prot · G4099 · 1980-12-31 00:00:00 — Men faktum är ju att den ena industrin efter den andra varslarsina redan anställda, ^permitterar de arbetare och tjänstemän de redan har ochdrar tillbaka sina ansökningar om lediga platser. Men även om man bortser fråndetta är det som regeringen säger i stor utsträckning en skrivbordsprodukt.Antalet arbetslösa har ju under hela den tid som vi har haft goda konjunkturervarit i stort sett dubbelt så stort som antalet lediga platser. finns det 60 000 arbetslösakvinnor, men inte ropar industrin efter dem. Många människor i och iandra skogslän går utan jobb. Inte ropar industrin efter dem heller. De handikappade och de äldre som fått gåifrån en arbetsplats där de kanske jobbat under känner sig nog intesärskilt eftertraktade av industrins ^personalrekryterare. Det är nog tyvärroftast så som det står i tidning, senaste numret:"Det bör noteras att det som oftast förlänger arbetslösheten är inteoviljan hos den arbetssökande att ta ett jobb utan oviljan hos arbetsgivare attanställa." Vi måste se till att få en livskraftigindustri i det här landet. Vi måste se till att folk med glädje söker sig tilloch stannar kvar i industrijobben. Men då måste det till helt andra åtgärder ändem som den borgerliga regeringen talar om i sin sparplan. Attackera arbetslösheten och inte de arbetslösa! Det är detta som harvarit ledstjärnan i de^lprogram som vi socialdemokrater lade fram vid denurtima . Det programmet är lika aktuellt nu som det var för en månadsedan. Och vi menar, att även om regeringen ställt ^fill det genom några årsdålig ekonomisk politik och genom att sedan i panik bromsa upp med momshöjningoch sparplan, finns det ännu en chans att vända utvecklingen. Det finns enmöjlighet att förhindra att arbetslösheten 1981 stiger till väldigt högasiffror. Men när ingentinglängre tyder pä att regeringen är villig att lägga om rodret finns det ingenannan möjlighet att få den annorlunda politiken, en politik som förhindrar ökadarbetslöshet, än att gå ut i ett nyval. Vi socialdemokrater, som är i minoriteti , har bara ett sätt att säga ifrån ordentligt, och det är att ställa ett yrkande om misstroendeförklaring. harunder hela den tid som vi nu haft borgerliga regeringar innehaft arbetsmarknadsministerposten.Visserligen har personerna varierat, men de har alla varit folkpartister. Förfolkpartiet har jämställdhetsfrågorna, kvinnans rättigheter, stått i centrum.Åtminstone säger man så, och jag kan i och för sig gärna erkänna attfolkpartiet under historiens lopp också visat att man menarallvar. ^Eliassontalade vackert om det. Men om någonsin kommer att sättas påprov. Det finns väldigt många tecken på att det är kvinnorna som riskerar attfå bära den tyngsta bördan av den ökade arbetslöshet som regeringen nu väntar.Redan nu är 60 000 kvinnor öppet arbetslösa. Redan nu har kvinnornasarbetslöshet passerat det magiska ^treprocentstrecket som ^Wirtén talade om . Arbetslöshetsprocenten bland de unga flickorna är ännu högre, över 10procent. I industrin vet vi attkvinnor inte är särskilt välkomna. Och vi vet att regeringen inte planerarnågon vidare ökning av sysselsättningen inom sjukhusen och skolorna och andradelar av den offentliga sektorn. 1 affärerna minskar man på personalen därföratt människornas köpkraft har dragits åt genom momshöjningar och annat. Och påkontoren slår datamaskinerna ut det ena ^s. k. kvinnojobbet efter det andra. Vad har förprogram för att i den här situationen värna kvinnornas rätt till arbete? Denfrågan vill jag ställa till den nye arbetsmarknadsministern, folkpartistenIngemar ^Eliasson. 