomföras i strid med oppositionen.Det har tidigare gällt t. ex. det mesta i höstens sparplan och de lättnader iaktiebeskattningen som genomförts för aff öka utbudet av riskvilligt kapitaltill näringslivet. Också i de flesta av de frågor som kammaren har aft taställning till har regeringen och socialdemokraterna hamnat på olika kurs. Vi får aldrig väja för den politiska striden när den ärnödvändig för aft driva igenom viktiga politiska beslut. Men striden har ingetegenvärde. När samförståndslösningar kan nås på rimliga villkor är sådana attföredra. Det är därför tillfredsställande att regeringen och socialdemokraternai en stor och principiellt viktig fråga, utformningen av den statligainkomstskatten, kunnat nå fram till en principöverenskommelse om uppläggningenav en samlad reform. Jag kommer, herr talman, atf i mitt anförande heltuppehålla mig vid skattefrågan. Jag gör det dels därför attmarginalskattereformen är den viktigaste offensiva åtgärden i regeringensekonomiska handlingsprogram, dels därför aft def efter den senaste tidensförvirrade och i många fall starkt vinklade debatt kan behövas vissaklarlägganden. Låt migbörja med atf ge en något komprimerad bakgrundsbild. Marginalskatterna steg mycket kraftigt under framför alltförsta hälften av 1970-talef. En genomsnittlig industriarbetare hade 1970 enmarginalskaft på . 1977 nådde den sin kulmen med . Sedan har densjunkit något. En genomsnittlig manlig industritjänsteman hade 1970 enmarginalskatt på och 1978 på . Tar vi en högavlönadindustritjänsfeman, som 1979 hade en årsinkomst på , så hadehans marginalskatt sfigif från fill . Den här utvecklingen var resultatet av en medvetensocialdemokratisk skattepolitik. I en partimotion om skattepolitikens inriktning berömmer sig socialdemokraterna av skatteomläggningen 1970, som "i betydande grad skärpte progressiviteten i den statliga inkomstskatten".Man säger i samma motion att "utvecklingen på skattepolitikens område under 99 åren fram till mitten av 1970-falet kom i alltväsenfligt att ske i enlighet medsocialdemokratins grundläggande mål". Genom ökat skattetryck och skärptamarginalskatter kunde en snabbt växande offentlig sektor finansieras. Mot den här bakgrunden är det helt följdriktigt att man ialla socialdemokratiska skattemofioner efter regeringsskiftet och framfill återfinner ett par förslag. För det första har socialdemokraterna först motsatt sigtanken på att införa ett inflationsskydd i skatteskalan, och sedan har man -när det införts -föreslagit atf det skall avskaffas. För def andra har socialdemokraterna föreslagitskatteskalor som, jämfört med regeringens förslag, skulle ha skärpt marginalskatterna.I motionen om skatten föreslogs t. ex. skärptamarginalskatter för alla med inkomster över ca . I verkligheten skedde dock efter regeringsskiftet hösten1976 en omläggning av skattepolitiken. Genom årliga skattereformer och framförallt tack vare inflationsskyddet av skatteskalan har marginalskatterna sedandess i stort sett varit oförändrade. Fr. o. m. årets taxering har också enmarginalskattespärr införts. Progressiviteten i den statliga inkomstskaften avspeglarfördelningspolitiska ambitioner. Jag delar helt denna strävan. Det är enfördel aft leva i ett samhälle, där de sociala och ekonomiska skillnadernamellan människor är relativt små. Men den fördelningspolitiska effekten av orimligt högamarginalskatter är verkligen infe särskilt entydig. Vi eftersträvade utjämning,men vad vi framför allt fått är avdragshysteri och privat skuldsättning,sjunkande skattemoral, ökade tendenser till svartjobb och skattefusk, minskadvilja till heltidsarbete, extrainsatser och ansvarstagande. De högamarginalskatterna har också en inflations- och kostnadsuppdrivande effekt, sominnebär ett starkt hot mot den fulla sysselsättningen. Det är naturligtvis inte bara de höga marginalskatternasom orsakat dessa problem, men de utgör helt säkert