prot · G40987 · 1980-12-31 00:00:00 — a. för den framtida sysselsättningens skull, då anklagas jagför att föra kapitalägarnas och de rikas talan. När jag och regeringen - likt nu ekonomerna - påvisar atf"en dämpning av den kommunala konsumtionens expansion är en oundviklig deli en polifik för ekonomisk balans", då angrips vi för att vilja avskaffaden kommunala självstyrelsen. I fråga efter fräga överensstämmer faktisktregeringens och ekonomernas kritik av den socialdemokratiska politiken eller -rättare sagt -av bristen på politik. Undra pä att den socialdemokrafiskapressen inte vet till sig. Den roterar i sin förvirring från den ena motsägandeuppfattningen till den andra. Det är klart - och jag kan förstå det - aft de härekonomerna känt sig besvärade i sitt behov av uppriktighet och sanningssägeri.För att mjuka upp sin kritik tillsätter de då och då till tröst några beskadroppar, avsedda för regeringen. "Slutsatsen är aft om vi verkligen skall kunna få nerden totala konsumtionen - så att vi dämpar inflafionen och fär möjligheter atfföra över resurser till industriinvesteringar och industriproduktion - då dugerdef inte att som regeringen gjort, gä över statsfinanserna med luppoch spara in några miljoner här och nägra där." Ack, vilket härligt understatement, fru falman - "attgå över statsfinanserna med lupp" för att spara några miljoner här ochdär! Om def verkligen förhöll sig på det sättet att de ufgiftsneddragningar,som regeringen hitfills kunnat genomföra mof socialdemokraternas vilja ochtrots deras motstånd, varit av "luppdimension", varför har dåsocialdemokraterna och pressen försökt projicera upp de här ufgiftsneddragningarna fill något slags kolossalformat?Det har ju infe varit nägon ände pä allt elände sorn regeringens åtgärder harpåståtts förorsaka det svenska folket. Ännu eft exempel på atf hålla ryggen fri som är hämtatfrån de här ekonomerna: Efter aft ha deklarerat att man måste gå mycket längrei sin neddragning av den offentliga sektorn än vad regeringen har gjorf och bl. "måste skära i utbyggnadstakten för vård, barnomsorg ellerutbildning, samt atf man måste kraffigt skära ned några av de störretransfereringssystemen", drar ekonomerna den slutsatsen att en förutsättningför aft dessa deras rekommendafioner skall kunna förverkligas är attsocialdemokraterna "sitter i regeringsställning". Jag måtte medge, fru falman, att det inte är lätt atffölja med i den svängen. Att en förutsättning för att kunna bedriva en politik,som i stort sett är raka motsatsen till den som socialdemokraterna harförordat, har reserverat sig för i finansutskottet och kommeraff röstaförhär i kammaren, skulle vara en socialdemokratisk regering är en häpnadsväckandeslutsats - en logisk kullerbytta ovanpå ekonomernas konstaterande aftsocialdemokraternas "traditionella medel var rikfiga i går. är deuttömda." I själva verket ligger def en räft gruvlig anklagelse i dehär uttalandena, nämligen den atf socialdemokraterna har två, inbördesoförenliga, slag av politik: dels en politik som man alltså förväntar aft deskall kunna föra i regeringsställning, men som de helst infe talar om pä gatoroch torg - som det hette i början av 1970-talef -, dels en rakt motsatt politiksom de bedriver i oppositionsställning i . Men så får inte polifik bedrivasi en demokrafi som förutsätter att väljarna skall kunna lita på sina förtroendevalda,att väljarna skall kunna räkna med aft de förtroendevalda talar sanning ochfullgör sina uppgifter med övertygelse och ansvarsmedvetande. De socialdemokratiska nationalekonomernas rekommendationeröverensstämmer - som de själva konstaterar - med vad flertalet ekonomer äröverens om. I stort sett samma bedömningar återflnns, som jag redan har sagt, iregeringens besparingsproposifion , i regeringens finansplan och idet handlingsprogram som regeringen har lagt fram. Ekonomernas artikelutgör - skulle jag vilja säga - en vädjan om sans och förnuft i denekonomiskt-politiska debatten. Den borde kunna tjäna som en tankeställare förfolk i