prot · G4099 · 1980-12-31 00:00:00 — Jag delaruppfattningen att vi skall vara stolta över det som i hög grad varit ocksåsocialdemokraternas strävan - att vi har utvecklat frän ett fattigtland till ett där välståndet är högre än i kanske något annat land ivärlden. Men vi kan inte bortsefrån det faktiska förhållandet att vi också har ett stort budgetunderskott ochen hög utlandsupplåning, i stor utsträckning beroende på att vi har tvingatsimportera olja till allt högre priser. alla underkunniga om, och det gäller bara att erkännadet. Som socialminister kommer jag att arbetavidare på att hushålla med de tillgångar vi har, men på ett sådant sätt att vifår en rättfärdig fördelningspolitik också för framtiden - rättfärdigarekanhända än vi har . Man angriper från s-sidan skattesystem och liknande,och jag har hört tidigare här att man har häcklat regeringen för att viinte har infört båtskatt, generalklausul och en lång rad liknande åtgärder föratt komma till rätta med skattefusk osv. Jag vill fråga; Varför kom man aldrigpå den idén under de då socialdemokraterna satt i regeringsställning?Detta är åtgärder som kommer att vidtas, eftersom det är viktigt atttilltron såväl till vårt skattesystem som till vårt solidariska trygghetssystemkan vidmakthållas. Någon urholkning av dessa värden när det gäller dem som bästbehöver vårt stöd får inte ske, utan vi skall fortsätta med en omfördelning såatt de svagaste i samhället skyddas. Men vi får inte skygga försystemförändringar, om det visar sig att sådana är nödvändiga när det gälleratt för framtiden slå vakt om tryggheten. Förändringarna skall ^emellerfid skepä ett för de svagaste fördelaktigt sätt. Det är det som menas medsolidaritetspolitik. 59 ^ASPLING ^(s) replik: var ett av destatsråd som då den ^s. k. sparplanen arbetades fram i regeringenvar ute i landet och lugnade pensionärerna. Enligt ^fidningen , somjag har här, var hon på en förbundskongress - såvitt jag vet var det hosSveriges hon var gäst. Tidningen meddeladeföljande; "I fråga om pensionerna lovade hon att de besparingar, som måstegenomföras för att minska på budgetunderskottet och pressa ned statensutgifter, icke skulle drabba folkpensionärer och barnfamiljer." Vidarestår det: ^"--------------- hennes anförande lugnade de flesta, särskilt somsocialminister med stor skärpa slog fast att pensionärerna kunde lita påbåde hennes och regeringens vilja att hålla landets pensionärerskadeslösa." Vi vet vad det är frågan om. Med risk,herr talman, för att bli anklagad för att vara moralist vill jag understrykaatt politik i hög grad handlar om moral. Vi socialdemokrater blir nu anklagadeför att inte vilja ta ansvar. Men det kanske viktigaste ansvarstagandet inompolitiken ligger enligt min mening i att kunna ta ansvaret för sina egna löftenoch utfästelser. Skall man klara det, måste man först och främst se till inte ger andra löften än sådana som man anser sig kunna hålla. När det gäller pensionärerna är detotvivelaktigt så att alla partier , särskilt i valrörelser, har givittveklösa besked om att pensionernas värdebeständighet skall bevaras. ^Thorbjörn^Fälldin och har varit kategoriska i sina uttalanden härvidlag.Detta löfte sviks nu av de borgerliga partierna. Det är för oss heltoacceptabelt! Jag har velat säga detta, herr talman:Politik handlar i hög grad om moral. Det fanns också andrating i inlägg som jag gärna skulle ha velat belysa här, men de treminuterna försvinner snabbt. Det är alldelesriktigt att politik också har en moralisk sida. Den moralen har många perspektiv. I det tal som åberopadesberörde jag inte frågan om värdesäkring. Däremot talade jag om folkpensionenoch om pensionstillskottet, och jag meddelade också - därför att det ipropagandan då hade förekommit rykten om att vi skulle sänka pensionerna - attdet inte alls var fråga om någon sänkning av dem. Jag kunde ge det löftet - ochdet löftet är lika giltigt som det var då - att pensionerna alltfortkommer att höjas. Och med pensionstillskotten hålls pensionärer med