prot · G409155 · 1980-12-31 00:00:00 — Det har naturligtvis också sin betydelse att vi har enindustriminister som inte har ett, skall vi säga överväldigande, intresse fördet som händer söder om , och för vilken 20 000 människor som stårutanför den ordinarie arbetsmarknaden i inte betyder någonting.Det är småsaker med hans perspektiv. Men det finns också mer komplicerade faktorer, som harspelat en roll. Det finns även faktorer av äldre datum. Misstag har begåtts avoss som velat försvara varven, misstag som vi måste dra lärdom av.Neddragningspolitiken Vissa varvsfrågor, m. m. är ingenting som regeringarna har hittat på.Den fanns dess värre med i perspektivet också i den tidigareregeringspolitiken. Jag tror att det rådde en brist på förutseende inför vadsom kunde hända i den dåvarande socialdemokratiska synen. Det visar hur fariigtdet är med kortsiktig planering och med en industripolitik som går ut på attomstruktureringsfrågan i stort sett är någonting som bara angår de storaföretagen - staten griper bara in undantagsvis eller när kriser uppstår. Jagtror också att det var fel att inte redan på den tiden gå in för ettförstatligande av varven. Då kunde vi ha fått ett statligt varvsföretag med enannan målsättning och en annan inriktning. Vi hade också varit ute i bättretid. var det regeringen I som fick genomföra förstatligandet. Mendess förstatligande hade bara ett syfte, att avlasta privatkapitalet, som villekomma ifrån en föriustbransch och syssla med mer penninggivande ting, som intevar intresserat av att lägga ned möda och tålamod på att utveckla och förnya.Man lade i stället över nedläggningsuppgiften på staten, en nedläggningsuppgiftsom den borgerliga regeringen förvisso har skött till sina uppdragsgivaresstora belåtenhet. Att det privata kapitalet dragit sig undan harnaturligtvis varit en väldigt tungt vägande orsak till den nuvarandeutvecklingen. Man harinte velat satsa på denna bransch, utan man har velattjäna pengar på ett lättvindigare sätt. Det är ett mycket ödesdigert drag i detprivata storkapitalets moderna beteende. Det har att göra med att mer finanskapitalistiskaän produktionskapitalistiska överväganden styr de stora kapitalägarnashandlande. Detta understryker ytterligare hur viktigt det är att samhälletskaffar sig ett grepp om kapitalströmmarna och inte tillåter detta fria flödemellan branscher och över gränser. Sedan har vi frågan om den politik som det nya statligavarvsföretaget har fört. Där undgår vi inte att komma in på en kritiskgranskning av vad dess företagsledning har haft för sig. Vpk har ivarje varvsdebatt drivit kravet på att den nuvarande koncernledningen förSvenska Varv inte har något förtroende. Den är icke kompetent att förnya ochutveckla varvsindustrin. Den har f. ö. varken kompetensen eller viljan. Om denhade haft kompetensen, hade ändå viljan saknats. Den har inte den inriktningen.Den har, som sagt, heller inget förtroende - det kan man mycket lätt konstateraute på varvsorterna. Därför bör den ersättas. Vi tycker att det är en visssvaghet att inte fler partier i än vårt har sett detta ochvelat driva fram en ledning som kunde föra en annan politik. Speciellt i fallet Landskronavarvet har koncernledningenspolitik fått katastrofala konsekvenser. Denna koncernledning gör kalkyler påett sätt som medvetet skall framställa varvens resultatutveckling och derasaffärer i en negativ dager. Det är också så att den aktivt och medvetetmotarbetar projekt för förnyelse. Det har t. ex. förekommit - jag har omtalat det tidigare ikammaren - att man via de anställda hade fått en utvecklingsbar idé om ett nyttprojekt, som varvet hade kunnat syssla med. Där ställde koncernledningen detorimliga kravet, att man skulle kalkylera lönsamheten på denna produkt efterSvenska Varvskoncernens genomsnittliga mankostnad, trots att det stod fullt klart att produkten var av en sådan natur att den skullefå en mycket lägre mankostnad. Men man insisterade alltså på en skenkalkyl föratt