prot · G40987 · 1980-12-31 00:00:00 — Här måste en rad hårdhäntaingripanden göras: skärpt realisationsvinstbeskattning, mindre generösaskafteavdrag, begränsning av kontokort och konsumtionskrediter. Här bör man gåhårt och bestämt fram. När det gäller statsfinanserna ärnaturligtvis den viktigaste förutsättningen att vi får fart på ekonomioch kan stoppa inflationen. Kombinationen av stagnation och inflation har visatsig vara helt förödande för statsbudgetens utveckling. Vi måste också genomföra en grundläggande reformering avbeskattningen. En skiss fill en sådan skattereform är nu ute för diskussionbland det socialdemokratiska partiefs medlemmar. Den innebär en rejäl sänkningav marginalskatterna men också en rejäl sanering av avdragssysfemet - i toppen,inte i botten, där regeringen har satt in sin stöt. Dessutom talar vi om hursänkningen av inkomstskaften skall finansieras - genom införandet avproduktionsskatten, den s. k. promsen. Vi kan emellertid göra mera när det gäller att sanerastatsbudgeten. Vi i det här huset borde på allvar se till aft samhället fårresurser för aft sätta åt skattesmitare, svartjobbare och andra som skor sig pådet allmännas bekostnad. Det är inte bara fråga om rättvisa och moral. Ur denhär svarta sektorn i vår ekonomi kan stora belopp hämtas, som väsentligt skulleförbättra statens och kommunernas finanser. Enligt vissa forskningsresultatskulle det 1980 ha funnits oredovisade skattepliktiga inkomster i vårt land påminst - kanske ända upp till det dubbla beloppet, dvs. Skattebortfallet för stat och kommun kan därmed uppskattastill någonting . Det kan jämföras med attinkomstskatten f. n. tillför statskassan . Därtill kommer de skattebetalare, framför allt företag,som struntar i att betala in skatter, arbetsgivaravgifter och moms. F. n. står8 miljarder kronor ute i obetalda skatter. Kunde staten bara driva in sina egnafordringar - det kanske budgetminisfern kan lämna några upplysningar om - skullevi få in pengar som räckte till både eft och två borgerliga sparpaket. Det finns ytterligare en viktig uppgift förden ekonomiska politiken, nämligen att skapa förutsättningar för en uppgång avindustrins investeringar ur den djupa vågdal som de har befunnit sig i under desenaste åren. Den dåliga investeringsutvecklingen har säkert flera orsaker -svag marknadsutveckling,osäkerhet om framtiden, brist på kommersiellt utvecklingsbara projekt. Men enviktig, och ibland kanske avgörande, faktor torde vara att andra placeringar-uflåning, fastighetsaffärer, utlandsinvesteringar - fett sig avsevärt meralönsamma än produktiva investeringar i , Def står helt klart aft detta mäsfe ändras, om Sverigevill förbli ett avancerat industriland genom aft utveckla sin indusfri. Däkrävs att industriell produktion blir lönsammare än all annan ekonomiskverksamhet -lönsammare än exempelvis utlåning, import ochfastighetsförvaltning. Annars söker sig varken kapital eller företagartalangerfill industrin. Nödvändiga åtgärder är att minska inflafionen, sänkaräntan, sanera den grå kredifmarknaden och skärpa beskattningen av olikaspekulationsaffärer. Men det räcker inte. Vinstnivån i svensk industri måsteunder fillåtas bli högre än vad den var under 1970-talef. Dessutommåste industrin ha fillgång till en ökad mängd riskvilligt kapital för attkunna finansiera sina investeringar och förbättra sin soliditet. Det finns två vägar att nå def målet. Den ena har denborgerliga regeringen börjat staka ut. Och härvidlag visar den en energi och enmålmedvetenhet man gärna skulle vilja se pä andra områden av den ekonomiskapolitiken. har man nämligen startat enmiljardrullning i skaffesubventioner för aft driva upp kurserna päakfiemarknaden. Aktieutdelning beskattas numera lindrigare än andra inkomster.Ett system som kallas skaftepremierat lönsparande har man raskt gjort om tillkreditfinan-sierade fonder för aktieköp. Dessutom har man, som riksbankschefenuttryckt sig, oskadliggjort marknaden för premieobligationer, allt i syfte aftföra