41 Arbetsmarknadsministern ^ELIASSON:Herr talman! ^Leijon säger med vädjande blickar upp mot läktaren: Vilitar inte på vad regeringen säger om sysselsättningen. Jag har ingen illusionom att jag skall med ord kunna övertyga ^Leijon om att vi har somprioriterad ambition att även i en mycket svår tid klara sysselsättningen. Menom vi inte kan få rätt dom till följd av vad vi säger, kunde vi ju ändå få blidömda efter våra gärningar. Och måste ^Leijon erkänna att dearbetslöshetssiffror som vi hade under den mycket svåra struktur- ochkonjunkturkrisen inte nådde upp till de siffror som rådde underbörjan av , då socialdemokraterna hade hela regeringsansvaret. Det innebär inte att jag är tillfreds medden nivå som arbetslösheten då hade. Den var hög och innebar en storpåfrestning på många människor. Men har så stora och massivainsatser gjorts för att klara en svår situation. ^Leijon talar varmt för enfortsatt expansion av den offentliga sektorn. Jag ser inget egenvärde i enbegränsning av den tillväxten. Det finns mänga reformer som väntar på att bligenomförda och som i stort sett bara kan ske inom den offentliga sektorn. Detär heller inte så att den offentliga sektorn kommer att minska, om man räknar iantalet sysselsatta människor. Som jag sade i mitt tidigare anförande kommerkommuner och landsting också i fortsättningen att stå för den största ökningen.Men takten minskar. Det måste den göra om vi skall kunna fördela resurser påett annat sätt till förm^ån för en utbyggd industriell kapacitet. Gör vi intedet. finns inga förutsättningar att skapa balans i ekonomin. Därför måste jag ändå ställa frågan till ^Leijon; Hur skall vi finnaresurser för att bygga ut industrin om den offentliga sektorn får fortsätta attväxa i samma takt som ? Hur mycket skall vi sänka denprivata konsumtionen ^föratt s^kapa detta utrymme färden offentliga sektorn?Vilka svårigheter skapar det för den avtalsrörelse som vi nu står inför? Jag har i den socialdemokratiska pressenblivit beskylld för att ha satt upp som något slags ^tolerabel gräns förarbetslösheten. Jag har naturligtvis aldrig accepterat en sådan nivå. Däremothar jag sagt att om arbetslösheten kommer upp till den nivån, är det ett teckenpå att vår ekonomiska ^polifik har misslyckats i ett avseende, nämligen när detgäller strävan att ta alla människors arbetsvilja i anspråk. Vi för här en debatt som är en spegelbildav den debatt vi brukade föra när socialdemokraternasatt i regeringsställning och vi var i opposition - debatten om blandningen avgenerell och selektiv ekonomisk politik. Då talade alltid socialdemokraternasig varma för mera av selektiva inslag och vi ofta för mera av generellainslag. vill socialdemokratin ha en mer generell ekonomisk politik, enallmänt sett större efterfrågan i ekonomin. Men om vi på rätt sätt skalldisponera de resurser vi har, gäller det att vi använder mycket träffsäkraåtgärder för att klara sysselsättningen. Jag erkänner till fullo - jag gjorde detäven i mitt förra inlägg - de svårigheter vi nu står inför när det gäller attskapa sysselsättning åt handikappade och kvinnor. Vi har inget färdigt program,men vi har arbetsmarknadsutbildningen och de sedvanliga arbetsmarknadspolitiskaåtgärderna, som i större utsträckning måste komma i fråga för kvinnor. Jag tarmed tacksamhet emot varje konstruktivt bidrag i den debatten. Tyvärr kunde jaginte hitta något sådant i ^Leijons första inlägg. 42 ^LEHON ^(s) replik: Jag fårerkänna att jag faktiskt tittar upp på läktaren, men det är oftast bara där somdet i denna sal finns några att titta på. Får jag ta upp några avde saker som arbetsmarknadsministern nu berörde. ^Eliasson sadeatt han aldrig har talat om arbetslöshet som något naturligt tillstånd. Istället menade han att om vi hamnar där, är det ett bevis på att den ekonomiskapolitiken har misslyckats vad gäller strävan att nå målet full sysselsättning.Det är precis så. Men vad regeringen nu är i färd med är just att åstadkommadetta misslyckande, att fullborda det. Det var detta ^Wirtén talade om . Han sade att arbetslöshet är vad vi sannolikt kan vänta oss. Detinnebär ett misslyckande för den ekonomiska politiken. Den har inte längre denfulla sysselsättningen som sitt främsta mål. Det är det som vi har försökt attsäga i så många olika sammanhang. ^Eliasson ber migerkänna att den borgerliga regeringen under konjunkturnedgången i slutet av1970-talet klarade landet undan en hög öppen arbetslöshet. Jag ger