prot · G40913 · 1980-12-31 00:00:00 — Såvitt jag förstår skall utredningen inte utvidganågonting. Men mitt förslag är att man skall utvidga möjligheterna att varahemma för vård av sjukt barn tillatt också gälla den som sammanbor med barnets förälder. Jag tycker inte jagfick svar på min fråga om vilka skäl som ligger bakom den olika behandlingen avgifta och samboende, annat än att det är bedömningssvårigheter. Enligt minmening måste det gå att göra dessa bedömningar. Sådana här samboende jämställsju med gifta i andra fall, exempelvis i skattehänseende. Man gör ju i sinasjälvdeklarationer också markering om man sammanbor under äktenskapliga former.Jag tycker därför att det inte borde vara så svårt. Jagvar medveten om att det kan bli gränsdragningar, t. ex. när det gäller familjerdär man bor i kollektiv. Min avsikt var inte att dessa grupper också skulle fåden rätt det här är fråga om, utan min avsikt var att man inte som skallskilja mellan sammanboende och gifta, att vi skulle kunna få bort den gränsen,som enligt min uppfattning är mycket ologisk. Låtmig slutligen hoppas att förbehåll "i varjefall" ger en liten vink om att man ändå kan titta på de här bestämmelsernaoch försöka ändra dem , så att denna orättvisa kommer bort. 14 § Svar på fråga1980/81:42 om ett nytt dödsbegrepp har frågat mig om jag avser att initiera en utredning omnytt dödsbegrepp. Detfinns inte någon juridisk definition av begreppet död. Det nuvarandedödsbegreppet knyts av tradition till att hjärtat har slutat att arbeta och attandningsverksamheten har upphört. Varken dödsbegrepp eller kriterier för attkonstatera att döden inträtt finns sålunda fastslagna i lag. Fråganom att införa ett nytt dödsbegrepp - hjärndödsbegreppet - och om att legaliseradetta har diskuterats i vid åtskilliga tillfällen under senare år.Sålunda beslöt att hos regeringen hemställa att den skulletillsätta en kommitté med uppgift att belysa problemställningar kringsjukvården i livets slutskede. I det utskottsbetänkande (SoU 1974:31) som lågtill grund för beslut konstaterade socialutskottet att frågan om attinföra ett nytt dödsbegrepp var av utomordentligt stor betydelse ur rättsligsynpunkt och även påverkade villkoren för transplantationskirurgin. Enförutsättning för att införa hjärndödsbegreppet var enligt utskottet inte baraatt hjärndöd kan diagnostiseras med full säkerhet utan också att de meddödsbegreppet förknippade juridiska och etiska frågorna noga övervägts.Utgångspunkten för kommitténs arbete skulle enligt utskottet vara att vårdenges ett sådant innehåll att allmänhetens förtroende för sjukvården inte rubbas. Medanledning härav tillsatte regeringen en kommitté med uppgiftatt utreda vissa frågor beträffande sjukvård i livets slutskede. Om ett nytt dödsbegrepp Kommittén har i sitthuvudbetänkande I livets slutskede (SOU 1979:59) konstaterat att det varken avhumanitära eller sjukvårdsmässiga skäl eller av hänsyn tilltransplantationskirurgins intressen är motiverat att införa lagreglering av ettnytt dödsbegrepp eller av kriterierna för ett sådant. Frågan om att införa ett nytt dödsbegrepp är kompliceradoch bör enligt min mening bedömas fristående från det i och för sig legitimaintresset att kunna utnyttja olika organ för transplantation. Som utskottetanförde i sitt betänkande 1974:31 är det väsentligt att allmänhetens förtroendeför sjukvården inte rubbas. Jag är därför inte nu beredd att förorda någonändring av det dödsbegrepp som har tillämpats sedan gammalt. Jag kan här nämna att kommittén kommer att i ettsärskilt betänkande behandla frågor om hur behovet av vitala organ förtransplan-tationsverksamhet skall kunna tillgodoses. Någon ny utredning i ämnetanser jag för min del inte nödvändig. 