prot · G4098 · 1980-12-31 00:00:00 — Vi vet nämligen att ingen av de övriga orter somkräver att få ta hand om detta underhåll kan uppvisa lika starkaregionalpolitiska skäl som . Vi måste vidareutveckla högskolan i . Av densatsning som skulle ske på de nya högskoleorterna har vi ännu intesett någraresultat där hemma. Men att intresset för fortbildning är stort inte minstbland de yrkesverksamma har vi kunnat konstatera. En väl fungerande högskola kanbli en vitamininjektion i våra bygder, och detta kan inte på något sättersättas av en verksamhet vid de stora universiteten. Vi behöver en fortsatt satsning på kommunikationerna. Densatsning som gjordes på var en riktiginvestering. behöver det ske en fortsatt förbättring - bl. a. behöverslussarna i förnyas. Vi behöver ett trafikledningssystem för Mälarenoch för . Det är en angelägen insats. Vi behöver snabbtåg runt , något som vi tidigarepläderat för. Detta är emellertid en målsättning på litet . Närmastmåste SJ:s resurser förbättras, så att man åtminstone kan klara trafiken medden snabbhet som förutses i tidtabellerna. fick vi veta att medan 10 000 jobbhar flyttats ut i landet genom utlokalisering av statliga verk har antaletsådana jobb i ändå ökat med 30 000. Till har vi hittillsinte fått någon utlokalisering av statlig verksamhet. Vår situation göratt vi måste få del av tillväxten i den statliga sektorn - i första hand genomatt jobb flyttas i samband med decentralisering men också vid tillkomsten avnya verksamheter. Även om den borgerliga regeringen har körtlandets ekonomi i botten och vi socialdemokrater inte längre har någotförtroende för dess sätt att föra landets politik, flnns det utrymme föraktiviteter - om regeringen har en vilja till det - som klart skulle kunnaförbättra situation. 58MARGOT (); Vi upplever onekligen en radovanliga ochdrastiska politiska händelser och utspel . En urtima riksdag harsammankallats och behandlat vad som har förelagts den. är det för nästauppträde av den samlade oppositionen. har aviserat ett misstroendevotum motregeringen. Är det av omsorg om landets väl eller är det partitaktik? Jag troratt det tyvärr snarare är det sistnämnda som vägleder oppositionen i dessmetodval. Tvä förlorade val - 1976 och 1979 - har satt stora ochbesvärliga spär hos socialdemokraterna. kräver man regeringens avgång, ävenom man därmed ger avkall på parlamentarismens princip, att regeringen skall hariksdagens förtroende eller åtminstone tolereras av den. mandats övervikt inte är mycket, har regeringen dockriksdagens förtroende - det är viktigt att slå fast detta förhållande. Insikten om att vi levt över våra tillgångar både privatoch offentligt är betydligt större ute hos den breda allmänheten än hosoppositionens ledning. insikten finns säkert också hos oppositionen, menman avvisar kategoriskt alla förslag i den sparplan regeringen nu lagt fram. Detgör man givetvis av partitaktiska skäl. Inte kan något klokt eller ensacceptabelt komma från en borgerlig regering, säger man från oppositionen.Regeringens förslag är alltså utdömda på förhand. För partier som under en lång följd av år kunnat lova sinaväljare nya reformer och ökad reallön är det mödosamt att nu tala omnedskärningar, omprövningar av bidrag och sänkt reallön. Det verkar som om endel politiker på något sätt skäms för de åtgärder som måste vidtagas och interiktigt i klartext vill tala om hur nödvändiga åtgärderna är, om vi över huvudtaget skall få något välstånd att fördela . Men gör vi inte det och inte gemensamt försöker fåSveriges ekonomi på fötter igen, kommer framtiden att sluta i ekonomiskt kaos.Hur det skall gå till att få alla att ta sitt ansvar är svårt att ge någotentydigt recept på. Regeringspartierna, oppositionen och parterna påarbetsmarknaden måste dock tillsammans besinna sitt ansvar och genomföra intebara den sparplan som lagts fram utan också en fortsättning påsparprogrammet , oavsett hur den regering som vi får iframtiden kommer att se ut. Den offentliga utgiftsökningen måste bromsas upp.På 