prot · G40948 · 1980-12-31 00:00:00 — rum - inom och utom FN -sökt ge vårt stöd fill de konkreta förslag som skulle följa upp resolutionen omen ny ekonomisk världsordning. Vi har verkat för en internationellöverenskommelse om skuldavskrivning för . Vi har på olika sätt söktdriva fram en höjning av andelen offentligt bistånd, så att det skulle bli möjligtatt inom rimlig tid förverkliga FN;s biståndsmål på avbruttonafionalprodukten. Men resultaten har i stor utsträckning uteblivit. Imånga länder har ingen ökning alls skett utav biståndet räknat i reala termer,och har överföringarna till från några av destora industriländerna rent av minskat. Jämförelsenmellan 1975 och 1980 visar att förståelsen i västvärldens rika länder var ringaför att det var en gemensam uppgift att skapa en fungerande handel och eneffekfiv marknad där inte länder eller varor diskriminerades. Den rika världen,ledd av och på var sin sida, tog aldrig tillvara de instrument för internationellt samarbete som den nya ekonomiskavärldsordningen hade kunnat utgöra. Denfaktiska utvecklingen i de fattiga länderna har bara i relafivt få stater varitgynnsam. Alltjämt gäller att fatfigdomen, svälten och massarbetslösheten ärdominerande inslag i . Livsmedelsbristen i de värst drabbade ländernahar inte kunnat hävas, vare sig genom livsmedelsleveranser från den rikavärlden eller genom förbättringar i den inhemska livsmedelsproduktionen. Myckettyder dess värre på att den kusliga spådom som gjorde för fyra årsedan, nämligen att 1 miljard människor kommer att dö av svält , ärriktig. Också barnadödligheteh har förblivit stor. nåddeoss att av de barn i världen som fötts nuär döda. Jämförelsen tecknar alltså - såsom ocksåutrikesministern säger i sitt interpellationssvar - en ganska nedslående bild.Utvecklingsansträngningarna har inte varit så framgångsrika som man då tänktesig, och utvecklingsopfimismen har delvis brutits. Då föreställde man sig attvälståndet trots allt var ett uppnåeligt mål för alla och överallt. Man troddeatt produktionsstegringen i den industrialiserade världen kunde nyttiggöras fördet stora flertalet och att också utvecklingsländerna skulle fådrägligare förhållanden, i första hand genom en ökning av industriprodukfionen.De rika länderna skulle då fillfälligt, i avvaktan på denna utveckling, kunnalindra nöden genom biståndsinsatser. är det inte många som vågar hävda attvälståndet och freden är möjliga att realisera i hela vår värld. Detär emellertid, herr talman, inte avsaknaden av konkreta förslag fill lösningarav den fundamentala obalansen mellan fattiga och rika länder som saknas.Tvärtom: allfifrån fill har betydelsefullaanalyser tagits fram och värdefulla förslag sett dagens ljus. Det avgörande hari stället varit viljan att finna lösningar. k. globala rundan erbjuder nu en ny möjlighet att överbrygga motsättningarnamellan i-länder och och att utveckla ett globalt samarbete, fill nyttaför alla länder. Det nya med den globala rundan ligger sannolikt främst i attenergiförsörjningsfrågorna inkluderats och att denna Omsamarbetet mellan i-länder och Omsamarbetet mellan i-länder och globala överenskommelse pådet viset - som också utrikesministern påpekade - kan bli en faktor som driverpå i-ländernas framtida tillväxt. I-ländernas behov av en säkerenergiförsörjning kan kopplas till behov av industriprodukter ochteknologi. Det är inte minst värdefullt i en situation med ett lågt kapacitetsutnyttjandeinom industriländerna. Detnya i tankegångarna bakom den globala rundan är alltså att stryka under att detfinns en nyttogemenskap mellan i-länder och . Detär givetvis viktigt att fortsätter sina ansträngningar att få i gång förhandlingsmaskinerietför den globala rundan, och jag noterar utrikesministerns förväntan attförhandlingarna skall komma i gång . Jag instämmer också iutrikesministerns bedömning att den procedur med en avslutande paketlösning,innehållande konkreta åtgärder på olika områden som förts fram i FN, vore enframkomlig väg. Försvensk del gäller i det sammanhanget bara att fortsätta ett målmedvetet arbetemed ambitionen att bekämpa fattigdom, svält, överbefolkning ochmassarbetslöshet och att med vår egen biståndspolifik som föredöme visa vårmedvetenhet om de grundläggande problemen i vår fid. Också i detta avseendedelar jag utrikesministerns syn. 73 (): Efter världskriget delades världen in i rika och fattiga länder.