över pengar fill efterfrågan på aktier och skapa hausse på aktiebörsen.Och därmed har man lyckats. Börsaktiernas marknadsvärde har pä eft par månaderstigit med . Många industriföretags aktier har med säkerhet varitundervärderade av börsens placerare. Def ligger därför viss reson i attaktiekurserna stiger, även om def skär sig mof den jämmer och veklagan över denotillräckliga avkastningen på akfier som man regelbundet utstöter. Men det ärtvå inslag i den här utvecklingen som inger betänkligheter. Det ena är att regeringen strör uf sinasubventionsmiljarder ufan atf bry sig om huruvida def verkligen är någotnysparande som placeras i aktier. Man går den motsatta vägen genom atfuppmuntra lånefinansiering. Ekonomiministern har gett sin välsignelse äf attskatfepremier utgår för aktieköp som sker med lånade medel, t. o. m, i de falldär företagen länar ut sina egna pengar för atf köpa sina egna aktier.Finansutskottets borgerliga majoritet vågade inte ens låta utreda lagligheten ide här transaktionerna. Sannerligen har blivit ett märkligtland, där regeringen skall lära folk aft spara genom att uppmuntra dem aftlåna, Def andra betänkliga inslaget är de fördelningspolifiskaeffekterna av den här subvenfionsaffären. Överallt i vårt samhälle skall det nusnålas: skolbarnen måste äta billigare mat, de handikappade fränfas sinabidrag, sjukvården försämras osv. Men när det gäller att frammana bilden av en blomstrandeaktiemarknad, atf skapa våldsamma kursstegringar på akfier, då skyr man ingakostnader, då vet generositeten knappast någon gräns. Man bryr sig inte ens omhuruvida gränsen för det lagliga överskrids. Ändå är detta bara början. Skallregeringen nå målet, som är aft tillföra näringslivet nytt kapital pååtminstone , måste ännu mer skattepengar pumpas in iakfieplaceringar, ännu liberalare skatteregler konstrueras till aktieägarnasoch företagens fromma. Men def kan visa sig vara en draksådd som regeringen hållerpå med. För det är nägot osunt som är på väg att hända i det här landet.Sverige befinner sig i en svår kris. Tiotusentals människor kommer atfförlora sina jobb, mänga företag kommer atf slås uf, tusentals jordbrukare kantvingas bort från sina gårdar av de skyhöga räntorna. Men mitt i allt dettaelände frodas penninghandeln och spekulationerna som aldrig förr, undersföddaav en skattesubvenfionerad kreditgivning. Jag vill rikta en allvarlig maning fill de borgerligapartierna; Underskatta inte människors känsla för rättvisa och anständighet ipolitiken! Def som sker kan allvarligt skada möjligheterna att fä förståelseför nödvändigheten av effektivitet och lönsamhet i industrin. Och ni måstefråga er: Vad händer den dag då staten, med sina enorma underskott, inte längreorkar hålla den här subventionskarusellen i gång och kreditströmmen fillaktiemarknaden minskar? Både de borgerliga partierna och näringslivet borde inseatf en ökad kapitalbildning i näringslivet, som skall ge stabilitet och uthållighet,inte kan byggas på skattesubventioner, lånefinansiering och ökade orättvisor. Enligt vär mening måste nya former skapas förkapitalbildningen i def här landet när det gäller näringslivets försörjning medriskvilligt kapital. Vi måste dessutom finna former som gör det motiverat förde stora löntagargrupperna att avstå från lönehöjningar och acceptera aftpengarna i stället satsas i företagen. Här förenas två huvudströmmar i arbetarrörelsensdiskussion om löntagarnas roll i näringslivet. Kravet på spridning av denekonomiska makten måste ställas med kravet pä löntagarna atf medverkafill en ökad kapitalbildning. Enklare uttryckt: Skall löntagarna ställa upp medsina pengar, måste de få ett ägande och inflytande som svarar mot deras insatser.Det kan bara ske om löntagarna behäller äganderätten till sina pengar, blirdelägare i de företag där deras pengar satsas. Det kan ske om vi införlöntagarfonder. Löntagarfonder kan också medverka fill aft högre vinsterblir fördelningspolifiskt acceptabla-om löntagarna får del i vinsterna