en viktig förklaring. Närjag väger samman för- och nackdelar, just med hänsyn till defördelningspolitiska effekterna, finner jag att nackdelarna med mycket högamarginalskatter klart överväger. Även om en marginalskattereform kan synas varaen reform framför allt för personer med förhållandevis goda inkomster, är jagalltså övertygad om att det i längden är en reform som alla tjänar på, också desom inte direkt får del av skattelättnaderna. Trots de många tungt vägande invändningarna mot högamarginalskatter har kraven på en rejäl marginalskattereform länge klingatnästan ohörda. Så sent som fälldes ett förslag frånfolkpartiregeringen av socialdemokraterna och . har-i taktmed att de negativa effekterna vuxit - medvetenheten om att något måste görastrots allt ökat. Inom socialdemokratin markerade det rådslagsmaterial somskickades ut höst något av ett genombrott för tanken på sänktamarginalskatter. Samma tankegångar återkom också i skattemotionen iår. pekardär på mänga av de problem som jag tidigare berört. Den slutsats man drar äratt det krävs en "avsevärd och generell sänkning av marginalskatterna".Härigenom blir det möjligt, framhåller man, "att skapa ett brett skikt meden proportionell inkomstskatt, ett skikt som omfattar en stor del av deheltidsarbetande inkomsttagarna". Detär självklart, herr talman, att de här uttalandena väckte förhoppningar, inteminst inom folkparfiet, förhoppningar inte bara om att en rejälmarginalskattereform nu äntligen skulle kunna komma till stånd utan också omatt den skulle kunna beslutas i bred enighet i . var vi,både inom folkparfiet och inom regeringen i övrigt, naturligtvis medvetna omatt socialdemokraternas nya ståndpunkt alltjämt vilade på en bärcklig grund. Inomsocialdemokratin finns det fortfarande gott om skeptiker - jag tror att dettaär ett riktigt påstående - personer av den gamla skolan som helst inte låtsasom att det över huvud taget finns något marginalskaffeproblem. Parfiets kluvnainställning hade bl. a. kommit till uttryck i den tidigare nämndaskattemotionen , där man föreslog skärpta marginalskatter, förvissa inkomsttagare med . Den kom också ganska klarttill uttryck i partiets, och särskilt LO:s, reakfion på regeringens förslag avden . Förslaget var enligt LO-ordföranden "det grövsta en svenskregering hade utsatt vanliga löntagare för". Liknande omdömen kom frånandra håll, också - om än i något mildare ordalag - från personer som baraföreträdde partiet. I den kommentar fill regeringens förslag somsocialdemokraterna överlämnade till oss ägnades huvuddelen avutrymmet åt en generell kritik mot en marginalskattereform över huvud taget. Den.socialdemokrafiska kritiken var i vissa fall oväntat skarp i tonen. Hade man,frågade vi oss, redan övergivit innehållet i januarimotionen och andrauttalanden som gjorts tidigare , eller var det mera fråga om en gammalreflex, att opposifionen i varje fråga måste gå emot regeringen, ett spel förgallerierna? Vikunde naturligtvis i det här skedet ha valt att avbryta förhandlingarna. Detsåg onekligen rätt svårt ut. Samma slutsatser drog många kommentatorer imassmedia. Affärsvärlden skrev t. ex. i anslutning till en stor intervju medOlof att "chanserna är minimala för att en uppgörelse överblockgränsen skall komma fill stånd". Viville ändå inte ge upp. Vi hoppades att det trots alla hårda ord låg någotallvar bakom socialdemokraternas omsvängning i skattefrågan och att det i såfall trots allt borde finnas förutsättningar för en samförståndslösning. Vid defortsatta överläggningarna framkom också att det verkligen fannsen gemensam plattform att bygga vidare på. Det är alltså det som kommer tilluttryck i den gemensamma överenskommelsen mellan mitten-parfierna ochsocialdemokraterna från . Mycketav den politiska debatten har ägnats frågan vilka det ärsom triumferat och vilka som, som det heter, kapitulerat i skaftefrågan. Jagtycker att den frågan i grunden