58 (): Jag ber att få tacka sjukvårdsministern förhennes resumé över vad som har skett i det här ärendet tidigare. Det är faktasom inte är mig obekanta. I svaret hänvisades avslutningsvis till den kommitté somfortsätter att arbeta och som skall utreda transplantationsfrågorna - som omdär skulle komma fram någonting nytt vad gäller dödsbegreppet! Det gör det juinte. Samma kommitté har redan sagt sitt och avvisat kravet på ett nyttdödsbegrepp- hjärndödsbegreppet - så därifrån är ingenting nytt att vänta. -Detär fortfarande ande som svävar över vattnen, förstår Här gäller det nog att tänka till själv, och ElisabetHolm, som är en klok och djärv kvinna, skulle väl kunna ta några initiativ. Jagvill minnas att jag i en TV-intervju härförleden såg att sjukvårdsministernhade vissa sympatier för att införa ett nytt dödsbegrepp men ansåg att vi bordeskynda långsamt. Men skyndat långsamt har vi verkligen gjort - i tio år-, omman kan använda verbet skynda i ett sådant sammanhang. I varje fall har vilyckats komma efter alla andra europeiska länder i den här frågan, vilket ärbesvärande. Vi har ett internationellt utbyte med forskare, i synnerhet mellanmedicinare och kirurger, där forskarna tyvärr arbetar under olikaförutsättningar, beroende på i vilket land de har sin verksamhet. Vi kan väl inte heller, , fortsätta att göraså som man har gjort i , där man voterat om huruvida enpatient skulle få chansen att överleva eller ej! Det måste ju vara oerhörtbesvärande för dem som därvid råkar rösta "fel" när de sedan får sefacit. Det är helt otillfredsställande att en patient som inte lagligen kanundergå ett hjärtbyte här i landet av en myndighet remitteras till ett sjukhuspå utrikes ort. Skulle man tillämpa en sådan rättsordning på andra områden,skulle det te sig rent skrämmande. Det finns emellertid ett ord i hela den här skrivningensom är hoppfullt, och det är det lilla ordet "nu": "Jag ärdärför inte nu beredd att förorda någon ändring av det dödsbegrepp som har tillämpats sedangammalt." Det öppnar för en klok människa ett litet fönster. Men, fru sjukvårdsministern, är det inte en besvärandeordning att man skall behöva sitta och votera om människors överlevnad? Jag är, , rädd för att jagkanske blir litet tjatig. Jag tycker nämligen inte att den här frågan är såförfärligt enkel. Det handlar inte enbart om huruvida man skall votera om enmänniskas chans att överleva eller inte. Frågan om hjärndöd eller hjärtdöd kan te sig enkel urjuridisk och även ur medicinsk synpunkt. Jag kan hitta många som jag trorbärande medicinska skäl för att övergå till begreppet hjärndöd i stället förhjärtdöd. Men det finns en annan dimension i den här problematiken, som maninte kan bortse från. Jag vill än en gång understryka vikten av att sjukamänniskor och deras anhöriga kan känna förtroende för sjukvården och denpersonal som arbetar där. Det gäller alldeles särskilt svårt sjuka patientermed osäker prognos. Vi har en högtstående sjukvård här i landet, som åtnjuterinternationellt anseende, och vi har en väl utbildad personal. Sjukvårdensresurser står till förfogande för alla, oberoende av ekonomiska eller socialaförhållanden. Det är mycket väl utbildade etiska normer som karakteriserarsjukvården, och dessa normer måste vi slå vakt om. Det är alldeles klart att det förekommer fall med totaltoch oåterkalleligt bortfall av hjärnfunktionerna, fall där det inte tjänar någontingtill att sätta in alla tekniska hjälpmedel som sjukhusen numera förfogar över.Socialstyrelsen har därför utfärdat ett särskilt cirkulär som innebär attläkare kan avstå från viss behandling i sådana fall. Det är, tycker jag, ganska olyckligt och i viss månmotbjudande att koppla samman frågan om ett nytt dödsbegrepp med den mycketsofistikerade transplantationskirurgins behov av organ. Jag har denuppfattningen att hjärtdödsbegreppet är djupt förankrat hos människorna, sädjupt förankrat att det skulle uppfattas som en allvarlig kränkning avintegriteten, om begreppet hjärndöd infördes. Vi måste ta hänsyn tillmänniskors etiska uppfattning på detta område. Även om vi hade haft etthjärndödsbegrepp här i , hade voteringen i landstingkanske ändå inte blivit obehövlig. Det är inte alls självklart att vi kan ha enhjärttransplantationskirurgi här i . Vårt befolkningsunderlag