och meraft säga till om när det gäller hur de används. Men löntagarfonderna är inte bara en fråga om pengar ochkapital. Det handlar också om en demokratisering av inflytandet i näringslivet.Genom att köpa aktier, satsa riskvilligt kapital i företag, blir fonderna ochlöntagarna delägare i företagen. Och de fär ägarinflytande. Jag tror att def kan ha väsentliga konsekvenser för våramöjligheter att ta oss ur den ekonomiska krisen. Jag tror att inträdet av en nyägargrupp i näringslivetkommer aft få tre vikfiga konsekvenser; Synen på hur man skall tjäna pengar kommer atfförändras. För den private kapitalägaren är def skäligen likgilfigt om företagens vinster uppståri produkfionen eller genom olika slag av spekulation och flnansiella place ringar. För löntagarna som ägare borde det vara vinst ur produktivt arbete som framför allt skall eftersträvas - och def är produktivt arbete def här landet behöver. Synen på hurvinsten skall användas kommer att förändras. Också löntagarfondernas akfier ochlöntagarstyrda företag måste ge utdelning och vinst. Det är självklart. Men defblir infe vinst till varje pris. Överskott över en viss nivå kommer att gå tillföretagens utveckling och till bättre arbetsmiljö, som gör industrin merkonkurrenskraftig på arbetsmarknaden -och def behöver vi också. Löntagarnasägaransvar vilar på en avsevärt säkrare grund än bara önskan aft tjäna pengar.De måste ta ansvaret för företagens överlevnad och utveckling, eftersom det ärpå detta som deras egen framtid och trygghet beror. Och jag tror att det är påden grunden som det här landets framtid skall byggas. Jag yrkar bifall fill de socialdemokratiskareservafionerna. 5ERIC (); Tvä huvudproblem dominerar årets finansplanoch budgetförslag. Det är underskotten i vår utrikeshandel och i statensbudget. Utsikterna är inte särskilt ljusa. Infe förSverige och inte heller för övriga industriländer. Den internationellakonjunktursvackan nådde botten i slutet på 1980. förutses en mycketsvag tillväxt i världsekonomin. räknar man med en mer posifivutveckling. Regeringen är i sin bedömning t. o. m. något mer pessimistisk vadgäller 1981 än vad man har varit från OECD-sekrefariatets sida. Osäkerheten ibedömningen är också stor. Det viktigaste av allt är aft få en sådan utgångssifuationför atf vi kan undvika en kraftig långsiktig ökning avarbetslösheten. Sådana allvarliga följder för sysselsättningen är nämligen vadsom hotar, om vi infe i rimlig tid kan få balans i vår samhällsekonomi. Vårt underskott i utrikesaffärerna gör att vi inte kan faoss förbi 1981 genomen kraftig stimulans av vär privata och offentligakonsumfion. Istället tvingas vi hålla tillbaka konsumtionen, även om det intekan ske med riktigt den kraft som skulle ha varit fallet om konjunkturen varitpåtagligt gynnsammare. För sysselsättningen innebär det här att visfär inför ökade problem. Men situafionen kunde ha varit värre. Den totalaomfattningen av beredskapsarbeten och arbetsmarknadsutbildning minskade med 35000 personer , med en betydligt mindre ökning avarbetslöshetssiffrorna. Räknar man samman arbetslösheten med de arbetsmarknadspolitiskaåtgärderna flnner man aft tredje kvartalet 1980 var summan denlägsta som vi haft sedan kostnadskrisen drabbade det svenska näringslivet 1975.Men vi skall självfallet komma ihåg att den utbildning och det arbete somuträttas inom ramen för de arbetsmarknadspolitiska åtgärderna ju innebärtillskott av resurser till vår samhällsekonomi, något som inte gäller förarbetslösheten. Vi har alltså åtskilligt med resurser till hands inomarbetsmarknadspolitiken för att kunna möta effekterna av den internafionellakonjunktursvackan. Regeringen har understrukit hur viktigt det är atfarbetsmarknadspolitiken inriktas på atf underlätta för människor att fåsysselsättning inom den konkurrensutsatta delen av vårt näringsliv. Då vi behandlade sparpropositionen underströk vimånga gånger att denna proposifion bara var ett steg på vägen mot bättre balansi samhällsekonomi