är helt fel. Nr 131 förutsättningen för våra samtal harju varit att vi på väsentliga punkter var överens.Det har inte varit fråga om att kapitulera utan om att jämka ihop ståndpunkterdär de varierat något. På en enda punkt har regeringen släppt ettfidigare krav, och det gäller tidpunkten för reformens påbörjande. skall straxåterkomma till den frågan. Ekonomisk-poli- .,.., I övrigt ligger överenskommelsenenligt min bestämda uppfattning väl i linje med vad som varit regeringens intentioner. Socialdemokraternahar för sin del accepterat att en marginalskaftereform behövs somett viktigt inslag i en offensiv ekonomisk politik. De har också, trots denkritiska reaktion jag redovisat, i allt väsenfligt anslutit sig till utformningenav skatteskalan, och de har accepterat att det behövs ett Regeringen har bundit sig hårdare än i tidigaredokument för utformningen av en avdragsreform. Det har alltså från ömse hållvarit fråga om att jämka på tidigare ståndpunkter, men det är orimligtatt kalla dessa jämkningar för kapitalution för vare sig den ena eller Jag kan väl förstå om såväl moderater som socialdemokraterhar ett visst intresse av att framställa det så, men, herr talman, i längden ärjag ändå övertygad om atf en mer nyanserad och sannare bild skall bliförhärskande. Jag konstaterade att regeringen gett efter på enviktig punkt, nämligen beträffande tidpunkten för propositionen och reformenspåbörjande. Det hade enligt vår mening varit en betydande fördel ompropositionen kunnat framläggas och ge besked om skafteskalorna förde tre kommande åren - och då särskilt , då reformen skulle vara fulltgenomförd. Jag har på den punkten infe på något sätt ändrat uppfattning. Jaghar naturligtvis heller ingen annan mening än den jag tidigare givit uttryckför, att en marginalskaftereform är en mycket viktig offensivekonomisk-politisk åtgärd. Men som jag slår fast det måste jag tilläggaföljande. Jag har personligen aldrig trott aft det var just det första steget ireformen, som ju dessutom i regeringsförslaget var mindre än de övriga, somskulle ge den viktiga injektionen åt svensk ekonomi. Långt viktigare var atfmänniskor nu skulle få besked om hur skatten skulle se ut framöver ochframför allt när reformen var fullt genomförd. Det skulle ge dem en möjlighetaft planera sin ekonomi därefter. Def stod ganska tidigt klart atf socialdemokraterna underinga förhållan den kunde acceptera att reformen påbörjades . Det innebar alltså att den, om regeringens tidsplan fullföljts, hade fått beslutas i stridmot oppositionen. Vi bedömde risken som betydande att socialdemokraterna i det läget skulle ha fortsatt sin reträtt från januarimotionen och fullföljt sin häftiga kritik mot reformen. Av politiska skäl skulle man lockats aft hota riva upp den efter en eventuell valseger . Det hade i sin tur inneburit att vi riskerat gå miste om en väsentlig del av reformens stimulanseffekt. Många hade inte vågat utgå ifrån att reformen skulle bli bestående. En 102 betydande osäkerhet hade sprittsig. De riskerna hade vi fått ta omalternativet hade varit aff helt avstå från reformen. Men fanns det alltsåen möjlighet aft i stället nå bred enighet, om vi uppsköt reformen . Detkan sägas vara en svår eftergift- jag vill infe förneka det. Mensamförståndslösningen hade ändå enligt folkpartiefs och uppfattninguppenbara fördelar som motiverade att vi valde den framför konfrontationen.Moderaterna gjorde, som vi nu vet, en annan bedömning. Vad som starkt bidrog till att uppskovet ändå kundeaccepteras var aft socialdemokraterna trots allt inte avvisade möjligheten attgenomföra reformen fullt ut , eller, som det heter i dokumentet, påtvå å fre år. Aft frågan ändå hållits öppen berornaturligtvis på att man måste närmare analysera effekterna av den samladereformen innan takten i reformens genomförande slutligt bör fastställas. Låt mig så, herr talman, övergå till att kommentera vissaav