enbartfolkpension skadeslösa och får en fortsatt standardstegring. Detta är detväldigt viktigt att stå fast vid. Därutöver vill jag gärnaunderstryka vad jag sade inledningsvis, nämligen att det är viktigt att se defonder som skall tillgodose ^ATP-pensionärernas pensioner i det långaperspektivet och undersöka vilka möjligheter vi har att genomfonderna klara pensionerna. Vi har alltså kunnat konstatera att utbetalningenav pensioner i ^ATP-systemet har ökat och sammanlagt kommeratt uppgå till 19 miljarder. kommer inflytande avgifter till^ATP-systemet att vara otillräckliga för att vi skall kunna klara helautbetalningen. Det betyder att fonderna kommer att urholkas och så småningomtömmas, om vi inte vidtar åtgärder. För att trygga pensionerna för framtiden -och det skall vi göra - måste vi höja socialförsäkringsavgiften och höjaavkastningen på fondkapitalet. Jag tror att vi måste se det här systemet,liksom de andra försäkringssystemen, i det längre perspektivet. Om vi skall ta medmoraliska aspekter måste också detta läggas i vågskålen. Det viktiga är att viutformar både vår ekonomi och socialförsäkringssystemen så, att vi bevarartryggheten i det längre perspektivet utifrån utgångspunkter ^sorn vi har . Det fanns andra ting iSven ^Asplings tidigare anförande som kanske kunde förtjäna en ytterligarekommentar. Jag tänker pä vad som sades om arbetslöshetssituationen. Visserligengår vi mot en lågkonjunktur - de flesta tecknen tyder på det. Men jag tycker attdet är ganska upprörande när man gång efter annan frän oppositionens sida fårdet att framstå som om vi totalt sett skulle ha en arbetslöshet i Sverigesom är större . I själva verket har vi aldrig haft så mångamänniskor i arbete som vi har just . Detta är någonting att slå vakt om ochvärna. Arbetet utgör själva grunden för att vi skall kunna utveckla den socialatryggheten. Jag tycker att det är mycket viktigt att slå fast detta i det härsammanhanget. För att sedan återvändatill det som givit upphov till den stora utlandsupplåningen, vilken Sven^Aspling också kritiserade, kostade oljeimporten 3 miljarder , medanden är uppe i summor som är lika höga som hela kostnaden förfolkpensioneringen, dvs. Vi kan inte blunda för verkligheten attdessa kostnadshöjningar varit så enorma. Därför måste vi genom att hushålla med våra tillgångarsatsa på arbete åt alla, producera mera och stärka vårt förhållande till omvärlden,men också öka möjligheterna att bygga ut den sociala tryggheten. vill jag säga att denoffentliga sektorn betyder ofantligt mycket för alla människor i vårt land. Detvill jag gärna slå fast. Vad vi nu gör innebär ingen attack mot den offentligasektorn. Men även på det området måste man diskutera hur man skall användapengarna för att de skall komma till bästa möjliga nytta. 61 ^ASPLING ^(s) replik; Jag ärövertygad om, , att när pensionärerna vände hem från mötet iVetlanda så trodde de att de kunde känna den trygghet som hadelovat. De är nu svikna. Olika medlemmar avregeringen bedriver ett som jag tycker ganska ovärdigt spel i diskussionen ompensionerna och när det gäller pensionärerna. Jag vill klara ut några sakerhär, . Värdesäkringen avfolkpensionerna och av ^ATP-pensionerna har som syfte att pensionerna alltidskall ha samma reella värde, dvs. Ökningen avpensionstillskotten syftar till att ge pensionärerna ökad köpkraft, dvs. Avsikten har däremot aldrig varit att man skulle låta de ökadepensionstillskotten tjäna som kompensation för en urholkad värdesäkring. Och glöm inte bort attockså pensionstillskotten blir mindre värda än om regeringensförslag att urholka värdesäkringen skulle vinna bifall. Så förhåller det sig iverkligheten. Och jag är helt övertygad om, , att pensionärerär medvetna om detta - för de kan de här sakerna. Och deras reaktion, fruSöder, är ganska given. Jag hade hoppats, herrtalman, att jag skulle få tid att också säga något om . Tydligen fårjag inte det i det här anförandet. Men jag vill slå fast att problemär stora. Jag vill bara säga till : De pålagor