och statsflnanser. Missuppfattningen atf sparpropositionenvar det Alexandcrhugg som skulle räcka till för att få ordning på åtminstonestatens finanser kan möjligen ha berott på att man trodde att opposifionenshöga röstläge var nägot slags mätare på hur långtgående regeringsförslagenegentligen var. Som påpekas i finansplanen ökar statens utgifter iövervägande utsträckning "automatiskt", medan statens inkomsterdäremot på ett avgörande sätt är beroende av tillväxten i den övriga ekonomin.Av detta följer två viktiga slutsatser. Def är nödvändigt att minskaautomatiken på den offentliga utgiftssidan. Det är också nödvändigt med enbättre ekonomisk tillväxt i hela samhället. Utan en positiv utveckling avnationalinkomsten riskerar vi permanent ohållbart stora underskott. Vägen bortfrån underskotten måste därför, vid sidan av de sparåtgärder som framtvingas,gå över åtgärder syftande till att häva stagnationen, och dä inte minst genomaft pressa ned kostnaderna i förhållande till utlandet och minska vårtoljeberoende. Det är naturligtvis mof den här bakgrunden som man skallse ekonomi ministerns uttalande i finansplanen aft "en begränsning av budgetunderskot tet --- inte utgör eff överordnat mål för regeringens ekonomiska politik utan äraft se som ett av flera medel som behövs ." Att regeringens polifik skulle vara helt inriktad påbudgetunderskott och statsutgifter är en missuppfattning som odlas i densocialdemokratiska propagandan mot regeringen. Det är en uppläggning som ocksågick igen i anförande . Jämför vi med def debattklimat som har varit rådande efter1979 års val kan vi , om vi lyssnar noga, ibland märka eft ändrat tonfallfrån socialdemokratiska talesmän. talar man mer på allvar om grundläggandeekonomiska problem och mindre om aft regeringen skulle vara upphov till alltont. Man har ocksä ibland på allvar börjat uppmärksamma vär internationellakonkurrenskraft som en av de viktigaste omständigheterna när det gäller attåtervinna ekonomisk balans. Ett bra uttryck för denna ändrade inställning finns i denrapport om löntagarfonder som en arbetsgrupp inom LO och socialdemokraterna medKjell-Olof som ordförande har avlämnat. Där kan man läsa följande; "De två stora störningar, som utgör de grundläggandeorsakerna fill nuvarande ekonomiska obalansproblem inträffade i mittenav 70-falet. Dessa störningar var av långsikfig karaktär vilket innebär att viförr eller senare måste anpassa hela vår ekonomi efter de nya förutsättningarsom de åstadkommit. Först kom den kraftiga oljeprishöjningen 1973. Den innebaratf vi för atf betala oljeimporten skulle behövt exportera kanske mer industriprodukter.-- Den andra störningen hör samman med den ekonomiska polifiksom de stora västekonomierna satte in för att bekämpa inflafionen och effekterna av oljeprishöjningarna.- Efterfrågebortfallef drabbade främst våra basin dustrier. Därigenom kom en del av den svenska exportnäringen aft slås uf. I eft läge när vi egentligen, p g a de höjda oljepriserna, borde ha ökatindustrin drabbades vi av en utslagning av ungefär samma storleksordning. kan alltså industrin bedömas vara för liten. Utöver dessa två störningar av mer djupgående ochlångsikfig karaktär förstärktes sedan problemen av den svenskakostnadsutvecklingen. Av olika skäl steg det svenska kostnadsläget(lönekostnader, råvarukostnader o d) mycket kraftigt, inteminst i jämförelse med våra konkurrentländer." Det vore av stort värde om svensk socialdemokrativerkligen ställde sig bakom denna utmärkta beskrivning av de varaktigtförändrade villkoren för vår ekonomiska polifik. Därmed skulle möjligheternafill samförstånd öka avsevärt. Socialderhokratiska debattörer skulle då knappast kunnafortsätta aft skylla de ekonomiska svårigheter som uppträtt under 1970-talefssenare hälft på regeringarna och . Ingen bestrider numera aft den snabba ekonomiskatillväxten under 1950-och 1960-falen hade sin huvudsakliga grund i de gynnsammaekonomiska villkor som var gemensamma för samtliga