prot · G409131 · 1980-12-31 00:00:00 — Idenna prisuppskörtning och spekulation finner vi huvudorsaken till inflationen.Det är nämligen inte möjligt aff förklara en 14-procentig årlig inflation medlöntagarnas konsumtion, eftersom den sistnämnda infe längre växer. Vad får vifram för slutsatser av detta? En viktig slutsats är att man ingenting vinner på attminska löntagarnas konsumtion i stort, inte heller på någon social nedrustning.Budgetbesparingar kan vara nödvändiga av många andra skäl. Men de hjälper infelandet ur krisen, eftersom de infe har aff göra med krisens orsak. En annan viktig slutsats är att man inte kan bekämpakrisen med mindre man vill förändra de faktorer som i grunden har vållat dem.Det är på den punkten som arbetarrörelsens krispolitik kommer in. Det farliga är att socialdemokratins ledning tycks haungefär samma analys av krisen som de borgerliga, om också inte exakt sammamening om medlen. Socialdemokratins ledning går ut och hävdar att vi måstesatsa på exportindustrin. Socialdemokratins ledning ställer frågor till sittpartifolk: Vad vill du spara på? Kan du tänka dig längre arbetsvecka? Socialdemokratinsledning gör sig kvitt sista resten av gamla skattepolitik genomatt komma överens med mitten om att marginalskatten aldrig får stiga över enviss nivå. Socialdemokratins ledande talesmän accepterar alltså enborgerlig ekonomisk filosofi. De socialdemokrafiska tidningarna går ut ochsäger aft framtida lönfagarfondssystem skall ge riskkapital åt företagen. Mende skall inte hota de gamla ägarnas maktställning. Man säger t. o. m. aftstorindustrin och socialdemokratin är de två krafter som i samverkan kan regeralandet. Den här frågan har avgörande betydelse. Den berör denframtida politiska kurs som stakas ut av en kommande arbetarmajorifef. Socialdemokratins ledare hävdar aft de tekniskt sett ärbättre på atf regera än de borgerliga ledarna. Det är säkerligen en fulltriktig uppfattning, bekräftad av synnerligen färska erfarenheter. Men vad kommer arbetarrörelsen i för läge, om den ocksåfortsättningsvis väljer att regera inom de givna kapitalistiska ramarna? Varje regering har att välja mellan två ting. Antingen fården regera inom ramar som bestäms av dem som har makfen över ekonomin, ellerockså måste den själv skaffa sig grepp om dessa ramar och förändra dem. Försöker man tolka de socialdemokrafiska ledarnas inställningframgår det nog, såvitt jag kan förstå, aff de inte tänker sig att förändraramarna. Men hurskall man då föra krispolitik? Det är knappast realistiskt att tro att ökad export skullekunna vara av sådan omfattning att den skulle lyfta ur krisen ellervara en ledande faktor i eff uppsving. Ingenting talar för att svensk export inämnvärd utsträckning skulle tränga undan andra länders på världsmarknaden. Det är möjligt att det hade varit annorlunda, om denkapitalistiska världsmarknaden hade växt kraffigt. Def gör den nu inte, och detär inte heller att vänta att den skall göra det. Hur skallman komma till rätta med inflationen? Det hjälper knappast att Nr 131 skära ner löntagarnas konsumtion ytterligare eller aftminska de offentliga /-v j., j utgifterna - inflationens orsakfinns inte där. Den sektor-finanslivet - där moi ° o ma| i9öl inflationensorsak finns, har ingen svensk regering något rejält Vill man komma åt spekulation och inflation, måste man p, , skaffa sig ett sådantinflytande. kunde man häva krisen genom att statenspädde på konsumtionen. Det kan man inte göra , i varje fall inte på sammaenkla sätt. Det skulle naturligtvis späda på också en redan kraftig inflation,som ju inte fanns . Och även om ett visst budgetunderskott ärönskvärt i nuvarande läge, kan det inte göras hur stort som helst. Inte heller kan man förlita sig på atf en allmän stimulansav ekonomin skulle locka finansgrupperna aff investera i . Det sannolikaär aft de infe kommer aft svara på en sådan stimulans. Hur skall man minska importberoendet när det gällerinsatsvaror? Hela strävan från kapitalets sida går ju ut på aff flytta ut meroch mer av sådan produktion. Det är helt osannolikt aft aldrig så mycketstimulanser och subventioner från staten skulle kunna vända den tendensen. Kort sagt: Går det över huvud taget att driva någoneffektiv krispolitik utan att gripa in i själva de kapitalistiska ramarna förekonomin? Alternativen är enligt vår mening att regera över dessa ramar elleratt låta sig regeras av dem. En verklig krispolitik förutsätter offentligt ägandeoch offentlig makt över bankväsendet och finansvärlden. Den förutsätter ocksåsamhälleligt ägande och löntagarmakt över åtminstone den del av kapitalet somskall svara för de nya inslagen i den ekonomiska utvecklingen. Den svenska storfinansen är inte svensk längre. Dess intressen är andra än den nationella politikens.Storfinansens strävanden är i grund andra än intressena hos dem som vill lyftaSverige ur krisen. Det går därför inte längre atf regera tillsammansmed storfinansen -inte för en arbetarrörelse som vill bekämpa arbetslöshet ochkris, utslagning och rovdrift. Det är dags att förändra ramarna. Man kan rent av säga attdet är hög tid att förändra dem. Med detta,herr talman, yrkar jag bifall till vpk-motionen. Under detta anförande övertog andrevice falmannen ledningen av kammarens förhandlingar. 