allmänhet och för ledningen i det socialdemokratiska partiet isynnerhet. Hur länge orkar def partiet egenfiigen bekämpa ekonomiska sanningar? Det har, som jag sade, länge mullrat i de djupaleden. Man skall kanske inte räkna till de djupa leden, i varjefall inte till de djupaste. Men en intressant stormsvala är tidningens ledareden , där den socialdemokratiska ekonomiska motionen betygsattes som"fel medicin". När socialdemokraterna försöker angripa inflafionenväljer de en felaktig utgångspunkt, hette det. "Prisstegringar är aldrigen primär orsak i det ekonomiska förloppet - utan inflationen är eft symptom,en yttring av mera djupliggande orsaker," Jag antaratf pennan i den här ledaren har förts av tidningens chefredaktör. förreplaneringschefen i , Hans slutsats är attsåväl den privata som den offentliga konsumtionen mäste hållas i mycket stramatyglar, som näringslivets investeringar och bostadsbyggandet får enkraftig stimulans, "Det är", säger han, "genom denna typ avåtgärder - som hårdhänt vrider om resursanvändningen i den svenska ekonominfrån konsumtion till investeringar - som problemen kan , inte genom aftangripa krisens yttringar." Jag vill gärna säga att jag för egen del har svårt atfförstå hur våra balansproblem skulle kunna lösas genom ett stimuleratbostadsbyggande. Men def är en detaljfråga i de stora sammanhangen.Aftonbladets analys var i övrigt korrekt för en gångs skull. problembestår i en överkonsumtion på såväl den privata som den offenfiiga sidan. gjort ett slags avbön av någon anledning ändrar inte minbedömning. Men denna avbön borde göra förvirringen i def socialdemokratiskalägret ännu större än vad den mäsfe ha varit tidigare. Och den debatt som förts här tyder på aft dekritiska rösterna inte har kunnat tränga igenom väggar. Densocialdemokratiska reservationen i finansutskottet bygger på den motion sombåde och nationalekonomerna - mer eller mindre motvilligt - skar istrimlor. är socialdemokraternas ståndpunkt helt omöjlig. En omprövningkommer därför, den måste komma, var sä säker. Frågan är bara när och hur mycketde lyckats försvåra det nödvändiga saneringsarbetet i vårt land. Vi borde - jag har sagt def åtskilliga gångerhär i kammaren -kunna bli överens i alla fall i fråga om den grundläggandeanalysen av ekonomiska situation. Vi borde kunna bli överens om denallmänna inriktningen av och huvudbeståndsdelarna i en polifik som skulle varaägnad att återge vårt land dess förlorade hälsa. Vi borde också kunna föra endebatt om sambandet mellan de olika posterna i försörjningsbalansen i efflängre perspektiv. En sådan debatt har infe kunnat komma till stånd. Avståndetdit tycks fortfarande vara nästan oändligt långt. Jag skulle vilja fråga: Har ni socialdemokrater aldrigfunderat över vad som skulle inträffa, om ni skulle vinna fillbaka regeringsmakfenvid val? Dagens opinionssiffror tyder ju på atf den möjligheten inteär helt utesluten. Hur kommer ni då att handla? Kommer ni då att föra sammapolitik som ni Står för ? Och kommer det att gå riktigt illa för vårtgamla fina land. Eller kommer ni att förverkliga den "genomgripandepolifiska omläggning" som de sex socialdemokrafiska ekonomerna vädjat om?Om ni gör en sådan omläggning, hur kommer då de medborgare som ni vädjat till ivalrörelsen atf reagera inför den uppenbara motsättningen mellan ord ochhandling? När SAF och LO enades om det enligt allas meningansvarsmedvetna avtalet gjorde de tvåorganisationerna ett gemensamt uttalande, som jag fidigare har citerat här ikammaren och som vittnar om framtidstro och realism. Det vittnar om insikt omatt den hitfillsvarande bidrags- och subventionspolitiken inte kan fullföljas,att arbetsamhet och lönsamhet måste förstärkas, aft produktiviteten i närings- livetmåste förbättras och atf företagens internationella konkurrenskraft måstegynnas och investeringarna öka. Vilka konkreta, åtgärder har socialdemokraternaaft föreslå för aft motsvara organisationernas maning? Såvitt jag har kunnatfinna inga. I den ekonomiska mofion som