1940-talet var de offentliga utgifterna avbruttonationalprodukten - är de . Vi har haft en BNP-ökning med 1,medande offentliga utgifterna har ökat . Fortsätter denna utvecklingblir den offentliga sektorn ett hot mot sysselsättning och välfärd. Det kommerheller inte att finnas några pengar att förhandla om för arbetsmarknadensparter. Den kommunala utgiftsökningen får inte bli rner än 1 %under 1980-talet, och därför är det viktigt att staten inte ålägger kommunernanya åtaganden. Men kommunerna måste också visa återhållsamhet i sin planering.Detta gäller inte minst landstingen, som står för en brant stigande kurva närdet gäller utgiftsökningar. Ansvarsfördelningen borde vara klarare mellanstaten och kommunerna, så att man inte i så stor utsträckning som skyller skattehöjningarnapå orsaker utanför det egna ansvarsområdet. Jag är helt säker på att det inomalla förvaltningar finns möjligheter att spara och utnyttja resurserna på ettbättre sätt. Vi har alltför länge levt i en sorts tro att våra resurser ärouttömliga och att alla förvaltningar, myndigheter och organisationer ständigtkan växa och öka sin bit av den gemensamma kakan. är det oerhört viktigt att ta vara på all den kunskapoch tekniska utveckling som vi har i och satsa på de sektorer inom industrinsom är utvecklingsbara och lönsamma. Vi har ingen möjlighet att fortsätta meden industripolitik som öser in miljard efter miljard i företag ochindustrisektorer 10 protokoll 1980/81:7-8 som är olönsamma både och . Men då ställs vi som riksdagspolitiker på hårda prov.Skall bypolitiken eller omsorgen om den egna landsändan få ta sig sådanauttryck att en satsning på ej utvecklingsbara industrigrenar sker i alltförstor utsträckning? behöver förvisso alla de insatser som viriksdagsledamöter från länet kan åstadkomma. Länet har stora problem eftersomdet har fler sysselsatta inom tillverkningsindustrin än vad riket igenomsnitt har. På grund av företagsstrukturen i länet - där finns industriersom , , varvsindustrin och Uddcomb- kommer konjunkturnedgångenatt slå hårdare i vårt län. Av länets produktion går på export, och vi ärdärmed beroende av utlandsmarknaden. Vi behöver i en mer differentierad industri ochmer av högre utbildning. Vi är i stort behov av att få del av statligverksamhet när sådan planeras och placeras. Det behövs ett företagsvänligtklimat också i vårt län, en satsning på forskning och utveckling. Och helalandet behöver få ett rimligt skattetryck som gör det intressant förmänniskorna att arbeta och en skola som sätter kunskaperna i centrum. Det måstelöna sig att arbeta, sade vi i . Det är ettbudskap som står sig och som de flesta människor kan ställa sig bakom. Insatserna för våra olika län får dock inte ske tillpriset av ödeläggandet av en samlad syn på industri- och näringspolitik, somkan ge oss möjlighet att återerövra förlorade marknadsandelar och skapaförutsättningar för en sund ekonomisk politik. Jag tror att det är viktigt att påminna om atttrots sparprogram och andra problem och svårigheter som möter oss är vi enoerhört gynnad nation. Vi leveri en demokrati där vi i tal och skrift harfrihet att framfcjra vad vi tycker och tänker. Vi har ett demokratisktstyrelseskick. Hur många länder i världen har det? Ekonomiskt kommer vifortfarande att höra till världens rikaste länder, och har ocksålyckats med att åstadkomma en långtgående rättvis inkomstfördelning. Vi ärförskonade från stora naturkatastrofer, krig och hungersnöd. Under de tiominuter som jag har talat här har tusentals människor, våra medmänniskor, döttav svält, tortyr och våld av olika slag. Det är som om många av oss har blivithemmablinda och vägrar att se hur det ser ut i stora delar av vår omvärld. skulle kanhända inte skada om vi tog bort våra skygglappar och försöktevärdesätta och ta vara på allt det som vi gemensamt har byggt upp. Då kommerSverige säkert på fötter igen. Med glädje, arbetslust, framtidstro ochgemenskap kan mycket förändras. Låt oss alla samarbeta och inte motarbeta varandra för attkunna åstadkomma den förändringen i . Då måste givetvis bördorna bärasav alla efter bärkraft, och det arbetar i riksdag och regering föratt förverkliga. Gemenskap och ansvar för varandra behöver vi mer av isamhället. Är vi beredda att ta det ansvaret? I tror vi att vibehöver mycket av den nya gemenskapen, inte minst när det kärvar något iekonomin. 