gärna deterkännandet, men uppmanar ^Eliasson: Titta bakom siffrorna!Vad var det som egentligen hände? För det första: Denoffentliga sektorns starka tillväxt spelade en mycket stor roll för dettaresultat. Den situationen har vi inte . Detta försökte jag säga redan i mittförsta anförande. För det andra; Ingemar^Eliasson vet att det var arbetsmarknadspolitiken som fick bära en mycket tungbörda för att vi skulle klara oss undan denna höga öppna arbetslöshet. Det varnödvändigt, men det innebar naturligtvis att arbetsmarknadspolitikens andrauppgifter - t. ex. uppgifterna att värna om kvinnornas möjligheter att komma utpå arbetsmarknaden genom att riva yrkeshinder för dem av olika slag och att värnaom de handikappades möjligheter att få jobb - fick sättas åt sidan. Man fick istället prioritera stabiliseringspolitiken därför att den ekonomiska politikeninte klarade sina uppgifter. Vi står, vilket jagförsökte säga i mitt första anförande, i en situation där dessa påfrestningarkommer att bli ännu värre. Och erkänner budgetministern öppet att detförhåller sig på det sättet. Tyvärr, Ingemar^Eliasson, är vi mycket oroliga för vad som kommer att hända. Vi menar dockatt det ändå finns en möjlighet att vända denna utveckling, men det kräver enannan politik än den regeringen företräder i denna debatt. 43 Arbetsmarknadsministern ^ELIASSON; Jag tycker fortfarande attAnna-Greta ^Leijon gör det ganska lätt för sig. Vi kan enligt henne klara allasvårigheter på arbetsmarknaden bara genom att öka på efterfrågan i ekonomin.Det är bara att friska pä, låna upp mer pengar utomlands och låta dem gå tillkonsumtion^.^ Men det är precis så vi kan fortsätta. Om vi inser de problem som svensk ekonomi brottasmed, då inser vi också att konsumtionen, både den privata och denoffentliga, måste hållas tillbaka för att vi skall kunna skapa resurser ochutrymme för en utbyggnad av den industriella kapaciteten. hölli går kväll ett mycket klokt anförande om just detta. Vi kan som enskildaindivider behöva finna oss i att leva vidare på den konsumtionsnivå där vi nubefinner oss för att kunna bygga upp en framtid för nästa generation. Vi har ju- och den kritiken kan vi ta åt oss litet till mans - försummat den uppgiftenunder . måste vi sätta av resurser för attbygga ut industrin. Det kommer att medföra stora omställningsproblem påarbetsmarknaden. Det är just här som jag tycker att ^Leijon gör detlätt för sig. Det verkar som om hon tror att dessa problem kan av utanpåfrestningar vare sig för enskilda människor eller förarbetsmarknadspolitiken. Arbetsmarknadspolitiken måste få spela en mycketviktig roll om vi skall kunna klara denna omställning. För att ge kvinnor ochmän via arbetsmarknadsutbildningen den yrkesutbildning de behöver för att kunnata jobben som finns. För att vi skall kunna påverka attityder hos dem som sökerarbete och hos dem som anställer arbetskraft. För att bryta ner de fördomar ochtraditioner som råder. Det är en uppgift som - om man inser attden är viktig - vi borde kunna hjälpas åt med. Det handlar inte bara om att häri kammaren votera igenom medel till den ena eller andra insatsen. Det handlarockså om att utanför detta hus påverka attityder, så att enskilda människor kanhjälpas fram till ett arbete. Under detta anförande övertog andre vice talmannen ledningen av kammarens förhandlingar. 44 ^LEUON ^(s) replik: Det handlar inte bara om atti detta hus vinna voteringssegrar, sade ^Eliasson. För oss handlar dettyvärr om mycket små möjligheter att få gehör för våra politiska krav. Päregeringssidan ägnar man sig nämligen ät att votera igenom egna förslag utanatt egentligen vilja lyssna på de förslag som vi för fram. Får jag ägna en del av denna korta repliktill att ta upp det som ^Eliasson sade om arbetsmarknadspolitiken ochattityder. Vi måste använda arbetsmarknadspolitiken till att förändraattityder, till att påverka bl. ^personalrekryterare ute på företagen till att anställa kvinnor eller människorsom kanske har ett handikapp, sade ^Eliasson. Se dä på hur