västeuropeiskaindustriländer, oberoende av regeringarnas polifiska färg. De gynnsammavillkoren bestod bl. a. i en snabb teknologisk utveckling, överföring avresurser - för vårt lands del främst arbetskraft - från jord- och skogsbruktill industri, billiga och t. o. m. sjunkande energipriser, fasta valutakurseroch en snabb utveckling av en fri världshandel. Dessa villkor gav både och övriga industriländeren snabb ekonomisk tillväxt och goda möjligheter att bygga upp eftvälfärdssamhälle med eft välutvecklat socialt trygghetssystem. Dennareformverksamhet genomfördes i långa stycken i enighet, i vart fall mellanmittenpartierna och socialdemokratin. I stort sett kunde konjunktursvängningarnai ekonomin överbryggas enligt de nationalekonomiska teorier som i hadesin främsta företrädare i . Lika uppenbart är def att de ekonomiska problem somdrabbat under 1970-falefs senare hälft inte kunde ha undvikits omsocialdemokraterna fått fullfölja sin polifik med höga skatter, nya tungabördor på 2 protokoll 1980/81:87-88 Detta var ju huvudinnehållet i de socialdemokratiskaförslagen och i valrörelsen . Regeringarna och har haft aft kämpa delsmed de kraffiga kostnadsökningar som drabbade svenskt näringsliv från mitten på1970-talet, dels med de radikalt och varaktigt ändrade villkor för ochövriga industriländers ekonomiska politik som inträff senarehälft, dvs. just de svårigheter som beskriver i rapporten omlöntagarfonder och som jag citerade. Nya industriländer med billig arbetskraft tillägnar sig numodern teknologi och bjuder allt hårdare industrikonkurrens. Detta måste vimöta med snabba rationaliseringar i våra traditionella exportindustrier,strukturomvandling, teknisk forskning och kraftiga insatser för aft pressa nervåra kostnader. Industrins tillskott av arbetskraft och övriga resursermåste nu i huvudsak vägas av mot den offenfiiga sektorn. Vi måste inse atf enutveckling som bl. a. inneburit aft den kommunala sektorn ökatantalet anställda med i runt tal 400 000 personer, samfidigt som totalanettotillskottet av arbetskraft utgjort bara 350 000 personer, ovillkorligenmåste brytas. Jag noterade också att i sitt anförandesade aft de nya jobben måste skapas inom exportindustrin. Men hur kommer detsig då aft ni i stort sett har motsatt er alla regeringens förslag som syftarfill aft begränsa den kommunala expansionen, förslag som ocksåkritiserade i sitt anförande nu? Men får socialdemokraterna undervisning avsina egna ekonomer om aft den offentliga sektorns expansion måste hejdas. Jagtycker det finns tecken på att ni sakta men säkert drivs bort från er gamladoktrin att den offentliga sektorns tillväxt i alla lägen skulle vara enfördel. Regeringen ger för sin del ett klart besked. Ibudgetförslaget slås det fast att staten inte längre har råd att som hittillsår öka överföringarna till kommunerna. De höjda oljekostnaderna är likaledes en varaktigförändring av våra ekonomiska villkor. De är ingen konjunkturföreteelse som mankan överbrygga. I stället krävs här väldiga satsningar för aft minska värtoljeberoende, energisparande, forskning, utveckling och stora investeringar ienergiproduktion från förnybara och inhemska energikällor. Att dessa radikaltförändrade energivillkor kraftigt påverkar vårt konsumtionsufrymme harregeringen både fidigare och i den finansplan som vi nu behandlar kraftigtunderstrukit. Jag kan instämma i vad sade i sittanförande, nämligen att vär energipolitik måste vara en integrerad del av denekonomiska politiken i övrigt. Men jag noterade också att han här nämndevattenkraffsufbyggnaden, och då måste jag ställa en fråga. Här finns tvåhuvudlinjer. Den ena är att man bygger ut de älvar som redan är ianspråktagnaför vattenkraftsprodukfion. Den andra är att man tar en av de storaNorrlandsälvarna, . Jag kan inte tolka det som har hänt- alla kommerihåg Sölvbackadebatten - eller uttalande på någotannat sätt än att han tänker sig att raskt aktualisera en utbyggnad avKalixälven. Det vore bra att få ett besked på den punkten. Där