Åtskilliga åtgärder vidtogs för att förbättra förhållandena i en söndertrasadvärld. kom fill, liksom systemet med fasta växelkurser. IMF ochVärldsbanken fick sina grundprinciper fastställda, och i stort fungerade dennainternationella ordning fillfredsställande under åtminstone . Handelnliberaliserades, och fick speciella handelspreferenser. Mensedan hände något . Problemen för det internationellavalutasystemet kulminerade, och de fasta växelkurserna bröt samman samtidigtsom OPEC-länderna fyrdubblade oljepriset. Resultatet blev ökadebetalningsbalansproblem och en tilltagande protektionism i de icke oljeproducerandeländerna. 1974antog FN deklarafionen om ett handlingsprogram för en ny ekonomiskvärldsordning. Detråder enighet om att den gamla världsordningen spelat ut sin roll och attförändringar måste till. Det är därför djupt beklämmande för världen attkonstatera misslyckandet vid extrasessionen . Menkan det vara så att svårigheterna att åstadkomma en överenskommelse beror påfaktorer som sällan förs fram fill ytan och inte bara på de motsättningar ifråga om innehållet i förhandlingar och i fråga om procedurfrågor som rådermellan i- och ? Detfinns en tendens, inte minst i vårt land, att vid behandling av sådana härfrågor "skära i- och över var sin kam". Harinte med sin växande osäkerhet om framtida ekonomisk utveckling ochstora förändringar i ekonomiska maktförhållanden medfört att olikheterna mellanolika i-länder har skärpts på samma sätt som mellan olika , vilketutrikesministern påpekade i sitt svar? Låtmig ta först. , , och kan i dagknappast karakteriseras som . Deras bruttonafionalpro-dukttillväxt harvida överträffat de flesta i-länders. De har medvetet och lyckosamt praktiseraten renodlad exportfrämjande politik. De har en fri valuta- och kapitalmarknad,inga tullar och handelshinder och har lyckats med en inre inkomstutjämning. Andraländer som tidigare betraktats som har uppnått enastående ekonomisktillväxt genom förekomsten av egen olja. Denviktigaste delen inom en ny ekonomisk världsordning är frågan omresursöverföringar resp. en ökad handel. Jagvill nu fråga utrikesministern om det är rimligt att tänka sig att också andrau-länder skall kunna åstadkomma motsvarande fillväxt genom en intensiv satsningpå export, inte bara av råvaror utan också av industriprodukter, när dessaländer genom ökat bistånd och resursöverföringar bygger upp sin egen industri. Hurkommer då i-länderna att reagera? Kommer vi att möta en växande protektionism?Vilken beredskap har vi att möta konkurrensen, och hur villiga är vi att avståfrån den? Vi kan ju själva erinra oss debatten i när det gällertekoindustrin. En växande industrialisering i och export från fårklara och preciserade följder för vår egen och andra i-länders produktion medkrav på ökad forskning och utveckling för att klara det teknologiskaframförhållande som blir nödvändigt för i-världen om den inte skall avskärmasig genom ökade handelshinder och därmed motverka den nya ekonomiskavärldsordningen. Enannan sak: I utrikesministerns svar saknar jag en antydan om att alla i-ländermåste samordna sina insatser så att de blir lika värda. Vad innebär det? Vi hari dag i världen två stora maktblock. Varför förs det inte fram krav på attöstländerna skall ta sitt ansvar? accepteras att östländer vägraratt ge bistånd i konverfibla valutor. Hela diskussionen om en ny ekonomiskvärldsordning har koncentrerats till en fråga om växande handel ochresursöverföringar från de västliga marknadsekonomierna till ,som många av de senare i allt högre grad anammar en öststatspolitik ide egna länderna. Detvore därför intressant att höra utrikesministerns