är förlitet för sådana ingrepp. I har man 40 miljoner människor som underlagför hjärttransplantationer. Vi är 7 ä 8 miljoner. Detta är en helt annanfråga. Om ett nytt dödsbegrepp 60MÅRTEN (): Jag är helt medveten om att detta inte ärnågon enkel fråga -sannerligen icke. Det är därför jag anser att den behöverutredas mycket seriöst. Detta är inte något plötsligt infall som jag har fått,utan jag har arbetat med de här tingen . Jag tyckeratt sjukvårdsministern något bagatelliserar transplantations- Om ett nytt dödsbegrepp möjligheterna, trots att liv och död kan hänga på dessa.Vi vet att läkarnas möjligheter att få tillgång till organ är starkt koppladetill hjärndödsbegreppet. Statsrådet säger att detta skulle kunna verkastötande på människor. Det tror jag det, när sjukvårdsministern avvisar tanken,även om jag liksom har på känn att sjukvårdsministern skulle hälsa enförändring välkommen. Här måste man ge information till människorna. Är hjärnan oåterkalleligt död, måste livet också haförlorat sin mening. Men den döde kan få den fantastiska uppgiften att ge livåt en medmänniska genom de organ som man kan ta fram. Sedan är detta förvisso inte bara en fråga omtransplantation, utan det gäller också frågan om en värdig död - det gör det jufaktiskt. Vi får f. n. i livets slutskede inte bestämma tidpunkten för vår död.Jag tycker dock att detta vore rimligt. Den sista stackars biten av dennatillvaro, min kropp, har nämligen ingen annan någon inteckning i. Men omsamhället inte tillåter mig att bestämma om detta, borde det i alla fallgarantera mig rätten till en värdig död och visa respekt för livets begynnelseoch livets upphörande - dessa båda högst naturliga punkter på människolivetstidsaxel. tar upp frågan om en värdigdöd. Jag delar uppfattningen att vi bör har rätt till en värdig död. Jag tyckerockså att det av mig oberopade cirkuläret från germöjlighet att avbryta behandlingen där livet enligt hjärndödsbegreppet harflytt eller där insatser icke längre leder till någon nytta. Det kan garanteraoss en värdig död. Det blir ändå til syvende og sidst läkarens förmåga attbedöma detta som avgör om döden skall betraktas som värdig. , som är präst, har förmodligen åtskilligagånger träffat anhöriga till personer som oåterkalleligen är medvetslösa ochkan betraktas som hjärndöda. Jag förmodar att de anhöriga då har uttrycktsituationen ungefär på följande sätt: Det vore skönt för honom om han fick döeller om han fick sluta. De säger inte: "Han är död", utan deuttrycker en önskan om att han skall få dö. Jag menar att detta är ett uttryckför att människor kopplar uppfattningen om dödens inträde så intimt tillhjärtdödsbegreppet att man inte utan långvarig diskussion i samhället kaninföra ett nytt begrepp, nämligen hjärndödsbegreppet. Det är alldeles klart attvi behöver information på detta område. Jag tror att början till en debatt omdetta har uppstått i samband med den aktuella transplantationen av ett hjärta,men jag menar att det är nödvändigt att ge ytterligare tid för denna debatt. 62MÅRTEN (): Sjukvårdsministern tar upp möjligheten förläkarna att avbryta behandlingen i enlighet med det famösa cirkuläret av 1973från , men det är verkligen ett dunkelt och luddigt aktstycke.Tänk vilken ledning för en läkare! Han kan ingripa för att avbrytabehandlingen, meri vilken risk löper han inte. Om det är så somsjukvårdsministern sade riskerar han att få de anhöriga mot sig, bli anmäldosv. Jag tycker att man skall ge läkaren det stöd som klara linjer idefinitionen av vad som är liv och vad som är död innebär. Det är inte allsnågot märkligt i ett sådant avgörande när vi en gång fått säkra indikationer påhjärndöd. Det som sjukvårdsministern vidare sade om de anhörigasreaktion tycker jag är ett argument för min tes om hjärndöden. För den som villatt en lidande människa skall få sluta ligger det säkerligen nära till handsatt acceptera hjärndöden, som inträffar något före hjärtdöden i de fall detgäller. Om ökad säkerhet för tågtrafiken 