som ni i olikaavseenden har lagt på landstingen och kommunerna ställer nu inte minst det hårtutsatta inför ^utomordenligt svåra och allvarliga problem. Den grundläggande,^trygghetsskapande och moderna socialpolitiken började byggas upp här i landetefter det att socialdemokratin erövrade regeringsmakten . - närmare 50år senare, under vilken den svenska välfärdsstaten byggts upp - står viinför en social nedrustning. Jag kan, , denna dag inte säga annat än attdet här naturligtvis inte blir något blad i trygghetspolitikens historia somkommer att erinra oss om framsteg och utveckling - tvärtom. börjar densociala nedrustningen i . Det är det som är så allvarligt ochupprörande. Eftersom jag vet att ^Aspling intehar mer tid till sitt förfogande nu vill jag bara säga att det inte är fråga omen social nedrustning när man lägger en ekonomisk grund för att bevaratryggheten för dem som behöver d^en också . Det år i omtanke om demsom behöver ett stöd som regeringen lägger fram sina ekonomisk-politiskaförslag. En sådan ekonomisk ryggrad behövs som grund för att vi skall kunnabedriva solidaritetspolitik också för framtiden. Jag kan försäkra ^Aspling att dettahela tiden har varit utgångspunkten också när det gäller mitt ansvarsområde -att de svaga i samhället i första hand skall tillgodoses i en situation när vihar lägre ökningstakt i ekonomin än vi haft tidigare. Fulldelaktighet och jämlikhet är mottot för internationellahandikappår . En självklarhet tyckervi. Ja visst, men tycker verkligen alla människor så? Jag är rätt övertygadom att alla politiskt ansvariga i detta land tycker sä, eller tror sig tyckaså, men jag är inte så säker på att ens alla dessa har satt sig in i vad detegentligen skulle innebära. Det är nog så att de flestaav oss har mycket svårt att föreställa oss vad ett handikapp egentligen innebärav hinder att göra sådant som andra människor anser självklart att man skallkunna göra. Och även om vi har nått så långt att vi vet, så kommer den insiktenibland fortfarande i skymundan för andra faktorer som också är viktiga i enbeslutssituation. sagt varjesamhällsfråga har en handikappaspekt. Och det måste vi minnas intill dess i varje beslut som berör samhällsplanering - i stort som smått - självklarttar hänsyn till och utformar beslutenmed utgångspunkt frän de särskilda behov som människor med funktionshinderhar. Men innan vi har nått därhän är det nödvändigt att vidta speciellaåtgärder för att undanröja de hinder som möter människor ^rned funktionshinder. Det står ändå klart attvi i har hunnit ganska långt på det här området jämfört med många andraländer. har utvecklingen gått ganska snabbt. Så sent som på1960-talet var man fortfarande ganska kallsinnig ^fill att göra offentligalokaler ^handikappanpassade. är det på intet vis självklart attalla kan nå postkontor, kommunalkontor eller biografer och andra liknandelokaler. Samhället har satsatrelativt mycket på handikappåtgärder. Staten satsar innevarande budgetår nära12 miljarder kronor, ett ganska aktningsvärt belopp. Till det skall ocksåläggas landstingens och kommunernas satsningar. Det kan finnas skäl attse tillbaka litet på utvecklingen . 1970 var anslaget förfolkpensioner till förtidspensionärer och andra handikappade 1,2 miljarder.1980 är det 5,9 miljarder. Bidraget till social hemhjälp bl. a. förhandikappade ökade under^samma tid från ca 26 miljoner till 162 milj. kr.Organisationsstödet tillhandikapporganisationerna ökade från . till 24.5 milj. kr. Det statliga bidragettill färdtjänst infördes i mitten av ^1970-lalet och utgör av kommunernasbruttokostnader för denna service. Det är 220 milj. kr. bidrag till riksfärdtjänst tillkommit 1980 och uppgårunder nuvarande budgetår till 20 milj. kr. Bara två exempel till.Bidraget till Synskadades riksförbunds bibliotek var 1970 1,2 milj. kr. och äri dag 17,9 miljoner. Insatserna för att förbättra arbetsmarknaden förhandikappade har ökat från 740 milj. kr. 1970 till 4,7 miljarder . Dettotala anslaget för handikappåtgärder