kunna visa att projektet inte var utvecklingsbart. När man sedan tillbeställare och intresserade köpare offererade denna produkt till det pris somvar baserat på denna falska kostnad blev man naturligtvis utskrattad. Ingen varintresserad av något sådant. Därmed hade ju koncernledningen uppnått vad denville, nämligen att bevisa att den nya idén inte var utvecklingsbar. Så tvangman Öresundsvarvet att avstå från den. råkar det vara så att just det projektet har tagitsöver av ett stort utländskt stålföretag, som redan innan man har startat enproduktion har order på produkten för 57 milj. kr. Så driver mannedläggningspolitik med framgång. Det är koncernledningen för Svenska Varv somi detta konkreta fall har ansvaret. Den koncernledningen borde enligt vårmening ersättas med en annan. Det finns också andra politiska erfarenheter som man kandra, och vi kommer väl inte ifrån en viss kritik mot det socialdemokratiskapartiet i denna fråga. Även om det har varit ett svårt läge och detnaturligtvis har varit svårt att föra försvarskampen, hindrar inte det att mankan lära av de misstag som är begångna. Jag tror att man kanske har haft ettalltför begränsat parlamentariskt perspektiv. Man har inte mobiliserat dearbetandes styrka i den här försvarskampen. Man har använt opinioner för attbygga under kravet på att man måste ha en ny regering. Det är naturligtvis ioch för sig riktigt, men man vet ju att denna regering blir man med allsannolikhet inte av med . Då hade det varit riktigt att ocksåmobilisera krafter på andra plan än på det parlamentariska. Jag tror också att det har varit ett farligt misstag attacceptera P 80-tänkandet, som man enligt min mening har en alltför positivvärdering av. P 80 är egentligen en ny form av utslagningsmekanism, en form avorganisation som försämrar de arbetandes rättsställning och som så att säga gårvid sidan om arbetslagstiftningen. Det är knappast någonting som manar tillefterföljd. Vi kommer från vpk;s sida att lägga fram en annorlundamotivtext med avseende på den reservation som har med anställningsgarantin attgöra. Jag tror också att man kanske borde ägnat meruppmärksamhet på det politiska planet åt att ta upp frågan hur varven skall fåavsättning för sina produkter, hur man genom investeringar också på andrasamhällsområden skulle kunna skapa en marknad för varvens produkter ochspeciellt då för nya produkter. Det är nog bra att vilja pumpa in pengar förförnyelse. Men man kan inte producera rätt ut i luften i en konjunktur somallmänt är dålig. Vi borde kanske inom arbetarrörelsen ha lagt ned mer möda påatt visa på ett starkare alternativ till den borgerliga industripolitiken, ettalternativ som innebär aktiva investeringar på en rad olika samhällssektorer -förnyelse av processindustrianläggningar, förnyelse av kommunikationer osv. -för att på det sättet bygga under en utveckling som kunde skapa en marknad förvarven och därmed hjälpa förnyelsen över de första svåra trösklarna. Men dethar knappast skett i den utsträckning som hade varit önskvärd. Vissa varvsfrågor, m. m. Nr 155 Man kommer heller inte ifrån attdet har begåtts ett och annat politiskt Tisdaeenden misstag som kan få mindre gynnsammaföljder för varvens utlandsaffärer. iuni 19SI " ''' gäller den s. k. Telub-affären skall mannaturligtvis inte i den rent rättsliga bedömningen blanda in sådana politiska överväganden, men den Vissa varvsfrågor saken hade en viss politiskbakgrund. Den uppstod till följd även anti-arabisk . kampanj, vars syfte var att störaSveriges handelsförbindelser med vissa delar Och jag kommer inte ifrån kommentaren att det kanske efter detta - omman har spelat med i denna kampanj - kan finnas vissa svårigheter att bjuda utsvenska varvsprodukter till de köpkraftiga länder som tillhör den grupp som kanha reagerat ogynnsamt på den här kampanjen i . Nåväl, detta är ettmisstag, som man inte behöver göra om utan i stället kan lära av. Jag vill också litet grand gå in på den fackligapolitiken. Också där