de konkreta frågor som berörs i principöverenskommelsen. Jag vill då förstkonstatera att det är just en principöverenskommelse. Den måste konkretiserasordentligt innan det är dags att gå fill avgörande beslut. En del harkritiserat överenskommelsen för att den just fastlägger vissa principer för dentänkta skafteomläggningen och inte ger besked om en rad saker som är viktiga:exakt hur skatteskalan skall se ut, hur problemen med en avdragsbegränsning idetalj skall lösas, osv. Det går naturligtvis atf hitta på många olikakombinationer av skatteskalor och avdragsregler som ger orimliga resultat ochsom kanske inte formellt kan sägas vara oförenliga med överenskommelsensbokstav. Det gör att omdömena från illvilliga kommentatorer varierat från"Guldregn till de rika" till "Hot mot 100 000-tals vanligavillaägare". Men om dessa tolkningar alltså inte strider motöverenskommelsens bokstav, så strider de i högsta grad mot dess anda. Det ärsjälvklart aft ingen av oss som godtagit den avser att vara med om något somfår sådana orimliga följder. Jag nämnde att det går att göra nidbilder ochillvilliga tolkningar av skatfeöverenskommelsen. Det ligger också i sakensnatur att det på olika punkter fortfarande finns en viss spännvidd mellan deolika partiernas föresfällningar om vad som bör komma ut av den, en spännviddsom måste överbryggas i det fortsatta arbetet fram till ett riksdagsbeslutnästa vår. Men för att visa ungefär vad överenskommelsen går ut på,hur långtgående våra ambitioner aft ändra skattesystemet ändå är,offentliggjorde jag ett antal exempel på konkreta utfall. Dessaräkneexempel byggde på en skatteskala där 50 %-skiktet gick upp till 102 400kr. i årets lönenivå, alltså slutade ungefär mitt i det intervall som nämntsunder överläggningarna mellan regeringen och socialdemokraterna, och där denhögsta skattesatsen vidare sänkts fill . Jag vill i sammanhangetunderstryka att jag fortfarande anser att det finns mycket starka skäl för attlåta 50 %-skiktet sträcka sig upp till det belopp vi utgått ifrån, . i dagens lönenivå, vilket skulle innebära att av deheltidsarbetende inkomsttagarna får en marginalskatt på högst . Deräkneexempel som jag redovisade är naturligtvis bara principexempel. Varkenfolkpartiet eller eller socialdemokraterna, för att nämna allatre, har bundit sig för hur skatteskalan i detalj skall se ut. Men själv tyckerjag att de-ändå visar att det bör vara fullt möjligt att inom ramen förprincipöverenskommelsen finna en rimlig avvägning mellanmarginal-skattelättnader och avdragsbegränsningar. Jag vill också erinra om attKjell-Olof offentligen uttryckte en liknande syn i sinkommentar. Exemplenvisar också - jag vill gärna understryka det - att en skatteskala som i alltväsenfligt överensstämmer med regeringens förslag från väl rymsinom principöverenskommelsens ram. Detär klart att det hos allmänheten kommer att finnas en oro - hos de flestaobefogad men hos vissa befogad - för vad en skattereform kan komma att innebäraända fram till dess att ett konkret beslut fattats och genomförandet påbörjats.Särskilt kommer man att spekulera kring avdragsbegränsningens utformning ochhårdhet. För egen del vill jag därför redan nu slå fast aft det finns ettavgörande samband mellan reformpaketets olika delar, mellanmarginalskattelättnadernas omfattning, inflationsskyddets utformning ochavdragsbegränsningen. Medden skisserade modellen hänger marginalskattelätfnaderna ochavdragsbegränsningen direkt ihop. Ju mindre generös man är i fråga ommarginalskatterna, desto hårdare slår avdragsbegränsningen. Ju längrened man pressar brytpunkten, där 50 %-skiktet skall sluta, och ju snabbare mandärefter trappar upp skattesatserna, desto fler människor berörs avbegränsningarna och desto större blir deras effekt. Jagvill här kraftigt markera att jag inte kan tänka mig att på den här punktenvara med om något som innebär att gränsen mellan "vinnare" och"förlorare" i