dettafungerade under den senaste konjunkturnedgången! Arbetsmarknadsmyndigheterna,arbetsförmedlarna, hade så mycket att göra med att klara konjunkturutjämningenoch stabiliseringspolitiken att de inte hann med detta. Jag var ute på ganskamånga arbetsförmedlingar och jag träffade arbetsförmedlare som varalldeles förtvivlade och sade: "Vi har per sökande. Hur skallvi när det gäller vilsen ungdom som inte vet särskilt mycket om arbetsmarknadeneller en kvinna som söker sig ut i förvärvslivet efter mänga års hemarbete ochsom är osäker och utan yrkesvana eller en människa medhandikapp kunna klara deras problem när vi har per person?" Genom att föra en ekonomisk politik sominte sätter sysselsättningspolitiken främst, genom att inte föra någonnäringspolitik eller industripolitik utsätter man arbetsmarknadspolitiken förstora påfrestningar. Arbetsförmedlarna klarade detta bra under den senastekonjunkturnedgången på så sätt att vi inte fick en stor öppen arbetslöshet, mende tvingades åsidosätta de handikappade. De åsidosatte kvinnorna och deåsidosatte ungdomarna. Tyvärr förhöll det sig på det sättet, och risken ärmycket stor för att de kommer att få göra det i ännu högre utsträckning. Regeringen räknar med att vi kommer attfå en arbetslöshet pä . Jag ställde en fråga tidigare till ^Eliasson om kvinnorna. Närdet gäller kvinnorna finns en arbetslöshet på över 3 ^%. Hur storkommer den att bli 1981? 45 Arbetsmarknadsministern ^ELIASSON: Det ärsant att arbetsförmedlare och annan personal inom arbetsmarknadsverket intehann med alla de arbetsuppgifter somdel hade varit önskvärt att utföra under förra lågkonjunkturen, då man hade såmycket att ombesörja. Det kan dras en del erfarenheter avdetta. En är att platsförmedlingen måste komma mer i centrum i det fortsattaarbetet. Det är så mycket mer angeläget som vi har en situation somkännetecknas av både lediga platser och arbetslöshet. När ^Leijontalar om en ökad efterfrågan på arbetskraft, är detta därför- som jag försöktesäga i mitt första inlägg - inte tillräckligt. Det räcker inte med att företagi efterfrågar mer arbetskraft. Vi måste också klara kopplingen mellanlediga platser och arbetssökande, och för detta behövs en omfattandeplatsförmedling och en omfattande arbetsmarknadsutbildning. Det är den vi villsätta in i detta skede. En allmänt högre efterfrågan är intetillräckligt. Den måste kopplas till en effektiv arbetsmarknadspolitik. ^Leijon upprepar frågan: Vadkan vi göra för kvinnorna? Det är den största gruppen arbetslösa och det ärnaturligtvis därför som just kvinnorna i första hand måste få hjälp via dearbetsmarknadspolitiska insatserna. Återigen, genom arbetsmarknadsutbildningenmåste vi intressera fler kvinnor att skaffa sig utbildning inomindustrisektorn. Inom skolan måste vi ändra flickornas attityder för att redandär få till stånd denna typ av utbildning. Även om denna ekonomisk-politiskastrategi lyckas, är det inte sä att industrin kommer att suga upp alla somkommer ut på arbetsmarknaden. Låt mig upprepa att det är i kommuneroch landsting, som i sin verksamhet har de traditionella kvinnoyrkena, som denstörsta ökningen äger rum. Även om jag gärna skulle se att fler män kom in idenna sektor får vi räkna med att det i första hand är kvinnor som också ifortsättningen kommer att få sin utkomst där. vice talmannen anmäldeatt ^Leijon anhållit att till protokollet få antecknat att hon inte ägde rätt till ytterligare replik. 