måste jag konstatera att det har skett vissa ting som manmåste vara vaksam mot i liknande situationer både i andra branscheroch när det gäller varven. Det är ju inte slut på problemen inomvarvsindustrin, utan den situation vi befinner oss i kommer att upprepas. Jag måste ändå konstatera att det är litet beklagligt attdet stora och mäktiga inte har kunnat sätta merkraft bakom sin kamp för varven. Förbundet har dock en av sina främsta män iSvenska Varvs koncernledning. Det är litet märkligt att han aldrig reserveradesig mot Svenska Varvs strukturplan utan hävdade att man i stället skulle vändasig direkt till de statliga ägarna, trots att han visste att de representeradesav en borgerlig regering. Det är som om det inte har gått att få någon riktigtenad och stark front mot nedrivningspolitiken därför att man har varituppbunden av skiftande och delvis motstridiga lojaliteter, vilket kan varamycket farligt för en facklig ledning i sådana situationer. Vi måste nämligenkonstatera att den borgerliga regeringen med framgång har kunnat spela på attdet har funnits vissa motsättningar - åtminstone ytligt sett -mellan t. ex.Norrland, å ena sidan, och varvsregionerna, å andra sidan, att det har funnitsen skråmässighet och avundsjuka mellan de olika varvsorterna, där harvelat spela ut sig mot och där t. o. m. i vissa fall velat spela utsig mot . Vi måste dra den slutsatsen att sådant intefår förekomma. Den gång enigheten vacklar och fronten inte håller samman har jufienden segrat, och då tar sig fienden in genom linjerna. Det är precis vad hanhar gjort - industriminister har tacksamt gripit tag i de härmotsättningarna i debatter och vid andra tillfällen. Man kan säga att det har funnits ett undantag från de härföreteelserna, nämligen facket i , som kanske har förstått den här farliga situationen, förstått att svårigheterna legat på ett annat plan än normalt. Där har man mycket mer aktivt än fallet varit i övrigt gjort bruk både av sina möjligheter till initiativ när det gällt att lägga fram förslag om att utvecklaoch förnya varvet och sina möjligheter när det har gällt att mobilisera politisk opinion till förmån för sina förslag. Dess värre har de inte fått riktigt detstöd 14 från andra varvsorter och från sittförbund som hade varit önskvärt och som kanskehade kunnat åstadkomma en annan politik. Jag tror nämligen att man Nr 155 är i det läget att man måste säga sig att de som ärde härskande politiskt Tisdaeen den kommer attfullfölja nedrivningspolitiken. De har haft det syftet , 9 jnni1981 och dekommer att göra det skoningslöst. Och mot cyniska maktpolitiker kan _ man inte sätta vädjanden till deras förnuft, derasmedkänsla med arbetslösa yjsa varvsfråsor Manmåste på något sätt ställa dem i en maktpolitisk situation, där man talar detspråk de förstår, nämligen maktens språk. Man måste uppträda på ett sådantsätt att de tvingas till en annan varvspolitik, annars böjer de sig aldrig.Det är kanske detta som har saknats. Men, som sagt, det är aldrig för sent attlära av sådana erfarenheter. Frihet, arbete, mänskliga rättigheter äringenting man kan få ovanifrån, utan det kan man bara erövra i aktiv kamp. Omman försvagar denna kamp genom inre motsägelser, bristande konsekvens ellerbristande enighet, då har man i verkligheten förlorat. Låt oss ta dessa iblandkanske litet bittra erfarenheter till vara för de nya strider, för varven ochför andra branscher, som kommer att följa! Låt oss tillgodogöra oss dem inomhela arbetarrörelsen! Ingen här i kammaren lär kunna bestrida attsamhällets åtagande gentemot landets varvsarbetare under hela varvskrisen varitmycket omfattande och långtgående. De regeringar jag medverkat i har inte pånågot sätt tvekat inför de utmaningar vi ställts inför alltsedan 1976 då detgällt att under stort socialt ansvarstagande svara för en närmast gigantiskomstrukturering av en av landets största industrisektorer. Vi ser nu en hel delgoda resultat av detta arbete. Vissa varvsenheter är inne