59 (vpk): Metoden att klara krisen genom"näringslivets främjande" och genom olika former av subventioner frånskattebetalarna är inte ny. fick sågverksägarna i 3 milj.kr. av staten för att priset på såglimmer hade sjunkit. Då liksom nu för tidenmotiverades bidraget - 3 miljoner var ett enormt belopp i dåtidens penningvärde- med arbetarnas svåra läge. Att sedan arbetarna ändå fick lönesänkning, medanpatronerna samlades på i för att fira statsbidraget, fullkomnarbilden. Då som var det arbetarna som fick betala kalaset. Sundsvallsstrejken1879, vars hundraårsminne hyllades , gav inte arbetarna någonting ilönepåsen, men de fick en mycket värdefull erfarenhet: en stark organisationkan stå emot bolagsherrar och statsmakt. Bolagen fortsatte att stärka sin makt. På några årtiondenlyckades man -ofta med bulvaner och tjuvknep omväxlande med brännvin ochpsalmsång i stugorna - lägga under sig stora skogsdomäner elleravverkningsrätter. Men under alla åren har kriserna och otryggheten varit entrogen följeslagare åt folket i och . leverännu starkt i folkets minne. Det hade då gått efter ,och arbetsköparnas fasoner hade inte ändrats. Den fackliga rörelsen hade tagitform och'växt i styrka. Arbetarna bildade front mot strejkbryteri. Denborgerliga regeringen satte in militär, och fem arbetare dödades i . Dåskrev vi 1931, och hjulen stannade i hela . Femtioårsminnet av dessadystra händelser skall högtidlighållas . Sedan kom av ny rusch i samband med andravärldskriget och därefter, då skogsindustrin tycktes blomstra. Hos en del avarbetarrörelsen skapades illusioner om det goda folkhemmet, där kapitalistenoch arbetaren kunde gå hand i hand mot ljusare tider. Ja, många trodde attarbetslösheten för evigt var borta. Men kriserna i hägnet av den kapitalistiskajakten på bättre resultat och högre utdelning på satsat kapital ökade i ställettempot i nedläggningarna. Enbart inom kommunhar åtta trä- och massafabriker med över 1 500 anställda försvunnit sedan 1964.Cellulosabolaget, Mo och , , NCB och andra bolag planerarnya nedläggningar i . I bilden finns nu också den förbittrade kampen omvirket, där det statligt dominerade NCB får sitta emellan. , enligtall sakkunskap en helt intakt anläggning, står i tur att försvinna, och ägarenbegär statligt stöd med 300-400 milj. kr. till nedläggningskostnaderna.Pappersfackets egen utredning visar att ca 1 000 arbetstillfällen försvinner -en katastrof för hela bygden kring . Man riktar ett dråpslag mot enhel landsända. Den ofta omtalade utbyggnaden av Dynäsfabrikerna i Väjatycks utebli. Arbetarna har iakttagit att man nu från ledningens sida ocksåbörjar försumma reparationer och underhåll. Det är en iakttagelse som man gjortockså vid andra anläggningar när nedläggning planeras av företagsledningen. Andrafrågor pockar på svar: Hur går det med det utlovade pappersbruket i ?Arbetarna väntar besked från staten . Oron växer iÅdalen. Men även i inlandet växer nu bekymren. I kommuner somSollefteå och hotas hundratals arbeten vid trähusindustri ochmekaniska verkstäder. Eisers nedläggning är ett svårt slag mot det industrifattigaSollefteå. De stora företagen bygger sina planer, kalkyler och beslut på rentföretagsekonomiska grunder. Verkningarna för samhället i form av socialaproblem och enorma kostnader tas aldrig med i kalkylerna. Detta kortsiktiga marknadsekonomiska tänkande har länge drivit som sin tes. Den borgerliga regeringen görArbetsgivareföreningens program till sitt i fråga efter fråga. kommer ocksåden av SAF beställda kampanjen mot den offentliga sektorn -en attack som i hög grad slår mot de norrländska regionerna. Tillåt mig därför, herr talman, något kommenterapropagandan mot den offentliga