uppfattning omöststatsekonomiernas roll, såväl i de förhandlingar som pågår som i de framtidaresursöverföringarna. Särskilt intressant blir detta när det gäller den nyastrategin inför det tredje utvecklingsårtiondet. Såfill frågan om resursöverföringar. Som svar pekar utrikesministern pårecycling, bl. a. med hänsyn fill industriländernas betydande outnyttjadeproduktionskapacitet. Men, herr utrikesminister, det är väl i hög gradkortsiktigt. Enligt min uppfattning måste man se frågan om massivaresursöverföringar i ett längre perspektiv, eftersom det gäller strukturellaproblem i , vilkas lösning varken kan eller får vara beroende avkonjunkturväxlingar i västvärlden. Man kopplar helt enkelt sammanresursöverföringarna med konjunkturstimulans. När det gällerresursöverföringen i stort är väl annars Omsamarbetet mellan i-länder och, Omsamarbetet mellan i-länder och förslag rikfigt med sittpåskyndande av industrialiseringsprocessen och en snabbareproduktivitetstillväxt. Men här fyller också de privata kapitalrörelserna enuppgift, och det nämns inte i utrikesministerns svar. Internationell upplåningär ju en ren fillförsel av resurser,, liksom joint , då privat kapitalblandas med bistånd. Det gäller - det vill jag gärna säga - inte i samma gradde allra fattigaste . Men man får inte underskatta den privatakapitalmarknadens betydelse för resursöverföringarna. Utrikesministernsäger så i sitt svar att större delen av OPEC-överskottet motsvaras av storafinansiella underskott i i-länderna. OPEC-ländernas samlade tillgångar har ökatdramatiskt , men eftersom min talefid är ute ber jag, herrtalman, att få återkomma senare när det gäller OPEC-ländernas ekonomi. ställde en rad frågor. Somliga kan jag svara på, andrakan varken jag eller någon annan svara på. Ensvår fråga är: Kan andra utvecklas industriellt lika snabbt som denserie av länder som nämnde? Ja, jag tror att det kommer attfortsätta att växa upp tidigare industriellt underutvecklade länder med en betydandekonkurrensförmåga gentemot de gamla industriländerna. Det kommer att ske i deu-länder där man har naturliga resurser för industriell verksamhet och där manhar de politiska, sociala och ekonomiska förutsättningarna att ta vara på dessaresurser. Utvecklingen kommer kanske att gå snabbare även i fortsättningen änvi har förutsatt. Ingen trodde väl att skulle fåstora problem när:det gäller att sälja sådana basvaror som massa, papper, malm,stål och rent av verkstadsprodukter på grund av konkurrens från länder som dåinte ens var länder utan koloniala, undertryckta och fattiga områden, haren del av dessa länder vuxit sig starka och skapar en del av den nya ekonomiskavärldsordning som vi alla talar så mycket om. IngridSundberg frågar också om vi har en beredskap och en vilja att ta emot dennaimport av råvaror och fabricerade varor. Jag hoppas att det skall visa sig attvi har den beredskapen och den viljan. Förutsättningen för att dessa länderkunnat bli ekonomiskt relativt starka, liksom förutsättningen för att Sverigeen gång blev det, var ju att det finns en fungerande världshandel. Idet korta perspekfivet kan det vara frestande att framför allt i ekonomisktbesvärliga lägen avskärma sig från omvärlden och förhindra import på sektorerdär vi själva har sysselsättningssvårigheter. I det långa loppet har vi allanytta av att frihandeln bevaras och stärks. Där vi blir utkonkurrerade får viförsöka hitta andra marknader med andra produkter, marknader där vi kan vara framgångsrika. Vidare:Har inte alla i-länder i världen ett gemensamt ansvar gentemot , bådepå handelns område och när det gäller biståndsöverföringar? Har inte också östett sådant ansvar? Svaret är ja. Jag har gett uttryck för den indignafionsom den - och jag tror - känner införden nästan fullständiga likgiltigheten från sida när det gälleratt delta i ansträngningar för social och ekonomisk utveckling i de påvilkas sida de i polifiska sammanhang gärna säger sig stå och vilkas politiskasympafier de också försöker få - men som de sällan kvitterar