delar sig vårauppfattningar om vilken modell man skall ha för att utnyttja vattenkraftenytterligare i den utsträckning som vi alla är överens om, nämligen en höjningmed . Ni socialdemokrater har visserligen sagt att vi måsteräkna med uppoffringar för att komma i balans. Men ni har likväl envist vägratatt i nuvarande konjunkturläge - som ni uttrycker er - medverka till enbegränsning av konsumtionsökningen. Ni diskuterar alltså konjunkturpolifik men bortser ändånär det gäller den prakfiska politiken från de varaktigt förändrade villkorenför och övriga industriländers ekonomiska polifik. Den fria handeln - eft av de viktigaste villkoren försvensk ekonomisk fillväxt - hotas nu av en tilltagande protekfionism, ett hotsom infe heller kan sägas vara någon kortvarig och tillfälligkonjunkturföreteelse. Här måste jag beklaga atf socialdemokraterna inte sluterupp i vakthållningen om en fri handel. I stället för att förorda åtgärder sominnebär att vi skulle tumma på vårt internationella ansvar borde ävensocialdemokrafin hjälpa fill att informera svenska folket om det omöjliga i atfpå sikt skydda vårt ekonomiska försprång genom gränshinder. Vår solidaritet medde svaga får dessutom infe begränsas till vårt eget land. finns det emellertid, herr talman, tecken på ett nyfttänkande inom socialdemokratin när det gäller den ekonomiska politiken, etttänkande som i själva verket ligger nära regeringens uppfattning, även om deffinns en del skillnader av mindre avgörande slag. Man betonar då vikten av ökadkapitalbildning, av minskat oljeberoende, av tillgången på riskvilligt kapital,av bättre fungerande arbetsmarknad och av kraftig återhållsamhet när def gällerde offentliga utgifterna. Mycket av det här återkom också i . En artikel av sex socialdemokratiska ekonomer, som publiceradeshäromdagen och som har blivit ganska uppmärksammad, innehöll visserligen kritikäven mot den sittande regeringen, men när det gällde den ekonomiska polifikenvar def som där förordades infe särskilt avlägset från regeringspartiernasuppfattning. Att möjliggöra en högre grad av samsyn i fråga om denekonomiska politiken är alltså någonting som regeringen inte på egen hand kangöra annat än att bidra till. Mycket beror helt enkelt på den fortsattautvecklingen inom socialdemokrafin. Utfallet av de skaffeöverläggningar som nuskall äga rum får vi väl ta som ett första tecken på hur det här kommer attutvecklas. Jag vill, herr talman, understryka vikten av att vi nukommer bort från de partipolifiserade beskrivningarna av våra ekonomiskaproblem. Det är en gemensam uppgift för de polifiska parfierna att förklara föralla medborgare aft dessa ekonomiska problem måste mötas med bestämda och fastainsatser, som kräver hela vårt folks medverkan. Både kostnadskris och de kraftigaenergiprishöjningarna har nära nog ställt vårt land införeff ultimatum. Detkraffiga underskottet i bytesbalansen måste mötas med kraftfulla åtgärder.Annars blir resultatet för sysselsättning och välfärd oacceptabelt. Konkurrensen har hårdnat genom framväxten av nyaindustriländer, som delvis konkurrerar med våra traditionella branscher. Viborde tidigare ha insett att detta skulle komma. Det teknologiska försprång som vi hade förut, och somnäsfan uppfattats som självklart, har delvis inhämtats. Därför måste vi nusatsa härdare på forskning och teknisk utveckling inom både gamla och nyabranscher. Det ekonomiska program som regeringen ladefram är liksom sparproposifionen ett vikfigt sfegpå vägen mot ekonomisk balans. Men inte heller defta paket är någotAlexandcrhugg som i ett slag löser våra ekonomiska problem. Inte minst exemplet med energipolitiken visar att våraproblem, med utrikesbalansen och på andra områden, är mer vittgående än så.Kostnadsläget i förhållande till utlandet är bara en del av en störreproblemhärva. Därför måste det vara fråga om ett målmedvetet reformarbete, sommed nödvändighet far en del fid. Jag vill understryka att arbetet måstebedrivas med stor kraft och skyndsamhet.