46 (vpk): Många har i debatten talatom sysselsättning och arbetslöshet. Och jag skall också uppehålla mig viddetta, delvis med utgångspunkt i vad som sagts tidigare i debatten. Arbete ät alla har varit devisen,honnörsorden, som alla politiska partier hållit fram som mål för sin politik.De tre borgerliga partierna har nu-om ej i ord så i praktisk handling - tagittillbaka dessa ord. Budgetminister ^Wirtén menade i går attdet faktiskt inte var sysselsättningen som var det stora problemet just nuutan i stället var det budgetunderskottet man måste ta itu med. Vi måste spara. Från kommunisternas sidaanser vi att dagens arbetslöshet är ett i högsta grad akut problem. Nästan 100000 i öppen arbetslöshet, tiotusentals i arbetsmarknadsutbildning och förtidspensionerade,en dold arbetslöshet på över 300 000 bland kvinnorna, en fortsatt högarbetslöshet bland ungdomen och speciellt då bland de unga kvinnorna - detanser vi vara problem som varje regering som vill ha folkets förtroende måsteanvisa vägar för att lösa. Och det där med att spara - visst kan ochskall vi spara, och där har vi från vpk ^angett många ^sparobjekt. Men enregerings ^spariver kommer aldrig att tas p^å^ allvar eller väcka förtroendehos det svenska folket så länge man av sentimentala skäl väljer att vräka ut enmiljard för att flytta från till . vetjag att tog sitt förnuft till fånga och ville skjuta på dennaflyttning, men man fick inte regeringen med sig. Nej, med regeringens politik som denframstått i gårdagens och dagens debatt är linjen klar; Arbetslöshet har vi och arbetslöshetskall vi fortsätta att ha, och att flera människor kommer att förlora sina jobbmed den politik som förs och som kommer att föras - del skall vi acceptera. "Vi kommer aldrig att ge upp målet för den fulla sysselsättningen"sade i debatten i går. Liknande tankegångar fördes fram alldelesnyss av arbetsmarknadsministern. Men sådana fraser duger inte, när detgäller att bekämpa arbetslösheten -att ge människor rätten till ett arbete ochdärmed också till ett meningsfullt liv. Fraser räcker inte - man måste se till den praktiska politiken. Vad har denborgerliga regeringen för strategi för att nå målet om den fulla sysselsättningen?Vad innebär regeringsförklaringens ord om en aktiv industri -arbetsmarknads-och regionalpolitik? Vad är det konkret som ni skall göra? Besparingsförslagenoch nedskärningarna ger inte några flera jobb. Regeringens industripolitik har ju nufrån att ha kallats ^"Åslings akutmottagning^", dvs. akut stöd till^krisdrabbade branscher, utvecklats till någon form av ^egenvård där regeringenmenar att den kapitalistiska ekonomin och marknadskrafterna i sig själva skallskapa nya jobb - samma marknadskrafter som ju genererat de akuta kriserna inomolika branscher. Den förre arbetsmarknadsministern ^Wirténgav mig i ett interpellationssvar den då aktuella borgerligaindustripolitiken i ett nötskal. Han sade så här; "Det är uppenbart att vistår inför ökade krav på rörlighet och omställningar på arbetsmarknaden. Menden innebär en strävan mot ökad effektivitet och bättre ekonomi,vilket i sin tur kan ge upphov till ökad efterfrågan och därmed nysysselsättning." Han sade så som svar på min fråga vad regeringen hade förstrategi för att möta behovet av ökad sysselsättning i samband med att denökade datoriseringen innebär att många jobb kommer att försvinna. De borgerligas strategidå var att inte ha någon strategi. I stället litade man till att ökadefterfrågan skulle ge ny sysselsättning. sade arbetsmarknadsministern i sinreplik att det är precis så vi kan hålla på. Vi kan alltså inte lita till någon ökadefterfrågan. Jag skulle vilja fråga:Vad är det nu man litar till, när man anser att efterfrågan är för hög?Eller accepterar man att sysselsättningen kommer att sjunka framöver ocharbetslöshetssiffrorna ytterligare skjuta i höjden? Industriminister^Åsling deltog i en debatt i , som just handladeom sysselsättningen inför 1980-talet. Trots intensivt lyssnande kunde jag inteheller då finna någon strategi värd namnet för att leva upp till den fullasysselsättningen som mål. ^Åsling talade om ökade satsningar på forskningoch utveckling. Och det är förstås riktiga satsningar. Men för att sådanasatsningar skall ge fler jobb måste de förstås ingå i en strategi förutveckling av svensk industri i stället för avveckling. Om en sådan strategihördes intet. I stället lämnar man över till det privata näringslivet att ståför en utveckling av det här slaget. Att utvecklingen då inte hamnar inom Sverigesgränser har vi talrika bevis på - men det kanske inte är sä bekymmersamt för enborgerlig regering, vars uppgift ju är att försvara detta privata näringslivsrätt att föra industripolitik efter eget ^gottfinnande och med^profitmaximering som gyllene ledstjärna. Från ^vpk:s sida har vii motioner ställt krav om konkreta satsningar på svensk industri för att skapa100 000 nya industriarbeten . 