15§ Svar på interpellationerna 1980/81:1 och 8 om ökad säkerhet för tågtrafiken har frågat mig dels om jagär beredd att tillsätta en opartisk kommission för att kartlägga den senastetidens järnvägsolyckor och föreslå skärpta säkerhetsåtgärder, dels omregeringen är beredd att i den kommande budgetpropositionen redovisa en konkretplan för SJ:s framtida långsiktiga behov av personal och materiella investeringar. har frågat mig om jag avser att låtanärmare undersöka om resurserna för översyn och underhåll av SJ:s rullandemateriel är tillräckliga och om översynen och underhållet fungerar på ett ursäkerhetssynpunkt betryggande sätt. Eftersom interpellanterna tar upp i huvudsak sammaområden, nämligen säkerheten vid SJ och SJ:s investeringar, har jag valt attbesvara interpellationerna i ett sammanhang. Låt mig börja med investeringarna. SJ befinner sig ien besvärlig ekonomisk situation som kräver snabba åtgärder både från SJ;s ochstatens sida för att vi skall kunna bibehålla järnvägen som ettkonkurrenskraftigt transportmedel . I höstens besparingspropositioningår därför en särskild strukturplan för SJ, som syftar till att effektiviserajärnvägstrafiken och därmed förbättra SJ:s ekonomi. I planen behandlasinvesteringsbehov, rationaliseringar och prissättningen. De kraftiga trafikökningarna har medförtproblem för SJ på bl. a. servicesidan. Det besvärliga läget beror emellertidockså på att SJ inte fått tillräckligt med investeringsmedel,vilket har gått ut över standarden på både fasta anläggningar och rullandemateriel. I strukturplanen anger regeringen därför som planeringsram en ökningav SJ:s totala investeringar i reala termer om . Genom denna historiskt sett höga ambitionsnivå räknar jagmed att de investeringar som SJ vill genomföra i allt väsentligt också kangenomföras. Det blir naturligtvis nödvändigt med en viss omprioritering, ochjag håller med om att detta bör vara möjligt. Om ökad säkerhet för tågtrafiken ringar som behövs enligt SJ skall under alla förhållandengenomföras. Det slås också fast i strukturplanen. Jag avser att följa upp strukturplanen i nästa årsbudgetproposition genom att närmare ta upp behovet av investeringsmedel inomolika områden, bl. a. medel för inköp av lok och vagnar. Genom strukturplanen och den planerade redovisningen ibudgetpropositionen ges SJ förutsättningar att långsiktigtplanera sina investeringar. Det gäller både omfattningen och inriktningen påinvesteringarna. Behovet av personal vid SJ är givetvis en fråga som mycketnära sammanhänger med investeringarna. För att förbättra ekonomin krävs att SJsatsar tillräckliga resurser för att införa personalbesparande teknik. Härigenombör SJ:s totala personalstyrka kunna hållas nere. Jag är väl medvetenom att SJ, bl. a. som en följd av lågprissatsningen och de storapensionsavgångarna, f. n. har ett stort behov av nyrekrytering som måstetillgodoses. Som jag tidigare förklarat för här i ärbehovet av personal en fråga som SJ avgör på egen hand. Jag förutsätter naturligtvisatt SJ anställer den personal som behövs för olika ändamål. Översyn och underhåll av SJ:s vagnpark sker enligt enfastställd ordning med bestämda intervaller och efter bestämda regler. n. är ansträngd innebär alltså i sig ingensäkerhetsrisk. Däremot får det konsekvenser ur servicesynpunkt genom att en dellok och vagnar står stilla. Eftersom SJ har ansvar för att erforderligaresurser finns och att de fungerar förutsätter jag att SJ gör vad som behövsför att möjligt undanröja de problem som otvivelaktigt finns. Jag harockså efter de ganska många kontakter som jag har haft med SJ:s ledning inteminst all anledning att tro att SJ i hög grad kommer att arbeta för ochkoncentrera sig på detta. När det gäller frågan om en olyckskommission vill jagklargöra att SJ regelmässigt gör omfattande utredningar efter varjeinträffad olyckshändelse. Utredningarna görs framför allt för att fastställaolycksorsaken och för att man därmed skall kunna vidta åtgärder i förebyggandesyfte. Om en olycka