sektorn. När man från högerhåll beskriver hurstor denna sektor är tar man också med transfereringarna. Det måste anses varaoegentligt. Pensioner, sjukpenning, bostads- och barnbidrag ingår i ettsolidaritetssystem, där de friska betalar för de sjuka, där de arbetandebetalar för de arbetslösa och där pensionsfonder skapats för att trygga deäldres liv. Alt, som ofta sker från borgerligt håll, raljera och kalla dettaför "rundgång" är cyniskt. Detta försäkringssystem har framtvingatsgenom arbetarklassens kamp och oftast under hårt motstånd från konservativakrafter. Visst kan vi notera en ökning av den offentliga sektorn.Man måste da ställa frågan; Varför har den växt? Varför har stat, kommuner ochlandsting tagit i anspråk en växande andel av BNP? Näringslivets intensiva effektivitetsjakt medsammanslagningar, centralisering, rationaliseringar, personalminskningar ochökat tempo, ökad hets-allt för att säkra god lönsamhet - är ett typiskt drag ide senaste årtiondenas utveckling. stress och konsumtionshets tillhörbilden. Folk från "flyttlassregionerna" känner mönstret.Hur var det när fabriken lades ner? Måste inte kommunen försöka ordnaberedskapsjobb och skyddad sysselsättning? ibland räckte hotet om ennedläggning för att tvinga kommunen till bidrag, lån eller borgen. Vem måste tahand om de utslagna då ny teknik installerades i verkstaden? När det varhögkonjunktur och industriägarna ropade efter kvinnlig arbetskraft - då varockså industriägarna positiva till en välordnad barntillsyn. Men det var statoch kommun, dvs. skattebetalarna, som måste ställa upp! I tillväxtregionernaledde denna flyttlasspolitik till köer och expansion. Där begärde näringslivetindustriområden, vägar, bostäder, skolor, vårdservice och allt som kallasinfrastruktur. Kommunen skulle ställa upp. kan man föra detta frågande vidare och djupare. Vad betyddemänniskors uppryckande ur en traditionell miljö med släktband och kamratkrets?Att börja på nytt i någon nybyggd, betongdoftande stadsdel utan historia ochgemenskap - hur mycket bidrog detta till rotlöshet och främlingskap i en gråverklighet, där det enda gröna kanske var Systembolagets skylt? Hur många flersocialvårdare och poliser måste den offentliga sektorn skaffa på grund av sådant? Även sådana frågor måste man ha med när man talar om denoffentliga sektorns ökning. Den kapitalistiska målsättningen med krav på ökattempo, mera profit, mera tillväxt och med snedvridning av helastandardbegreppet leder också till ödeläggning av livsmönster. Det som uppnåttster sig som en vrång bild av vad arbetarnas kamp en gång gällde; frihet ochmeningsfullhet. Allt flera människor, inte minst de unga, lever i enkänsla av meningslöshet, ovisshet och brist på goda mål och framtidstro i enbrutal miljö av rå kommersialism och svarta affärer. En förlorad identitet kange ökad näring till drogbruk och kriminalitet. Där har vi ännu en anledningtill ökade vårduppgifter för det vi kallar "det allmänna". Attförsöka sopa upp efter profitjaktens förstörelse av miljö och människor harblivit en växande och kostsam uppgift för samhället. Den offentliga sektorntenderar att öka i omfattning därför att näringslivet ställer ständigt ökadekrav på samhället, på den offentliga sektorn, att klara dess kris. Enligt vår mening uttrycker detta också det objektivaförhållandet, att produktionen är mer, och mer socialt organiserad och att nyamakt- och ägandeförhållanden - ett motsvarande socialt ägande avproduktionsmedlen - historiskt sett är aktuella. Det finns minst ytterligare en aspekt på den offentligasektorn. Stora delar av denna sektor utgör en motor för näringslivet. Tag t.ex. den allmänna kommunikationssektorn. Vad behövs inte i form av tekniskutrustning och underhåll av järnvägar och landsvägar. Ser man framåt gäller detatt inom denna sektor också skapa ny utveckling av hela trafiksystem ochsäkerhetssystem liksom signal-, fjärrnäts- och övervakningssystem. Vårdsektorn, för att ta ett annat exempel, innebärhundratusentals arbetstillfällen direkt men