socialdemokraterna lagt frampåstår de att indexregleringen av skatteskalorna med tanke avtalsrörelse,dvs. den som vad LO och SAF angår slutade i det här avtalet, innebär "ettoöverstigligt hinder för att bibehälla en rättvis fördelning om denominella lönerna skall hållas nere". mätte ha blivit sur för atf def blev ettsådant här ansvarsmedvetet avtal. Man fick i varje fall det intrycket, när manlyssnade på honom . Men låt mig fråga med anledning avuttalandena i mofionen; Anser ni verkligen att det träffade avtalet innebär enorättvis fördelning? Eller medger ni aft uttalandena om indexregleringen imotionen var felaktiga? Det förelåg ju inga oöverstigliga hinder. Det blev eftavtal. Men om ni har rätt i era slutsatser mäsfe avtalet vara djupt orättvist. Innebörden av vad jag här sagt är atf de svenskasocialdemokraterna sfär utan konkreta alternativ då def gäller aft lösavåra stagflafions- och balansproblem. Ute i världen kan man i land efter landfinna tecken till eff omfänkande, en utveckling som ger den liberalaidétraditionen och marknadshushållningens principer ökaf spelrum. De svenskasocialdemokraterna vill traska vidare i gamla nötta fotspår och göra fotspårenännu djupare. Def enda egentligt konkreta som man kan finna - och som demed desto större frenesi engagerat sig för - det är den besynnerliga fondmagimed vilken de vill få folk atf tro aft ekonomiska verklighet i eftslag skall kunna förändras. Men att bygga ekonomisk reformpolitik på def slagsmytbildning som man hänger sig åt i def här sammanhanget eller pä luftigalöften, det är ingen bra metod när samhällsekonomin och de enskilda människornamöter svåra ekonomiska problem. Vi har ett sparandeunderskoff i ekonomin. Det vet vi alla.Men det är en ren myt aft underskottet skulle kunna upphävas genom kollekfivalöntagarfonder. Sparandeunderskoff et uppgår - som jag sade för en stundsedan - till i runt tal . De kollektiva fonderna skulle fåett par miljarder genom en särskild s. k. ATP-avgift. Och dentransaktionen leder till ökade kostnader för företagen, minskad lönsamhet ochrimligen också till ett minskat företagssparande. Det svenskasparandeunderskottet är väsentligen atf hänföra till den offentliga sektorn.Tvångsvis genomförda löntagarfonder skulle inte öka ufan minskamöjligheterna aft täcka den offentliga sektorns sparandeunderskott. Vi behöver öka tillgången på riskvilligt kapital. Men detaren ren myt att vi därför måste ha just kollektiva löntagarfonder. I självaverket har behovet av riskkapital använts bara som en förevändning - för attdölja det bakomliggande maktmotivet. Det framgår inte minst av de senastedagarnas debatt. Socialdemokraternagråter nu som bäst krokodiltårar. När det visar sig aft frivilligt sparande förriskvilligt kapital möter den framgång som det gör, då begär socialdemokraternautskoffsinifiativ för atf försvära för anställda eller förhindra dem aft sparai aktier i egna företag. Och de lovar dessutom avskaffa defta slags sparande,om de återkommer till makten. Ett skäl så gott som något för att de inte skallfå komma tillbaka. Detta av i en frågedebatt framkastadevallöfte bekräftar mitt påstående att kapitalbildningsbehovet bara är enförevändning för att kunna socialisera näringslivet. Det var, fru talman, ettbedrövligt och ynkligt löfte som ställde ut. Bedrövligt ochynkligt därför atf löntagarna, om han skall förverkliga sitt löfte, inte skallges rätten att spara individuellt och frivilligt i akfier. Derasöverenskommelser med arbetsgivarna och deras planerade sparande skall upphävasgenom lagstiftning. Trots att frivilliga avtal gynnar säväl företag somanställda och hela vär samhällsekonomi. Det var bedrövligt och ynkligt därföratt våra företag genom skattefondssparande i denna form har fått en möjlighetaft frivilligt och i samverkan med de anställda förbättra företagefskapitalförsörjning i ett läge då just den bristande soliditeten är företagensstora problem. Det här handlingssättet - eller skall vi säga försöken attsabotera strävanden att öka det