ökade från 2,26 miljarder till 11,85miljarder . Därmed säger jag dock inte att allt är gott ochväl, utan jag vill bara peka på att medvetenheten om de problem som mötermänniskor med funktionshinder har ökat liksom känslan av ansvar för att dehindren skall tas bort. Men mottot för ^FN:sinternationella handikappår - Full delaktighet och jämlikhet - är likafulltfortfarande en utmaning för oss alla. I ett kärvt ekonomiskt klimat blir dettamotto en utmaning för oss att tänka om och, som ^opinionsbildare, att få andramänniskor att tänka om. Det har alldeles tydligt varit så, attganska många av de förändringar som har vidtagits under de närmast gångnadecenniernas snabba ^samhällsomda-^ning har utformats för människor som intehar några påtagliga funktionshinder. För att minska klyftan mellan dem som harresp. dem som inte har funktionshinder har man i efterhand vidtagit åtgärder.Man har blivit tvungen att ta bort hinder som man själv har varit med om attbygga upp. Att det blir dyrt är klart. Men att underlåta att göra det blir, ochdet är inte minst viktigt, inhumant. De människor som har funktionshinder harvarit tvungna att påpeka hinder, kräva och åter kräva att de tas bort. De harvarit, och är alltjämt, tvungna att slåss för rättigheter som andra människor ivårt land kan ta för givna. Det är inte rätt. Det gör dessutom situationen svårför de handikappade och deras organisationer, för det är ju alldeles klart attingen människa egentligen vill bli särbehandlad. Också en positiv särbehandlingär ju en form av diskriminering, eftersom den behandlingen alltid på något sättutgår ifrån att det är legitimt att diskutera huruvida det över huvud tagetfinns fog för särskilda åtgärder eller att diskutera om förutsättningarna föråtgärderna föreligger eller inte. Att diskutera huruvida åtgärder för att ta borthinder som de handikappade möter i samhället är befogade eller inte är enligtmitt synsätt respektlöst mot de handikappade själva. Det tänkandet har nurotat sig djupt att åtgärder för handikappade skall vara särskilda åtgärder sombelastar särskilda anslag i stat, landsting och kommuner. Men detta står inte i överensstämmelsemed ställningstagande med anledning av utredningsbetänkandet Kulturät alla, där utgångspunkten för framtida handikappolitik ärnormaliseringsprincipen. Denna princip innebär bl. a. att "handikappadeskall få del av all service och verksamhet i samhället på lika villkor somandra. Handikappades behov skall inte endast tillgodoses i den mån medel ställstill förfogande genom särskildabidrag. Tillgänglighet för handikappade bör vara en fastlagd uppgift förmyndigheter och enskilda som svarar för service och verksamhet i samhället.Kostnader för anpassningen bör åvila varje servicegren." tog vid behandlingen ställning/o^r^ dennaprincip. vara mycket betydelsefullt att normaliseringsprincipenblir vägledande för det fortsatta arbetet på handikappområdet. Men innan vi harkommit därhän att den genomsyrar alla politiska beslut kommer man att fortsättaatt diskutera förutsättningarna för och det berättigade i att särskilda hänsyntas till de handikappade. Det synsättet leder ^fill att vi också sätter ettpris på vår solidaritet med människor som har särskilda svårigheter i vårtsamhälle. Det är ovärdigt. Solidaritet med dem som har särskilda behov skallvara självklar. Vi har t. ex. fortfarande endiskussion om texttelefoner för döva och taltidningar för synskadade. I dagarnahar texttelefongruppen lagt fram sitt förslag. Där föreslås attsamtalsförmedling med texttelefon skall införas och att verksamheten skallfinansieras inom ramen för normala verksamhet. Mot förslaget tillfinansiering har några ledamöter i utredningen reserverat sig. Reservanternamenar att samtalsförmedlingens kostnader skall finansieras över ett särskiltanslag i statsbudgeten. Själv är jag positiv till majoritetens förslag, vilketskulle innebära att alla telefonabonnenter solidariskt får bära televerketsökade kostnader. Detta skulle kunna innebära en höjning