utgör marknad förtusentals industriprodukter. Det gäller därvid inte bara byggnadsmaterial utanäven möbler, textilier, tekniska hjälpmedel för handikappade, förfinadlyfthydraulik liksom hela mängden av instrument och apparater. Här finns ocksåområden för ny utveckling för avancerad sjukhusteknik, inte minst vad gällerintensivvård och analys. Undervisningen har direkt betydelse för utveckling ochproduktionskraft, men våra förlag och den svenska pappersindustrin kan säkertbekräfta att utbildningens krav på utrustning ger beställningar och arbete. Sammanfattningsvis: Det finns ett stort behov av tekniskförnyelse när det gäller livsviktig kollektiv basförsörjning av t. ex. vattenoch avlopp, reningsteknik, återanvändning och energiförsörjning. Vad gäller detsistnämnda - energiförsörjningen - är det klart att massiva satsningar påkolteknik, användning av torv, ved, avfall och biomassa som nya energiråvarorär viktiga områden för att genom samhällsinsatser öppna för nyindustriell utveckling och minskat oljeberoende. Detta gäller i hög'gradNorrland. I själva verket har utrustning för statlig verksamhetspelat en avgörande roll för utveckling av svenska industriprodukter, som ävenhaft framgång i Exemplen är många. Låt mig nämna den högspändalikströmmen och material för eldistribution, lok, järnvägsteknik, moderntelefonteknik osv. Det finns all anledning att räkna med att just samhälleligabehov, sociala behov, representerar den nya framtidssektorn. kommunisterna har i sina motioner oftaframhållit vikten av att vårt lands råvaru- och halvfabrikatinriktade tungaindustristruktur är i behov av en strukturell förnyelse med inriktning på nyabehov av den art jag här nämnt. Vi behöver en ökad vidareförädling, mera avlätt industri med inriktning pä industriell förnyelse. Om attackerna mot den offentliga sektorn i stället fårfullföljas, innebär detta ett hårt slag mot utveckling och forskning, nyatekniska och administrativa lösningar. 1 stället för att försvaga den offentliga sektorn medmotivering att man därmed löser krisen, borde regeringen se denna sektor som enresurs möjlig att använda för att motverka arbetslöshet i första hand ochfortsättningsvis för ny utveckling av industrin. Det här får inte tolkas så att vänsterpartietkommunisterna skulle försvara byråkratin i stat och kommun. Vi kritiserar denstatliga skryt- och lyxekonornin samt toppbyråkratin. F. n. kan vi iaktta attdet satsas mycket kraftigt på planeringsavdelningarna. Visst är det enligtvpk:s mening angeläget med planering och planhushållning, inte minst iresursbristens tider. Men så länge storfinansen har makt över kapital ochinvesteringar, omöjliggörs en verklig styrning på avgörande samhällsområden.Därmed blir planeringen i stor utsträckning förspilld möda till betydandekostnader för stat och kommun. Dessa planeringsluntor läggs i arkiven utanåtgärd. De borgerliga angreppen riktar sig inte mottoppbyråkratin. går ut i en kampanj i tal ochskrift för att den offentliga sektorns verkställande delar skall privatiseraseller lämnas till privata entreprenörer. Det gäller allt, från skolmåltider,städning och vaktmästeri. De borgerliga partierna talar inte lika gärna om densvällande byråkratin och slöseriet inom de privata företagen, där t. ex.avdelningarna för reklam och marknadsföring tar orimliga proportioner, medanpersonalminskning sker i själva produktionen. Arbetarklassen är motståndare till byråkrati ochineffektivt slöseri inom så väl staten som hos dess "skötebarn"näringslivet. Byråkrati, toppstyrning, centralisering och påvevälde börersättas med en decentraliserad och demokratisk ordning, där makt och ansvar istället förankras hos de vanliga människorna. För kommunisterna och hela arbetarrörelsenär detta en kampfråga som gäller demokrati och socialism. Ett viktigt delmål iden kampen är att skapa bred opinion och rörelse för att avlägsna denborgerliga regeringen och öppna för en radikal arbetarpolitik. Framgångarna iden kampen kan också röja väg för ny utveckling i regionerna, inkl. ,vars problem jag berörde i början av mitt inlägg. 