medför svårare personskador eller dödsfall gör även polisenen parallell utredning. Vid svårare olyckor brukar även personalorganisationernafölja utredningsarbetet. Dessutom tillkallas vid allvarliga händelserkvalificerade tekniker och vetenskapsmän för att göra egna utredningar. Man kan jämföra denna metodik med förhållandena inom andraområden av min sektor. Allvarligare luftfartsolyckor utreds således av denfristående och sjöolyckor av särskilt förordnadekommissioner. Efter att ha blivit informerad om utredningsarbetet efterden senaste tidens svåra olyckor vid SJ är det min uppfattning att detnuvarande utredningsförfarandet är bra och att olycksorsakerna belyses på ettallsidigt sätt. Jag tror också att man härigenom får förutsättningar för attvidta de förebyggande åtgärder som krävs. 64 (vpk): Jag tackar kommunikationsministern för svaret. har järnvägen avrustats. Underdenna tid expanderade bilismen, och man började t. o. m. mer och mer tala omtvåbilshushållet som en framtida normal företeelse. Kommunikationsministerntalade om att järnvägen förhoppningsvis skulle konkurrera med dens. Medan järnvägens investeringar hölls tillbaka satsades direktoch indirekt miljardbelopp på bilismen och vägtrafiken. har ju inte utvecklingen blivit precis den somprognosmakarna trodde. har på nytt blivit aktuell som transportmedelpå ett alldeles särskilt sätt. I kommunikationsministerns svar utlovas nu en ökning avSJ:s totala investeringsvolym i reala termer om . Han säger: "Genom denna historiskt sett höga ambitionsnivåräknar jag med att de investeringar som SJ vill genomföra i allt väsentligtockså kan genomföras." Men redan en jämförelse mellan kommunikationsministernsresonemang i sparplanen - som vi snart skall ta ställning till - och SJ:s egenvilja till investeringar, sådan den tagit sig uttryck i den långsiktigainvesteringsplanen för verket och även i anslagsframställningen, visar på storanivåskillnader. SJ:s program slutar på över två miljarder /82, medan departementschefensynes förorda en 5-procentig höjning, räknad på anslaget för innevarandebudgetår, vilket är 1 380 miljoner. Vad tyder då detta på? Jo, det tyder på att kraftigaprutningar kommer att föreslås av det av SJ enligt noggranna prognoser framräknadeinvesteringsbehovet. Detta kan inte stämma med talet om att SJ i alltväsentligt skall få medel till de investeringar man vill genomföra. Gapet äralldeles för stort mellan SJ:s uttalade intentioner och departementschefensskrivning i sparplanen. Såväl i interpellationssvaret som i den s. k.sparplanen-bil. 5,s. 10-talar kommunikationsministern om bättre utnyttjande avpersonalen, återhållsam nyrekrytering och ett nedbringande av personalstyrkan. Man kan gott säga att detta tal väckt bestörtning hosstora delar av SJ:s personal. SJ tillhör de hårdast personalrationaliseradestatliga företagen. Exempelvis var personalstyrkan 74 1951. 1979 hadeden praktiskt taget halverats - den var då nere i 38 000. Denna kraftiga personalminskning har inneburiten höjning av personalens medelålder-nyrekryteringen har varit ingen alls ellerminimal. I verkligheten har en mindre personalökning - på 300 personer - skettförst . Med den ryckighet som kännetecknar verksamhetenforceras i viss mån rekrytering och utbildning, och detta somjärnvägen - mot prognosmakarnas beräkningar - fått rätt starkt ökadetrafikuppgifter. Man kan beskriva situationen på många håll som krisartad.Materielen blir inte tillfredsställande utnyttjad. Det händer att hundratalslok står avställda med olika skador, som många lok måste gå mednedsatt kapacitet på Om ökad säkerhet för tågtrafiken Om ökad säkerhet för tågtrafiken grund av att någon skada inte hunnit åtgärdas - en avmotorerna kan t. ex. vara avstängd. Det händer att omkring hundratalet personvagnarstår oanvända , trots att försök görs att öka reparationsinsatserna. Från personalhåll upplevs dessa stockningar som ettresultat av dålig planering och dålig organisation. Dessa brister tillsammansmed ambitionen att