frivilliga akfiesparandet - är ett bevis på attdet vackra talet om historiska kompromisser, talet om att acceptera högrelönsamhet och förbättrad soliditet, infe har varit allvarligt menat.Oppositionen har talat mycket om regeringsmaktens förfall. Vad vi nu bevittnarär oppositionens förfall. Jag beklagar detta. är som bekant vice ordförande ifinansutskottet. ordförande för , när socialdemokraternavar starkare, hette . Jag och hade många intressanta,ofta hårda, debatter, men jag tror att de var sakligt tunga och de byggde påatf vi hade respekt för varandra. Han lämnade tyvärr för nägra årsedan. Jag fick eft brev från honom , och jag skall be attfå läsa upp def brevet. "Broder," - brevet är alltså ställt till mig -"Det kan kanske vara av intresse för Dig aft veta, atf den gamlefinansutskottsordföranden (s) ställt sig i spetsen för bildande av enaktiesparfond i det företag, där jag nu har mitt huvudsakliga jobb. Resultatethittills är mycket bra. Efter en veckas teckningstid har ca 850 anställdaanslutit sig. Jag hördeigår med stort intresse i tv debatten i . kan man säga aft def här brevet är ett privatbrev, mendet är det infe. Det är nämligen diariefört i departementet, och därför har jagräft att läsa upp def. Jag får säga att det går utför i finansutskottet,, Def är synd att inte kunde sitta kvar, så att vikunde föra debatten med det tonfall och med de sakliga synpunkter som vianförde här i kammaren för några årsedan som grund. Han skulle aldrig ha ställt uf sädana här löften. Det tror jagatt jag vågar försäkra, och det vittnar också def här brevet om. Vi behöver faktiskt samförstånd i kring allt som kan betraktas och betecknas som ekonomiskt förnuffigt, kring allt som kanvara ägnat att förbättra och stärka vår ekonomi liksom kring åtgärder som kanleda till samverkan och förståelse mellan olika sektorer i värt samhälle ochinte minst mellan företag och deras anställda. Ingen kan ha någon anledning atf spetsa till ellerfördjupa motsättningar mellan grupper och mellan företag och anställda. och övriga socialdemokrater erbjuder konfrontation för attförsvara det ekonomiskt oförnuftiga, för att skapa splittring. Jag hoppas atfmedborgarna i vårt land kommer att ge socialdemokraterna det svar som ettsådant handlande förtjänar. Det ärockså en myt att kollektiva löntagarfonder skulle kunna tillhandahällaföretagen billigare kapital. Det billigaste kapitalet för företagen ärackumulerade vinstmedel. Tillgången på sådana vinstmedel ökar inte utan minskarom man lägger ökade avgifter pä företagen. Att kollektiva löntagarfonder skulle kunna ersättaföretagens strävan efter vinst med insatser inriktade på andra mål, exempelvisbättre arbetsmiljöer, hör också fill den motsägelsefulla mytbildningen. Densjälvklara sanningen är ju den, att lägre lönsamhet ger sämre förutsättningaratt betala högre löner och atf skapa bättre arbetsmiljöer. Att våra löntagare skulle vara beredda att godta en högrevinstnivå, om kollektiva löntagarfonder funnes, är likaledes en helt obevisadmyt. Påståendet stämmer inte med erfarenheterna frän 1970-taletslönekostnads-explosion. Atf den centrala fackledningen möjligen skulle positivtse ett byte av mera begränsade löneökningar mot en snabb tillväxt av den egnamaktutövningen är inte helt uteslutet. Men att medlemmarna ute på fältet skullegodta sådant byte förefaller otroligt. Löntagarintresset är dessutom ingalunda ett entydigt ochtill sitt innehåll klart definierat begrepp. Aft så skulle vara fallet hörocksä fill de mänga myternas värld. Löntagare är individer, enskilda människormed olika värderingar och olika prioriteringar. Och i de fackligaorganisafionerna finns också intressemotsättningar - exempelvis mellanprivatanställda och offentliganställda. Till det mest fantastiska i mytbildningen hör påståendetatf den kollektiva fondmodell som senast redovisats - vi har ju haft rättmånga modeller av det slaget - skulle vara mera marknadsorienterad än tidigaremodeller. Helt avgörande - bortsett från de här anmärkningarna - förvår