på nya affärsområden,typ offshore, prefabricerade fabriksanläggningar etc, där förhoppningsvisbättre framtidsutsikter kan skönjas än för den traditionellafartygsproduktionen. Mycket av omstruktureringsarbetet återstår dock innanSvenska Varv totalt sett kan uppvisa lönsamhet. Våra insatser i branschen har ibland rönt kritik. Ifrånnäringslivsorganisationerna har inte minst jag som ansvarig förindustripolitiken anklagats för ett alltför omfattande industristöd. Ifrånoppositionen har man lyckats med konststycket att tycka attomstruktureringsinsatserna är både för blygsamma och för dyra. haft att behandla har oppositionen krävt större insatser, som dåytterligare skulle ha belastat en redan ansträngd statsbudget.Socialdemokraterna har sedan varit de första att klaga på budgetunderskottetsstorlek. Den mycket ambitiösa industri- och arbetsmarknadspolitiksom regeringarna har bedrivit har självfallet i hög grad medverkattill storleken på det nuvarande underskottet i statsbudgeten. De omfattandeindustripolitiska insatser vi nödgades sätta in under senare delen av1970-talet var nödvändiga. Alternativet hade varit en okontrollerad utslagningav hundratusentals industriarbetare från främst varvs-, stål-, gruv- ochskogsindustrier. För samhället hade en sådan utslagning blivit dyrare, i formav kostnader för Vissa varvsfrågor, m. m. arbetsmarknads- och socialpolitiken, än vad som blevfallet genom de industripolitiska stödinsatserna. Självfallet kan vi emellertid inte fortsätta medindustristöd till utsatta branscher. En omstrukturering måste ske. Företagenmåste bli lönsamma och konkurrenskraftiga. Detta har också varit en självklarmålsättning för de industripolitiska insatserna. Inte minst socialdemokraterna bör därför anstränga sig,tycker jag, att sätta in de krav man riktar mot regeringen på ytterligarestödinsatser till drabbade industrisektorer i ett större samhällsekonomisktsammanhang. Frågan måste ställas, om det alltid är värt priset med ytterligarestödinsatser, som dessutom kan tendera att enbart bli ett uppehållande försvarinför en ofrånkomlig nedläggning. Om man ser till de s. k. icke permanenta industripolitiskainsatserna, dvs. de insatser som samhället har gjort i enskilda företag, så harenligt industristödsutredningen mer än hälften, ca av detotalt 33 miljarderna, gått till varvsindustrin. , dåvarvskrisen var akut, motsvarade varvsstödet nästan tre fjärdedelar avförädlingsvärdet i varven. Stödet motsvarar av lönesumman - enprocentuell nivå som nästan är av samma storleksordning som stödet till denskyddade verksamheten i Samhällsföretag. Under 1977-1979 utbetalades närmare300 . sammanlagt per anställd. Som en ytterligare stödinsats beslutaderiksdagen om en tvåårig anställningsgaranti för varvsarbetare. Till ingenannan s. k. krisbransch har tillnärmelsevis så stora statliga stöd utgått. Trots denna omfattning av varvsstödet menar socialdemokraternaatt för litet har gjorts från regeringens sida för att, som man säger, räddavarven. En socialdemokratisk industripolitik, liknande den som manförespråkar gentemot varvsindustrin, leder oss snabbt till positionen som enandra klassens industrination. Förnyelse av industrin förutsätter såväl enavveckling av det bestående och icke lönsamma som en utveckling av det nya. Påbåda dessa områden är socialdemokraterna påfallande tomhänta. Inte minstavsaknaden intill 1976 av en positiv ny- och småföretagspolitik har skadatsvensk industris utvecklingsförmåga. Det är ofta de nya företagen som står förde nya framtidsinriktade produktidéerna, kring vilka större produktionsenheterså småningom kan byggas upp. Stora delar av arbetsrättslagstiftningen ochföretagsskattepolitiken har klart bidragit till att konservera beståendeindustristruktur. Detta är också en tribut till det bestående - eller detkonserverande - som socialdemokratiska regeringar har lämnat . Ett parti som ger sig i kast med uppgiften att medverkatill att intala de anställda i företag utan framtidsutsikter