med någraekonomiska hjälpinsatser. Detkonstaterandet hindrar naturligtvis inte att man kan känna en motsvarandeindignation över att ekonomiskt rika länder som och andraavancerade västliga i-länder inte förmår komma upp till mer än en tredjedel avdet biståndsmål som FN satt upp och som -med långt mindre resurser -har lyckats nå för ganska länge sedan. Jagdelar det beklagande som både och uttalat över attde internationella förhandlingarna om råvaror, energi, handel, finansiella ochmonetära frågor mellan i- och ännu inte ens har kunnat starta på grundav procedurhinder. vill jag upprepa den förhoppning som jag uttrycktei mitt svar, att förhandlingarna faktiskt skall komma i gång. Sedan denamerikanska regeringen har installerats, sedan utvecklingen inom OPEC förhoppningsvishar stabiliserats och sedan vi nu också har det västtyska valet bakom oss trorjag att framsteg skall kunna nås, så att man i varje fall kan komma i gång meddessa förhandlingar. Dethar talats mycket om utvecklingen i , och man har frågat vem somskall göra insatser. Som svar på den frågan vill jag först och främst säga attu-länderna själva naturligtvis måste göra insatser. Det är de själva somhittills har svarat för huvuddelen av de insatser som medfört att de harutvecklats - och under det senaste årtiondet rent av kan redovisa en ekonomisktillväxt som är större än i-ländernas. Så kommer det också att förbli ifortsättningen. Det är på dem själva det i första hand kommer an. Det är klartatt detta kommer att kräva mycket av politisk vilja, mycket av vad IngridSundberg kallade för strukturella förändringar i dessa länder. Det innebäreffektivare administration, avskaffande av korruptionen, högre grad av politiskoch social ordning över huvud taget. hel del måste vi också vara beredda att göra. Jag vill peka på några områdendär vi kan åstadkomma resursöverföringar på ett naturligt sätt. Fördet första måste vi vara beredda att betala stabila priser för de råvaror somu-länderna exporterar. har därför medverkat till upprättandet av dengemensamma fonden, som har just det syftet. Fördet andra måste vi vara beredda - och därvidlag tycks jag ha , vilket gläder mig - att ta emot ökad import av färdigvaror, halv- ellerhelfabrikat, och även understödja marknadsföring av sådanaprodukter på i-landsmarknaderna. gör i det avseendet en hel delinsatser. Fördet tredje måste vi vara beredda att öka det offentliga biståndet. haruppnått FN:s s. k. 0,7-procentsmål och t. o. m. överskridit det. Skulle allaandra länder också göra det, så skulle det totala internationellabiståndsflödet öka med , vilket skulle innebära mer än enfördubbling och få en helt avgörande betydelse för utvecklingen i . Omsamarbetet mellan i-länder och Omsamarbetet mellan i-länder och Fördet fjärde måste vi också räkna med ett vidgat bistånd från de internationellaorganisationerna. Här kan vi åter peka på att de stora, ekonomiskt starkaländerna är de som ger minst till de internationella biståndsorganen, medan småländer - de nordiska, och andra - ger per capita avsevärt större beloppän vad de ekonomiskt starkare länderna anser sig kunna prestera. Fördet femte: nämnde skuldavskrivningar. tog ett initiativ förnågra år sedan och föregick med vad vi hoppades skulle bli ett gott exempel. Påden punkten har vi också blivit sannspådda. Det anses att de fattigasteländerna inte har några problem med sina biståndsskulder -de har i regelavskrivits. Dessa länder har skaffat sig desto större krediter på den enskildakapitalmarknaden och lider alltså likväl under svår skuldbörda. Det svenskainitiativet fick efterföljare och underlättade finansiellasituafion högst avsevärt. Fördet sjätte behövs vad som kallas massiva resursöverföringar. Det kan ske påmånga sätt. Jag tycker själv att det mest framgångsrika sättet är att ökaVärldsbankens utlåningskapacitet genom förändringar av de regler som gäller förVärldsbankens utlåning. Det skulle inte bara stödja utvecklingsprojekt iu-länderna utan också i hög grad bidra till att nyttiggöra det överflöd avkapital som finns och som skapar inflafion i världsekonomin. Jag syftargivetvis på det kapitalöverskott som härrör från oljeländernas oljeexport. Sistmen inte minst är det nödvändigt, som nämnde, att det privatakapitalflödet också tas i anspråk för reella utvecklingsansträngningar iu-länderna. 