bedömning måste vara vilket slags ekonomi och vilket slags samhällssystemvi skall ha i framöver. Skall vi ha ett enskilt ägt näringsliv? Skallvi utgå ifrån att vi skall behålla och helst förstärka det friakonsumtionsvalef, den fria konkurrensen och marknadshushållningen? Eller skallmarknadsekonomin stegvis urholkas och ersättas av en ännu mera blandad ekonomimed regleringar, politisk styrning och korporativism? I det perspektivet innebär def senaste fondförslagef - hurmänga myter som än byggs upp kring det-ingen ändringi förhållande till RudolfMeidners ursprungliga förslag. Fackligt styrda och fackligt ägda fonder skallsuccessivt kunna ta över ägandet i den helt dominerande delen av svensktnäringsliv, i både stora och små företag. Och därmed kommer marknadshushållningeninfe att kunna fungera på det sätt den bör fungera. Det är inte heller förenligt med vårt samhälles strukturatf fack och arbetsgivare blir ett. Dä kommer producenfintresset att överordnaskonsumentintresset. Löntagarna blir sina egna motståndare. Vi behöver barakasta blicken över till andra sidan för att konstatera vilket slagsvalfrihet konsumenterna i där etablerade ekonomier förfogar över. Och : Det finns, fru talman, ingenfing som talarför att balansproblem skulle kunna lösas genom att vi ännu mer än vadnu är fallet kollektiviserar och politiskt styr en ekonomi som redan förut äralltför politiserad och styrd. har centralisering ialltför hög grad kommit att ersätta decentralisering, koncentration i ägandetatf ersätta eft spritt ägande, detaljstyrning ovanifrån den anpassning tillmarknadens förutsättningar som hundratusenfals företag ute i landet skall svaraför. Def är en ren vanföreställning, att vär ekonomisfunkfionsförmåga skulle öka, om ett antal kollektiva tvängsfonder bildades medmöjlighet att ta över och styra enskilda företag. Och def är en lika storvanföreställning att en sådan omgestaltning av vår företagsamhet och dessvillkor skulle utan protester och utan stora motsättningar kunna genomförasgenom årliga skatteuttag i ett redan förut alltför högt beskattat samhälle.Både i vårt land och i vår närmaste omvärld talar alla erfarenheter för enmotsatt kursinrikf-ning. Vi måste frigöra de enskilda människornas förmåga tillarbetsinsatser och enskilt sparande. Vi måste ta fill vara den vilja fillansvarstagande som finns hos våra medborgare. Vi måste stimulera fill inifiativoch till arbete. Nägot sådant kan aldrig åstadkommas i de kollektiva löntagarfondernasSverige. Def går bara i ett samhällsklimat där medborgarna själva får behållamera av resultatet av sin möda och sporras av medvetandet om aft arbete ochsparande lönar sig - lönar sig för honom eller henne, för hans eller hennesfamilj och därmed för hela samhället och kommande generationers trygghet ochvälstånd. Trepartiregeringen har tagit många steg mot en meraliberaliserad ekonomi. Vi har klart och tydligt angivit den långsikfigastrategi som vi avser att följa för atf återge dess förlorade balans.Något alternativ fill den strategin har våra motståndare icke redovisat. Vikommer att fullfölja den politik vi dragit upp riktlinjerna till. Den måstefullföljas, om skall återfå sin styrka och om vi skall kunna garantera nästageneration den trygghet och den sysselsättning som tidigare generationer givitoss i arv. Under detta anförande övertog förste vice talmannen ledningen av kammarens förhandlingar. 25KJELL-OLOF () replik: Def är en ganska fantastisk föresfällning sommoderaterna ger oss här . partisekreterare talar som om hanvar regeringens ekonomiminister. Landets ekonomiminister talar som om han varmoderaternas partisekreterare. Hela det tal höll handlade bara omsocialdemokratin - en enda läng hatfylld firad mot arbetarrörelsen. Det fannspraktiskt taget ingenting i defta 40 minuters anförande som handlade ornregeringens polifik, vad man tänker göra ät det akuta krislägef när det gällervåra underskott, de växande svårigheterna för landefs utlandsupplåning, hur viskall bemästra inflafionen, vad vi skall