den samlade skattereformen förskjuts nedåt på ettsådant sätt att ordinärt egnahemsboende hotas. Och det måste gälla också förfamiljer som köpt sina hus, så att de fortfarande har storaskulder och därmed följande räntekostnader. Jagvill också betona att avdragsbegränsningarnas verkan hänger ihop med hur långtman går i sänkningen av de högsta marginalskatfesatserna. Ominte dessa sänksväsentligt från dagens nivå, tror jag att def kommer att visa sig helt omöjligtatt lägga avdragsbegränsningen på den nivå som förutsatts i överenskommelsen.Verkningarna skulle då bli alltför långtgående. Skattesystemet måste ju kunnafungera även för de människor som har de högre inkomsterna. Jag vill erinra omatt även socialdemokraterna här visat att de har en liknande syn; i flerasammanhang har de pekat på som en rimlig högsta nivå. Jagkan alltså sammanfattningsvis konstatera att med de bindningar som trots alltfinns i principöverenskommelsen, och med de förtydliganden som gjorts under desamtal som föregick överenskommelsen, är handlingsfriheten när det gällerskatteskalans utformning beskuren. I allt väsentligt måste den komma attöverensstämma med det förslag som regeringen överlämnade tillsocialdemokraterna och som mina räkneexempel från den 27april grundar sig på. Deräkneexempel som gjorts är uttryckta som om reformen i sin helhet hade trätt ikraft . Jag tror atf def är nödvändigt för att människorna skallkunna få någon känsla för vad olika gränser och inkomstskikt betyder. Men ettfaktum är att reformen i verkligheten kommer atf vara fullt genomförd först omtre . Det är då också angeläget att understryka att reformen som sådanmåste inflafionsskyddas, oavsett vilka modifikationer som kan komma att göras ifråga om själva skatteskalans inflafionsskydd. ex. av alla heltidsarbetande inkomsttagare skall ha en marginalskatt påhögst , så bör 50-procentsskiktet i dagens löner sträcka sig upp till detbelopp som vi har nämnt, . Men det är, som jag har sagt förut, endiskussionsfråga i det fortsatta arbetet var vi skall lägga den härbrytpunkten. 1984 eller 1985 ligger denna nivå naturligtvis högre, oavsettvilket belopp vi stannar för. Erfarenheterna innan indexregleringeninförts visar hur enormt fort inflafionen förvränger skatteskalans reellainnebörd, om man inte löpande tar hänsyn till den. Enav de punkter som skjufit in sig på i överenskommelsen gäller justvad som står resp. inte står om inflationsskyddet. Det står bara att detnuvarande inflafionsskyddet skall ersättas, säger man, men inte med vad. Detkan t. o. m., har man sagt, bli fråga om en återgång till de årligaskafteomläggningarna av fidig 1970-talsmodell. Jagvill här, herr talman, erinra om att regeringen faktiskt , i dens. k. besparingspropositionen, pekade på att nuvarande metod förindexuppräkning av skatteskalan inte ger ett helt rimligt resultat i en periodnär reallönerna allmänt sjunker. En omprövning har alltså varit på väg, även omden inte uppmärksammats så mycket i den senaste stridens hetta. Parallellentill det resonemang som regeringen fört i fråga om indexbundna utgiftsökningarär också klar. Vartskall då den här omprövningen leda? kanske någon frågar. Ja, enligt minuppfattning definitivt inte tillbaka till de årliga, helt obundna omläggningarna.I de resonemang som föregått skatteöverenskommelsen - och som moderaternakänner väl till - har också socialdemokraterna framhållit att deras mål är aftfinna en ny form för ett inbyggt inflafionsskydd. En modell som vi diskuteratär t. ex. att medge full kompensafion, precis som , upp fill en vissinflationsnivå, säg , men däröver ingenfing. Det innebär att om vi kan fåned inflationen under den nivån, och det måste vi klara också av andra skäl,skulle inflationsskyddet ha samma effekt som . Även några andra uppslaghar kommit fram i debatten, och vi får nu pröva dessa under de kommandemånaderna. Avdragsbegränsningenoch den