10 000 alltså, precis somarbetsmarknadsministern talade ^orn. Det råder således inga delade meningar ombehovet av de här jobben. Vi har däremot inte några fromma förhoppningar närdet gäller näringslivet utan i stället konkreta förslag till en samhälleligtriktig utveckling i näringslivet. Vi ställer förslag om en industripolitik sombygger på en utökad samhälls- och ^löntagarägd sektor. Vi ställer också förslagom vad som skulle kunna produceras vid dessa nya industrier- produkter sombygger på de behov vi har i samhället och som också gör oss meraoberoende av import. Vidare ställer vi förslag om industrier förvidareförädling av våra råvaror inom landet. De här förslagen finnsdet förstås inte något intresse för hos den borgerliga riksdagsmajoriteten. Manär inte intresserad av en utveckling mot ökad planmässighet i industripolitikenoch arbetsmarknadspolitiken - man är inte intresserad av att ta det fullaansvaret för sysselsättningen, för industrin och för svenska folkets framtida möjligheter till rätt till arbete och ett Man överlåter ansvaretpå det privata näringslivet. Det är det privata näringslivet som skall gesriskvilligt kapital för att kunna expandera, har vi ju fått höra i den härdebatten. Det har varit det nya halmstrået för regeringen att klamra sig fastvid. Om det privata näringslivet och exportindustrin får tillgång till merakapital så kommer man att expandera, och då kommer det att skapas flera jobboch vi kommer att klara av vårt stora budgetunderskott -ungefär så har detlåtit i debatten. Att det sedan är samma näringsliv somfaktiskt också bidrar till budgetunderskottet säger man inte något om. Attexempelvis Volvos ökade utlandsköp motsvarade en tredjedel avunderskottet i den svenska handelsbalansen - det talar man tyst om, och framförallt har man ingen politik för att motverka det. Ändå kanske det är den^efterfrågeökningen -den svenska industrins ökade köp av insatsvaror påutländska marknader alltså - som man borde komma till rätta med i stället för att tala om att lönarbetaren i gemenhar för mycket pengar att köpa för, när alla ju vet att de senasteavtalsrörelserna gett minskade reallöner för det stora flertalet lönarbetare. Mera riskvilligt kapital till industrinoch fromma förhoppningar om att detta skall resultera i flera jobb och intemera ny teknik är alltså ett av regeringens recept . Ett annat recept vi fått av olikaborgerliga talare i den här debatten är fler arbetare till industrin. Man villskära ned i den offentliga sektorn, och ett av skälen skulle vara att geindustrin tillgång till arbetskraft. Det är nog många varvsarbetare,stålverksarbetare, tekoarbetare och andra som hotas av arbetslöshet som blirfundersamma, när de hör detta. Vi har inte brist på människor som villha ett arbete. Industriarbetet är heller inte något mindervärdigt, vilketstatsministern i sitt anförande i går menade var den förhärskandeinställningen. Det är i stället så att det är det svenska näringslivetsföreträdare som anser att människor är mindervärdiga och som sorterar bortibland tre av fyra som söker arbete inom svensk industri. Det är det svenskanäringslivet som har utvecklat svensk industri på ett sådant sätt att dearbeten som erbjuds är arbeten i ett högt uppdrivet tempo, mänga gånger arbetenmed en låg lön, ^sönderstyckade arbeten i en psykiskt pressande miljö,datoriserade arbeten där yrkeskunnandet inte längre spelar någon roll. Vi behöver inte förbättra attityderna,det är själva arbetena som måste förbättras, och det finns väldigt mycket attgöra där. Bl.a. borde arbetena betalas bättre. Den arbetsdelning som finns inommånga industrier måste förändras. Inflytandet över t.ex. arbetsorganisationenfrån de anställdas sida måste öka.