minska personal, som man tror är vägen till bättre resultat,får alltså tvärtom negativa ekonomiska effekter med dåligt utnyttjande avkapital och klara tendenser till sämre kvalitet på servicen. Ett exempel härpå är den kroniskt dåliga tågföringen.Hälften av alla tåg är försenade. Samstämmiga rapporter från människorsom regelbundet reser med tåg visar att många resenärer överväger att användasin bil eller försöka organisera samåkning. Folk som reser har nämligen för detmesta fasta tider att passa - man skall inträffa på sin arbetsplats, till ettsammanträde e. d. på en bestämd tidpunkt. Detta spolieras genom de ständigaförseningarna. Det kan i sin tur innebära att man börjar ifrågasätta det somhar varit SJ:s kungsmärke, nämligen dess förmåga att hålla tågtiderna. Det harockså vid en internationell jämförelse varit ett typiskt drag för de svenskajärnvägarna. Tanken att SJ:s problem skulle bringas närmare en lösninggenom att personalstyrkan minskas återfinns också i interpellationssvaret. Även om kommunikationsministern säger - och han har sagt dettidigare till mig- att SJ själv får avgöra personalbehovet, är det ofrånkomligtatt huvudmannens syn liksom tillgänghga anslag kommer att bli bestämmande förföretagets personalpolitik. Eller är det inte meningen att SJ skall följadepartementets intentioner? Var hamnar vi i så fall? Det finns alltså ett samband mellan strävan tillpersonalbesparing och rationalisering och tendenserna till sänkta krav påsäkerhet. Ett exempel är det utökade säkerhetsintervallet på vagnarna. Tidigaresäkerhetssynades vagnarna var 60:e mil, men härom året utökades intervallettill eller minst en gång . I tidningen nr 36 iseptember 1980 säger en reparatör vid : "Det blir ofta för ont om tid t. ex. vid förseningar.Ibland hinner tågen splittras före syn och då händer det att vi inte hittardem. De går alltså ut osynade. Dessutom har det varit alldeles för storpersonalomsättning i det här jobbet. Själv har jag jobbat här och äräldst i tjänsten. Och säkerhetssyn är inget som man lär sig i enhandvändning." Tillsammans med andra uppgifter bekräftar citatet attverkstadssituationen är ansträngd och att detta förhållande - i motsats tillvad kommunikationsministern försöker göra gällande - tillsammans med brister iorganisationen och en stark press på personal och materiel innebär ökaderisker för säkerheten. Det finns vittnesmål om att påfrestningen ochstörningarna har medfört att såväl lokförare som tågklarerare ibland tvekar attgå till jobbet. Även sådana förhållanden i arbetet, som inte är direkt mätbara,kan självfallet vara negativa för säkerheten. En saktill vill jag nämna. SJ hade tidigare en genomgång med all säkerhetspersonal av säkerhetsbestämmelser ochtillämpningsföreskrifter. har detta upphört. Det är klart att man därigenomkan spara in en del. Men det finns all anledning att vara försiktig med sådansparsamhet som kan försämra säkerheten. 65 (): Jag ber att få tacka kommunikationsministernför svaret. Vi brukar normalt i den här kammaren vara litet återhållsamma medatt diskutera de affärsdrivande verken och deras inre situation - av naturligaskäl, för vi har uppdragit åt dem att sköta sig själva efter vissa regler ochriktlinjer. Men förhållandena vid f. n. är av den karaktärenatt det är helt nödvändigt att parlamentet funderar över vilken järnvägspolitikvi är på väg att få. Jag är inte någon vän av starka ord i kammaren, men detfinns skäl att ifrågasätta om inte SJ f. n. vansköts. Felet är inte SJ:s. Feletär i väldigt hög grad den ryckiga planering som har blivit följden av enutomordentligt dåligt genomtänkt investeringspolitik från statsmakternas sidaunder senare år. Det har varit en brist på långsiktig planering och också ennonchalans mot fattade beslut som har gjort att järnvägen har hamnati betydande svårigheter. SJ har f. n. alldeles uppenbart mycket stora bekymmer.Tidtabellerna kan inte hållas - det är en visa bland alla människor som reserf. Tåg ställs in i en oroväckande stor utsträckning.