göra med en arbetslöshet som är på vägupp mof 200 000, Om defta fanns ingenting i hans anförande, infe ens rättfärdiga sig när han än en gång har demonstrerat sininkompetens i att sköta landefs valutapolitik. Men ändå, fru talman: är regeringens politik som ärunder debatt, Def är regeringen som begär aft dess politik skall godkännas avriksdagen. Det finns många frågor att ställa till , men jag har treminuter på mig och skall ställa en enda. Den gäller löftet om skattesänkning. Den moderate partisekreteraren - nu menar jag den formellepartisekreteraren - sade atf det inte kan bli fråga om aft höja nägra skatterför aft finansiera den sänkta marginalskatten, utan det skall bliutgiftsbesparingar. I den regeringsdeklaration som ocksä stårbakom sägs det atf för atf finansiera skattesänkningen kan man överväga höjdmoms, höjda arbetsgivaravgifter eller tvångssparande. måste jag frågaekonomiministern: Vad är det som gäller? Vem talar för regeringen - regeringensjälv eller partisekreterare? Eller är def möjligen så, aftmoderaterna driver sitt vanliga spel; Först för man en stark propaganda motalla skattehöjningar, sedan höjer man skatterna fillsammans med de övrigapartierna och talar om, hur mycket man var emot det. Jag måste fråga allacenterpartister och folkparfister som finns här i ; Hur länge står niut med detta dubbelspel som utsätter er för? Skattefondssparandet skall jag återvända till i nästareplik, men bara därför att missbrukar vad jag har sagt måste jagförklara, att jag inte vill avskaffa de avtal som kan finnas om sådant sparandemellan arbetsgivare och löntagare. Sådana skall de ha full frihet att träffa.Det jag har talat om atf avskaffa är skaftepremieringen av lån som fas upp föratf man skall köpa aktier. 26CARL-HENRIK (vpk) replik: Fru talman! I sitt angrepp på de krav somförs fram från de bägge arbetarpartiernas sida i den ekonomiska politikenhänvisar fill det ekonomiska omfänkande som har skett ute ivärlden. Han gläds äf att Keynes är övergiven och hänger sig själv äf den"Friedmani" som i stället breder uf sig i de borgerliga regeringarna. Men när han här talar om atf "man har funnit",så ärdet ju borgerliga, ofta mycket konservativa regeringar som står för dettaomfänkande. konservativaregeringen i , det är den mycket konservafiva regering som hartillträtt i . Vill man se "Friednianin" heltgenomförd, får man gå fill eff land som . Jag tror inte att defta har så väldigt stor relevans i denekonomiska debatt vi för i . Och jag tror heller infe att det ärtillräckligt för att utdöma exempelvis den överbryggningspolitik som densocialdemokratiska regeringen försökte föra för att om möjligt undgåinflytandet frän de internationella kriserna. Felet med denöverbryggningspolitiken var ju inte att den genomfördes, utan dess fel var vadman infe gjorde , nämligen atf man infe gjorde strukturella ingrepp idet svenska näringslivet. Dä hade överbryggningspolitiken lett fill just de målsom man hade bort förvänta. är förbittrad över diskussionen omlöntagarfonder, och han är det med rätta. Vad de fackligt organiserade serbakom denna debatt och vad de vill föra fram är nämligen hela diskussionen ommakten inom näringslivet. ligger makten hos enskilda kapitalägare, hos destora finanstrusterna, hos monopolen, och det har skett en oerhördcentralisering av denna makt också under de år dä de borgerliga regeringarnahar suttit, Def är def som löntagarna vill bryta. När vädjar omansvar, så svarar självklart löntagarna så här; Vi skall alltså visa ansvar,men vägrar aft ge oss något som helst inflytande över politiken.Det är vad det handlar om. Det finns några konkreta frågor som jag tror attlöntagarna och andra gärna vill ha svar på. Hur vill de borgerliga partiernainför de arbetslösa motivera att man medvetet styr mot en ökning avarbetslösheten med ytterligare 70 000 människor ? Hur vill deborgerliga partierna inför byggnadsarbetarna och de många bosfadssökandemotivera aft man medvetet styr mof en ytterligare nedskärning avbostadsbyggandet ?