75 (): Jag skall be att få tacka utrikesministern för svaret på mina frågoroch inte minst för att utrikesministern tog upp frågan om den friakapitalmarknaden. Iinterpellationssvaret säger utrikesministern att OPEC-ländernas tillgångarberäknas vara . säger utrikesministern attindustriländernas skulder är ungefär lika stora, att det alltså finns ettsamband där. Jag tycker att det är att vara utvecklingspessimist, för om mangår tillbaka i tiden finner man att för bara var OPEC-ländernassamlade fillgångar . Det har alltså skett en enorm tillväxtunder bara . Vi vet också att arabbankernas fillgångar, om än okända, ärofantligt stora och att inlåningen lär öka lavinartat. De enormaförmögenheterna kommer alltså att börja akfiveras, men i vad mån de kankanaliseras till och komma till godo vet man väldigtlitet om. Det skulle vara intressant att få höra utrikesministern ge någrasynpunkter på vad man kan göra i det fallet. Det är nog ändå så attindustriländernas underskott förhoppningsvis inte växer i samma takt, och då ärdet ju angeläget att åtminstone skillnaden kan komma tredje världen till godo. Utrikesministern pekar påbetydelsen av de internationella finansinsfitu- Jag instämmerhelt i utrikesministerns uppfattning om den stora roll som de spelar. Ikammaren har vi ju diskuterat IMF:s roll när det gäller recycling.I och för sig är den väl, kvanfitativt sett, ganska begränsad -. Men denär ju av mycket stor betydelse, därför att lån från IMF utgör en sorts garanfiför en stabiliserande inriktning av läntagarlandets ekonomi. Det var därförglädjande att utrikesministern betonade vikten av att stärka IMF:s ställning. Jag är ledsen att ytterligare besvära utrikesministern men skulle viljaställa ytterligare en fråga: Är det inte något kortsiktigt att betraktasambandet mellan ledig produktionskapacitet i i-länderna -och behoven avutveckling i som ett viktigt skäl för att klara problem?Skall verkligen möjligheterna att lösa problem vara beroende avkonjunktursvängningar i västvärlden? Omsamarbetet mellan i-länder och Man får skilja mellan vad som är det huvudsakliga motivet för olikaåtgärder och vad som är effekten av dem. Jag menar inte att man när mandiskuterar utvecklingsansträngningarna i de fatfiga länderna skall ha somutgångspunkt att stödja ekonomierna i industriländerna. Men vi vet att detfungerar på det sättet att ökad köpkraft i världsekonomin totalt sett - och detblir ju ett av resultaten av att utvecklingen i lyckas - kommer helavärldsekonomin godo. Detta borde vara ett stöd för de på solidaritetgrundade ansträngningarna att hjälpa . Detär mot den bakgrunden som jag ser det som en angelägen uppgift att dels ta ianspråk det kapital - kapitaJöverskott om man så vill - som härrör frånoljeexporten och som de oljeexporterande länderna inte själva har resurser attabsorbera, dels ta i anspråk det överskott av arbetskraft och tekniskt kunnandesom finns i industriländerna, för att tillgodose behov av olika slagsinvesteringar i . Många av dessa investeringar är fundamentala föratt människor alls skall överleva. Jag kan inte se något fel i detresonemanget. Jagtycker det är rimligt att använda . Om man ökar Världsbankensutlåningskapacitet - eller snarare medger en störreupplåningskapacitet - kommer man att suga upp en del av de oljepengar somannars skulle gå till andra ändamål. Tanken är ju att pengarna därmed skullekomma just utvecklingsansträngningarna till godo, vilket inte skulle bli falleti en annan situation. Jagtror att det är nödvändigt att i sammanhanget också säga att om ensådan kraftig utlåningsökning till skall vara möjlig, kommer det attkrävas särskilda subventionssystem för att klara de fattigaste u-ländernasräntekostnader, så att