60 (); Dagens allmänpolitiska debatt äger rum i ensituation där mycket är annorlunda och många av tingens tidigare ordning ärförändrade. Socialdemokratins alternativ till regeringens ekonomiskaoffensiv är ett förslag om misstroendevotum. Detta förslag kläs med allmännauttalanden om vilka politiska förändringar en misstroendeförklaring skullekunna innebära för svenska folket. Väljarna får inte veta vadsocialdemokraterna ställer upp som alternativ. Detta skall vi få veta inovember. finns inget konkret alternativ att visa upp. Det här talar för sig självt och kan inte uppfattas somnågonting annat än ren demonstrationspolitik. Oppositionen står tomhänt. Socialdemokraterna utmålar i debattenarbetsmarknadskonsekvenserna av regeringens politik som katastrofala. Målet förden ekonomiska politiken, den fulla sysselsättningen, sägs ha uppgivits avregeringen och riksdagsmajoriteten. Allt detta är löst prat. Klart är att vi ivanlig ordning, nu när konjunkturen viker, kommer att behöva öka denarbetsmarknadspolitiska beredskapen. Som tidigare kommer vi att ställanödvändiga -resurser till förfogande för att klara arbetsmarknaden och jobben;i linje med god svensk arbetsmarknadspolitisk tradition. Den fullasysselsättningens politik gäller fortfarande, och framtiden kommer att utvisadetta i praktisk politisk handling. Detta får dock inte innebära att vi står handfallna införde prioriterings-och förnyelsekrav som det besvärliga ekonomiska läget innebär.Vi måste inom arbetsmarknadspolitiken i ännu högre grad se till att varjesatsad krona verkligen kommer människorna till gagn. Vi måste för framtiden se tillatt så litet som möjligt av de pengar som satsas på arbetsmärknadspolitiskaåtgärder förbrukas av administration och byråkrati. Därför aviserar regeringeni sin proposition 1980/81:20 en översyn av arbetsmarknadsverkets framtidaorganisation och ansvarsområden. AMS tillväxt har varit mycket snabb. Medmotiveringen att det löpande funnits stora behov av att förstärka deplatsförmedlande funktionerna har ständigt nya personalresurser tillförtsverket. Det är nu dags att se över hur dessa resurser har använts och används.Den inom verket framtagna organisationsutredningen, i dagligt täl kallad PLOG,visar ju på att för stora resurser har lagts på icke platsförmedlandefunktioner, och därför resulterar PLOG i personalökningskrav för de närmasteåren på 2 500-4 000 tjänster, alla för att verket skall kunna förstärka dendirekta platsförmedlingen. Det är, herr talman, alldeles självklart att AMSviktigaste och tyngsta uppgift måste vara att effektivt och snabbt placeraarbetssökande på nya jobb. vilket kräver resurser. Dessa resurser måste ställastill förfogande för att vi skall klara en arbetsmarknadspolitik av den modellsom vi alla står bakom. Men det leder mig inte till samma slutsats som verketdragit såväl i som i den nu avlämnade petitan för nästabudgetår. Grundförutsättningenför en effektivisering får inte vara kostnadsökningar i storleksordningen 1 300 tjänster och alla deutbildningskostnader och produktionsbortfallskostnader som en så stor och snabbpersonalökning skulle resultera i. Nej, förutsättningen för attarbetsmarknadsverket skall kunna klara de högt ställda kraven på bättre ocheffektivare arbetsförmedling måste vara en grundlig genomgång av för dagentillgängliga resurser. Används varje anställd och varje satsad krona på bästasätt? Finns det möjligheter att frigöra resurser inom den nuvarande ramen?Skulle förändringar av organisation och funktions- och kompetensområden möjliggörabättre resursutnyttjande till gagn för dem som är i stort behov av en välfungerande arbetsmarknadspolitik? Dessa frågor måste först förutsättningslöstundersökas och besvaras, innan det finns grund för sä omfattande resursinsatsersom AMS egen syn på den framtida utvecklingen förutsätter. De resurskrav somverket ställer är - mot bakgrund av det ekonomiska läget och regeringenssparambitioner - enligt min mening orealistiska.