avsamtalsmarkeringsavgiften med bråkdelen av ett öre. Mer är det inte. Det är naturligtvis så attdet har skett en förändring av uppfattningen om vadsom tillhör resp. inte tillhör den självklara delen av olika verksamheter. Såhar t. ex. skett en förändring i synsättet vad beträffar handikappanpassning avallmänna färdmedel, offentliga lokaler, gatunätet i städerna osv. Byggnormersom är till för att förbättra tillgängligheten till bostäder och andrabyggnader belastar t. ex. inte något anslag i statsbudgeten. Jag finner detnaturligt att den utveckling vi har haft och har kommer de handikappade tilldel också när det gäller nya tekniska möjligheter att göra samhället mertillgängligt. Jag tycker också att det är rimligt att vi alla som inte har desärskilda svårigheter som människor med funktionshinder har ställer upp ochhjälper till att öka deras delaktighet i samhället. När det gällertaltidning för synskadade är problemet litet annorlunda. Tidningarna anser siginte ha råd. Det är naturligtvis värdefullt att staten, som sker, utrederbehovet av taltidningar och även kostnaderna för dessa. Men det är inte därmedsjälvklart att stat, landsting eller kommuner skall betala, om inte för att manvill hålla fast vid uppfattningen att all verksamhet som kan kallas social,dvs. är en hjälp för dem som har särskilda svårigheter, skall betalas avoffentliga medel. Jag tycker det finns anledning att ifrågasätta dettillvägagångssättet, bl. a. därför att det innebär en stor byråkratisk omgång,som kostar extra pengar, och därför inte är vare sig särskilt praktiskt ellervettigt. Man kan också härifrågasätta om vi inte alla som tidningsköpare eller prenumeranter kan bidratill att också synskadade får del av den för oss alla så väsentligademokratiska rättighet som tillgäng till en fri press innebär. Ett annat område där^s. k. social verksamhet kan ses över är färdtjänsten. Vi har framför allt istorstäderna fått en situation som innebär att de som är i särskilt stort behov av färdtjänst ofta har svårt attfå den när de behöver den. Detta beror bl. a. på att reglerna för färdtjänstenhar fått en så generell utformning att de lett till ett visst överutnyttjandebland människor som i större utsträckning än ^f. borde kunna utnyttja deordinarie allmänna kommunikationerna. Färdtjänsten är ennödvändig service för svårt ^förflyttningshandikappade. Den är en av deavgörande förutsättningarna för att de skall kunna leva ett självständigt livoch delta i olika verksamheter i samhället. Det är naturligtvis ytterstangeläget att färdtjänsten fungerar bra först och främst för dem som behöverden allra bäst. Jag avser därför att ge ^bilstödskommittén i uppdrag attsärskilt uppmärksamma frågan om färdtjänst för svårt handikappade. Kommitténbör undersöka om en förändrad ^konstrukfion av statsbidraget ^fill färdtjänstenkan förstärka servicen för dessa människor. Det är naturligtvis då nödvändigtför kommittén att mycket noggrant belysa vilka konsekvenser en sådan åtgärd fårför färdtjänsten i övrigt. måste sessom början på ett intensifierat långsiktigt reform- och utvecklingsarbete.Självfallet kommer man på mänga håll också att vidta konkretaåtgärder. Det är väsentligt att de åtgärderna inriktas på förändringar ochförbättringar . Kortsiktigamanifestationer och ^jippobetonade aktiviteter kan ha ett uppmärksamhetsvärdemen blir meningslösa om de inte upp av initiativ som leder framåt och igrunden förbättrar. Ett av syftena medhandikappåret är enligt resolution att främja forsknings-och utvecklingsarbete pä handikappområdet. Forskning rörande handikappfrågorhar också fått ökad uppmärksamhet här i landet. Regeringensberedningsgrupp för kommer därför att bl. a. ägna särskilduppmärksamhet ät forskningsfrågor. Handikapp tar sig såskiftande uttryck. Endast den som har ett funktionshinder vet vad det verkligeninnebär. Det handlar om att lära oss andra förstå. Människor medfunktionshinder är absolut inte i behov av medlidande och nedlåtande behandlingmen väl i behov av att vi erkänner deras