speciella modell som antytts i överenskommelsen - och tidigare iregeringens förslag- har, med rätta, varit det som väckt störst uppmärksamhet.Och visst är det något nytt. I en följd av år har "alla" sagt attavdragsreglerna är absurda i , att man måste göra något åt avdragsjakfenoch åt det förhållandet att hushållen är villiga att låna pengar till snartsagt vilka räntesatser som helst. föreligger en överenskommelse som innebäraft en bred riksdagsmajoritef är ense om aff låta enavdragsbegränsning ingå i en samlad skattereform. Då höjs i stället röster somropar aft så orimligt får man väl ändå inte gå fram, aft en rad tekniskaproblem är olösliga osv. Till dem säger jag för min del att utredningsarbetet fårvisa vad som går och inte går. Den skisserade modellen är inriktad på atfmotverka avdragsfördelarna just hos dem som drar störst nytta av dem i dagenssystem, nämligen människor med höga marginalskatter att göra avdragen mot. Detstora flertalet skaftskyldiga som har inkomster under brytpunkten, alltså enmarginalskatt på högst , skulle infe alls beröras av de nya reglerna. a. därför som det är angeläget aff denna brytpunkt ligger ganska högt. Avdragsmodellen förefaller också vara tämligen lätt atttekniskt passa in i dagens skattesystem, med dess begrepp och rutiner. Det är iså fall en mycket stor fördel med tanke på hur starkt belastade skatfeapparatenoch deklaranterna redan är. Men man måste vara beredd på aft def faktiskt kanvisa sig att skeptikerna får rätt, atf det finns avgörande hakar i modellen somdet är omöjligt att komma till rätta med som står fill buds. Och iså fall får man naturligtvis söka sig fram en alternafiv väg - om igen vill jagunderstryka att ingen av parterna i överenskommelsen har något intresse attgenomföra nya regler som visar sig få klart orimliga effekter. Här vill jag också göra den kommentaren atf människornanaturligtvis gör klokt i aff i sin ekonomiska planering för framtiden ställa insig på att det kommer aff bli mindre gynnsamma villkor för storaunderskoftsavdrag. Redan de sänkta marginalskatterna kommer atf få denna verkan,och någon form av restriktioner mot dagens ohämmade avdragsfillväxt får manockså räkna med, efter den skissade modellen eller på annat sätt. Som jag redanbetonat måste de nya reglerna och övergången till dem givetvis utformas medtanke på atf t. ex. ordinärt egnahemsboende infe skall hotas. Men otvetydigtkommer aft gälla att personer med sfora underskott kommer att missgynnas ijämförelse med personer utan sådana underskott. Det är spegelbilden av atf vianser att dagens regler är alltför generösa mot dem som har stora avdrag. När det gäller finansieringsfrågan, fill sist, så innebäröverenskommelsen inga avsteg från def förslag som en enig regering den 26 marsöverlämnade fill socialdemokraterna. Vi har självfallet från folkpartiefs ochcenterns sida infe bundit oss vid införandet av den s. k. promsen. Den fråganfår vi ta ställning fill när bruttoskattekommittén avslutat sitt arbete ochremissinstanserna fått säga sitt. Den principöverenskommelse som träffatsmellan regeringen och socialdemokraterna om riktlinjerna för en skattereformlägger grunden för en mer harmonisk utveckling av skattesystemet under1980-talef än under def årtionde vi lämnat bakom oss. Det är ett stortvärde i sig om den reformen i allt väsenfligt kan genomföras i bred enighet.Förutsättningarna för att det skall lyckas är goda. Det är alltså med storfillförsikt som vi nu går vidare i arbetet på en rejäl skattereform för hela1980-talef. 82LARS () replik: Jag känner ingen glädje över att behövapressa budget- och ekonomiminister . Jag förstår att det är besvärandeaft ha behövt lyssna till de citat som jag tidigare anfört ur propositionen. sade att det är enbart tidsplanen sominnebär en avvikelse från regeringens ursprungliga planer, medanprincipöverenskommelsen i övrigt ligger väl i linje med regeringsprogrammet.