att trygghetenligger i en bevarad anställning påtar sig ett stort ansvar. En sådan politikgränsar till svekfullhet. eller senare blir det uppenbart att tryggheten ijobbet snarare ligger i att byta anställning. Skall då något partirepresenterat i låna sig till, som regel mot bättre vetande, attbibringa redan hårt prövade varvsarbetare falska förhoppningar om att framtidens jobb endast finnspå varvet? Jag har noterat - jag märkte det också i - att socialdemokraterna inte längre kräver att Öresundsvarvetskall bibehållas. Skall jag tolka detta som en insikt hos socialdemokratin omatt nedläggningsbeslut dess värre ibland måste tas? Vore det då inte bättreatt vi, med insikt om detta, samlar alla krafter för att skapa nya jobb ochinte krampaktigt kräver stöd till det bestående? En sådan politik kräver modoch röner föga uppskattning i inledningsskedet, det är helt klart. Det finns t.ex. inga fackliga intresseorganisationer på de icke bildade företagen, deföretag som emellertid kan erbjuda framtidens jobb. På de nedläggningshotadeföretagen tenderar snarare de lokala bevarandeintressena att förstärkas. Varje parti här i , oberoende av vilka band somfinns till lokala intressegrupper, måste vinnlägga sig om ett speciellt stortansvar då det gäller att se till helheten och inte enbart till det kortsiktigtpopulära. Kanske som ett försvar för den populistiska kortsyntheteni socialdemokratisk varvspolitik kräver socialdemokraterna i sin motion ianslutning till regeringens varvsproposition att regeringen redovisar en samladoch aktuell utvecklingsplan och finansieringsplan för Svenska Varv. Kravet äröverflödigt när vi här i har tagit del av Svenska Varvsstrukturplan. Självfallet är det viktigt med långsiktighet och framförhållningi varvspolitiken, som socialdemokraterna ofta gör sig till tolk för. finns det emellertid anledning att påminna om attlångsiktigheten i industripolitiken inte får bli ett hinder för omprövning närså krävs. Marknadsutrymme, den egna industrins konkurrenskraft, andra ländersindustrisatsningar etc. sätter ofta snäva gränser för handlingsfriheten. Det är därför varken "passivitet" eller"uppgivenhet" som präglar regeringens varvspolitik, som reservanternai näringsutskottet vill göra gällande. Tvärtom innebär varvspolitiken, såsomden utformats i strukturplanen, en långsiktig målsättning att omstruktureravarvsnäringen mot lönsamhet och konkurrenskraftig tillverkning inom bådebefintliga och nya sektorer. Det kan vara värt att här påminna reservanterna inäringsutskottet om innebörden av långsiktig socialdemokratisk varvspolitik,såsom den tog sig uttryck . Det finns i det sammanhangetanledning att ge en eloge till den klarsyn som präglade 1970 årsvarvsproposition i vad gäller långtidsperspektivet. Svensk varvspolitik hade då att utformas utifrån radikaltförändrade konkurrensförutsättningar. Framför allt steg Japanfram som den dominerande skeppsbyggnadsnationen. svarade förknappt av världens totala fartygsproduktion. hade denna andelvuxit till . Det var mot den bakgrunden som marknadsbedömningargjordes. Emellertid gjorde man senare, proposition, ettprincipiellt avsteg från den realistiska politik som man skisserade 1970. Detavsteget kom sedan att visa sig ödesdigert, eftersom det inledde ettexpansionsskede i varvsnä- Vissa varvsfrågor, m. m. Nr 155 ringen som visade sig vara mycketolyckligt . -T- j , Den bakomliggande långsiktigheten ivarvspolitiken hade 9 ini IQSl förändrats från kontraktiv tillexpansiv politik. dock att tidsföljden mellan dessa båda inriktningar av varvspolitiken blev r o omkastad. varvsproposition svarade för realismen,för en obefogadexpansion som vi nu har stora bekymmer att klara ut. En långsiktig varvspolitik, som förhoppningsvisi dag diskuterar, är således ingen som helst garanti för att svensk varvsnäring utvecklas mot internationell konkurrenskraft. Tvärtom kan det vara negativt om binder upp Svenska Varv vid en långsiktig plan för varvskoncernens utveckling. Det