inte resultatet blir att man ytterligareförvärrar skuldbörda och därmed hela deras ekonomiska situation. Omett oljeembargo mot , m. m. och fråga 172 om ett 13 § Svar på interpellation 1980/81:46 oljeembargo mot , m. m. har i interpellationen om ett oljeembargo mot Sydafrikaställt följande frågor till mig: Är utrikesministern beredd att ge en fullständigredovisning av vilka svenska företag och svenska intressen som deltar i exportoch transporter av olja och oljeprodukter till samt teknisk rådgivning,reservdelsförsörjning, kapitalförsörjning etc. till oljeindustrin i ? Är utrikesministern beredd att ta initiativ tillsvensk lagstiftning i enlighet med FN-resolufionen av omoljeembargo? Är utrikesministern beredd att ta initiafiv filleller medverka i ett oljeembargo gemensamt med de övriga nordiska länderna samteventuellt andra västeuropeiska länder som kan tänkas visa intresse (t. ex.Holland och )? BertilMåbrink har frågat om jag avser vidta åtgärder som innebär total isolering avapartheidregimen. Jag avser besvarainterpellationen och frågan i ett sammanhang. Densvenska Sydafrikapolifiken har ett brett stöd inte bara i vårt land, utan denöverensstämmer också med inställningen i övriga nordiska länder, med vilkaSverige samarbetar nära även i denna fråga. Vifördömer apartheidpolifik och vägran att ge upp denolagliga ockupationen av . För att få att avskaffaapartheidpolitiken och lämna måste det internationella trycket mot densydafrikanska regimen ökas. Den väg anvisar för att pressa fram enfredlig lösning är i sista hand ekonomiska sanktioner. förespråkarSverige att inför sådana sankfioner mot . Påsenare tid har situationen i landet förvärrats. Det kan betyda att stunden förutbrett våld rycker närmare. Namibiaförhandlingarna, som ännupågår fill följd av sydafrikanska förhalningsmanövrer, har av kunnatutnyttjas som skydd mot sankfionsåtgärder. företar Sydafrikaupprepade militära angrepp mot grannländer, såsom . Idenna oacceptabla situation har med ökad styrka krävt attsäkerhetsrådet utan ytterligare dröjsmål vidtar effekfiva påtryckningsåtgärder.Säkerhetsrådet beslutade om ett vapenembargo. Aktuella förslag i FN omutvidgning av vapenembargot har vårt fulla stöd. Blandandra möjliga åtgärder har vi pekat på möjligheten att införa ett oljeembargo.Vi har också krävt att säkerhetsrådet bör överväga stopp för nyinvesteringaroch finansiella lån till . Denna höst har vi föreslagit att länder somdelar vår grundsyn i en gemensam särskild framställning till säkerhetsrådetytterligare skall trycka på i denna sak. Diskussionen härom pågår. Redanhotet om sanktioner upplevs som en påtaglig realitet i . Detta framgårav uttalanden av sydafrikanska regeringsmedlemmar och av de motåtgärder somförbereds ifall sanktionshotet förverkligas. Iväntan på att säkerhetsrådet skall handla har vi haft ökad anledning attundersöka vad som kan göras utanför FN:s ram. Fjolårets lag om förbud motinvesteringar i och var ett led i dessa strävanden. Ettvikfigt syfte med lagen var att inspirera andra länder att göra någotmotsvarande och i sista hand skapa ett tryck på säkerhetsrådets medlemmar. Vivet att holländska regeringen utreder möjligheterna att agera efter svensktmönster. Svenskaregeringen har filisatt en utredningsman för att göra en genomgång avhittillsvarande erfarenheter av lagens effekter och för att med utgångspunkthärifrån karflägga möjligheterna att vidta åtgärder på andra områden, t. ex.överföring av tjänster. Ettomfattande stöd lämnas till befrielserörelser i södra och tillapartheidpolitikens offer. Vihar utlovat kraffigt stöd fill de s. k. frontstaternas regionala samarbete somsyftar fill att minska deras ekonomiska beroende av . Isitt unilaterala agerande mot måste varje land välja åtgärd allteftersina speciella förutsättningar. Självfallet bör åtgärden avse områden av någonsubstans i förbindelserna med , detta även där effekten väntas blirent psykologisk. Häri ligger ett element av trovärdighet i vårt handlande somhar beaktats i de svenska åtgärderna .