rätt. Det handlar om rätten att fåklara sig själv, att inte vara beroende av anhörigas hjälp i högre grad än vialla är i behov av hjälp och stöd från människor i vår omgivning. Kunskapen om vilka destörsta problemen för människor med olika slag av funktionshinder är finner manutan tvekan bäst hos de handikappade själva Och deras organisationer. Utanderas engagerade och ofta ideella arbete, som har utförts ,skulle vi förmodligen inte ha den förhållandevis goda situation som vihar. Men vi måste gå vidare.Det är ingen idé att blunda för att vi har en kärv ekonomisk situation i landet- det vet vi. Utgångspunkten för regeringens politik är att förbättra, inteförsämra, för dem som har särskilda svårigheter, däribland de handikappade,vilket också framgått av socialministerns anförande. För mig personligen ärdetta en viktig och angelägen ^målsätt- Om dennormaliseringsprincip som jag har talat om får vara vägledande förhandikappolitiken kan de handikappade inte ställas utanför vare sig derättigheter och möjligheter eller det samhällsansvar som delaktighet isamhällsgemenskapen ger. Vi måste undanröja de hinder somfortfarande finns för att en handikappad person skall kunna ta ett eget ansvarför sitt liv men också ge den personen större valfrihet att använda sinapersonliga resurser till att forma ett rikare liv. För många handikappade ärvalfriheten alltjämt begränsad när det gäller valet av livsform. För de^flerhandikappade, för många människor som vistas på psykiatriska sjukhusoch för ^omsorgstagare är önskemålet om ett eget, eller åtminstone mera hemliktboende stort. Jag ser åtgärder för att tillgodose dessa önskemål som mycketangelägna . Fortsatta ansträngningar måste göras föratt öka möjligheterna för människor med funktionshinder att delta iarbetslivet. Möjligheten till arbete är givetvis av samma centrala betydelseför handikappade människor som för andra. I arbetet för att öka dehandikappades delaktighet i arbetslivet är åtgärder och insatser på alla nivåeroch i alla verksamheter i samhället av största betydelse. Ännu så länge mötermänniskor med handikapp stora hinder på vägen in i arbetslivet. Det kommer attkrävas fortsatta informationsinsatser för att undanröja de psykologiska hindersom fortfarande finns i form av okunnighet om olika slag av handikapp och derasverkliga betydelse i skilda arbetssituationer. I detta^informafionsarbete har handikapporganisationerna en stor uppgift^.^ Det är bl.a. därför jag med stor tillfredsställelse har sett att de medel som regeringennyligen har anslagit ur Allmänna arvsfonden till insatser under handikappåretkommer att användas för just information. Det är min förhoppning att handikapporganisationernaskall finna att deras insatser leder till den ökning av kunskap och därmed denattitydförändring som vi alla hoppas på. Underdetta skall ta ställning till regionsjukvården i landet. Detförslag som föreligger innebär bl. a. en ändring av begreppetregionsjukvård. har detta begrepp avsett den vård som givits på ^s. k.regionkliniker och som har reglerats i särskilda regionsjukvårdsavtal. Dettahar i praktiken inneburit att vissa medicinska specialiteter klassats somregionsjukvård. Utvecklingen har inneburit enförskjutning mot en alltmer ökad specialisering inom länssjukvården, varförett nytt innehåll måste ges åt begreppet regionsjukvård.Regionsjukvårdsutredningen har stannat inför följande definition.Regionsjukvården skall omfatta "det fåtal patienter, som erbjuderspeciellt svårbemästrade problem och kräver samverkan mellan ett antal högtutbildade specialister samt eventuellt också särskild utrustning, som är dyrbareller svårskött. Hit räknas också sjukdomstillstånd, som uppträder så sällanatt man på länsnivå inte får erfarenhet av hur de bör Det här innebär att det måste finnasregionsjukvård i princip inom alla medicinska verksamhetsområden. Av dettaföljer också att det finns verksamhetsområden som rör ett så begränsat antalpatienter att resurserna måste begränsas till ett fätal platser i landet.