är ofta sådana planer som socialdemokraterna kräver i näringspolitiska debatter här i , berörande bransch efter bransch. Denna typ av branschplanering får emellertid ofta den negativa följden att den begränsar handlingsutrymmet och förlamar initiativkraften hos de , berörda företagen. Jag anser därför, i enlighet med utskottsmajoritetensmening, att det är naturligt och angeläget att Svenska Varv med utgångspunkt ikravet på lönsamhet fr. o. m. år 1985-det krav som ägaren staten har ställtupp-får ta på sig det hela och odelade ansvaret för koncernföretagensutveckling. Den fortlöpande planeringen inom koncernen bör självfalletresultera i ett långsiktigt utvecklingsprogram av den typ socialdemokraternaåsyftar i sin motion. Det ankommer dessutom på regeringen som utövare avägarfunktionen att aktivt följa planeringen inom Svenska Varv och fortlöpandeta ställning till de centrala utvecklingslinjerna. Att däremot, som det görs gällande i debatten ibland, häri fastlägga en särskild plan för varvsindustrin i form av ettpolitiskt dokument, skulle enbart få negativa och kanske förödandekonsekvenser för varvsindustrins omställning till företagsekonomiskt lönsamproduktion. Låt mig så, herr talman, uppehålla mig något vid denaktuella situationen för . Som framgår av denredovisning som jag lämnat i propositionen, finns både positiva och negativaavvikelser i förhållande till de prognoser som låg till grund för riksdagensbeslut om strukturplanen för koncernen . För vissa av enheterna i dens. k. omstruktureringssektorn - som främst omfattar varven - följs elleröverträffas de tidigare planerna. Jag tänker här främst på Uddevallavarvet ochArendalsvarvet. För andra varv, främst och , harresultatet utvecklats avsevärt sämre än beräknat. Vidare bedöms hanteringen av Svenska Varvsfartygsengagemang ge avsevärt lägre vinster än vad som tidigare beräknats. Dethöga ränteläget påverkar också finansnettot starkt negativt. Osäkerheten ibedömningarna är emellertid stor, speciellt i vad avser ochKarlskronavarvet. För Svenska Varvs kommersiella sektor, som omfattarindustriföretagen inom gruppen, väntas resultatet i huvudsak följa uppgjordaplaner. Sammanvägtbedöms resultatutfallet för koncernen bli sämre än beräknat. Detidigare tillskotten gav Svenska Varv möjlighet att täcka oförutsedda 18 förluster om ca 2 250 milj. kr.innan aktiekapitalet behövde tas i anspråk. Enligt debedömningar som föreligger skulle ca 1 200 milj. kr. härav Nr 155behöva tas i anspråk fram t. o. m. . Som jag framhållit ipropositionen Tisdaeen den kan ytterligare ägartillskott till Svenska Varvinte påräknas. Ytterligare 9 iuni 1981 försämringarav resultatet kan därför äventyra ett framgångsrikt genomfö- rande avstrukturplanen, varför åtgärder snabbt och kraftfullt måste sättas in yirsavarvsfråsor om risk finns för ytterligare resultatförsämringar. Vilka dessaåtgärder bör bli måste det självfallet, som jag sagt, ankomma påbolaget att självt besluta om. För har beslut fattats om att anpassatillverkningsvolymen till de bedömda framtida avsättningsmöjligheterna förmarina fartyg samt produkter inom vindkrafts- och plastområdet. I propositionenföreslås att 100 milj. kr. bör finnas tillgängliga för att förbättramöjligheterna att uppnå den bedömda tillverkningsvolymen. n. mellan och den svenska marinen om vissa beställningar.Det ankommer emellertid främst på varvet självt att vidta sådana åtgärder attdess f. n, otillfredsställande konkurrenskraft avsevärt förbättras. En del avde nämnda 100 miljonerna bör därför användas för åtgärder som förbättrarvarvets effektivitet. Den viktigaste punkten i varvspropositionen är förslagetatt täcka Svenska Varvs nedläggningskostnader för Öresundsvarvet om sammanlagtdrygt 1 000 milj. kr. Förslaget möjliggör en mjuk avveckling av varvet genomatt hela orderstocken färdigställs. Avvecklingen underlättarför de anställda att finna nya arbeten och ge de lokala arbetsmarknadsmyndigheternatid att vidta erforderliga åtgärder.