64 (): , ekonomiska läge är nu så ansträngtatf åtgärder måste vidtas fortlöpande för att balansbrisferna inte skall förvärras. Detta faktum har varit utgångspunkten för finansutskottets behandling av de båda propositionerna 118 om ekonomisk-politiska åtgärder och 116 om kommu nalekonomiska frågor samt de motioner som väckts med anledning av dessa båda propositioner. Eftersom de kommunalekonomiskafrågorna kommer upp i ett senare avsnitt av dagens överläggningar, skall jagbegränsa mitt anförande till atf huvudsakligen gälla finansutskottetsbetänkande nr 30. Huvudfrågan i detta betänkande gäller inriktningen av detekonomiska handlingsprogram som regeringen redovisar i propositionen 118. Utskottet tillstyrker vad som redovisas i propositionenoch avstyrker samtliga mofioner. Utskottefs socialdemokrafiska ledamöter har ien reservation yrkat avslag på propositionen och bifall till den socialdemokratiskapartimotionen. Att har svåra ekonomiska problem har sagts otaligagånger från denna och andra talarstolar. Sedan den stora oljeprishöjningen1979-1980 har vårt läge allvarligt förvärrats. Ändå tycks def på många hållfinnas en kvardröjande föreställning, att det nog egentligen inte är så farligtmed våra problem. Detta lättsinne har då och då uppmuntrats av de inslag avmissnöjespropaganda som förekommer i den svenska politiska debatten. Som jag ser det, herr talman, är det en viktig uppgift föross alla att klargöra för svenska folket allvaret i vår ekonomiska situation,som delvis har dolts för allmänheten genom att underskottet iutrikesaffärerna och den motsvarande utlandsupplåningen i stort sett använtstill atf finansiera en offentlig och privat konsumtion. Detta har inneburit attvi har levt över våra tillgångar. Det som gör vår situation så allvarlig är att vi har ensvår obalans i våra utrikesaffärer, en obalans som till stor del förorsakats avvårt oljeberoende men också av andra varaktigt förändrade internationellakonkurrensvillkor. Deffa ställer mycket stora krav på förändringar,anpassningar och utbyggnader av vårt näringsliv. Vad som i värsta fall kan inträffa är att obalansen motutlandet, försämrad konkurrenskraft och en otillräcklig svensk anpassning tillde nya förutsättningarna leder oss in i en nedåtgående spiral, där vi får ensuccessivt sjunkande levnadsstandard och en permanent otillräckligkapitalbildning. Mot den bakgrunden är det en oerhört angelägen uppgift attåtervinna den ekonomiska balansen och lägga grunden till en positiv ekonomiskutveckling för 1980- och 1990-talen. Är det då så allvarligt om den svenska standarden sänksnågot? Nej, def är inte allvarligt om vi tvingas inskränka vår privata,statliga och kommunala konsumtion något. Det krävs därför egentligen inte någrasärskilt jättelika uppoffringar och det innebär inga orimliga krav på svenskafolket, om vi nödgas hålla tillbaka både den privata och den offentligakonsumtionen för aft kunna satsa på export, på kapitalbildning - främstproduktiva investeringar i industrin - samt på energisparande åtgärder ochalternativ energiproduktion. Innebörden av allt detta är atf utrymmet förkonsumtionen nu inskränks fill förmån för möjligheterna att upprätthålla entillräcklig ekonomisk standard och en social välfärd . Det svåra läget i många av världens fattiga länder ställerockså krav på oss om fortsatt generositet när det gäller bistånd till dessafattiga länders utveckling. Vill vi föra en framgångsrik ekonomisk politik och även tapå oss vårt internationella ansvar, måste vi alltså hålla tillbaka vår egenkonsumtion. En fortgående negativ ekonomisk utveckling ökar ocksåklyftorna inom nationen. Det blir en god jordmån för konfrontation och extremism.Tolerans och hänsynstagande till medmänniskor sätts på undantag. Omsorgen omoch ansvaret för medmänniskor som är sämre lottade förblir inte längre ensjälvklarhet. Det blir något för vilket man måste föra en hård kamp. Arbetet på att vända den ekonomiska utvecklingen hardärmed ett syfte som går långt utöver de egentliga ekonomiska problemen. Det ärett arbete som ytterst syftar till att bevara ett samhällsklimat som gör enansvarsfull politik på alla områden möjlig. Detta är den yttersta grunden föratt vi måste avvisa konfrontationen som polifisk arbetsmetod, och vi menar attdet är en skyldighet för oss alla att där så är möjligt försöka lösa de storafrågorna i samförstånd. Det krävs ju inga större arbetsinsatser för att görasänkta marginalskatter, särskilt stöd till flerbarnsfamiljer,exporfstimulerande åtgärder och awerk-ningsstimulanser populära. Men bland denödvändiga åtgärderna finns också skärpta energiskatter, begränsningar avreseavdrag och underskottsavdrag, nedskärningar på olika inkomsföverföringar påhushållen och höjda skogsvårdsavgifter. Där ingår också energiska åtgärdersyftande till att dämpa expansionstakten i kommunernas konsumfion. Flera av dehär förslagen från regeringen går igenom utan några egentliga invändningar häri , andra har föranlett reservationer frän socialdemokraterna. De olika detaljförslagen kommer att kommenteras av andratalare i den här debatten. Vad jag vill understryka är att var och en av dessaåtgärder måste bedömas ufifrån en helhetssyn på vad det ekonomiska lägetkräver. Det går inte att bedöma åtgärd efter åtgärd genom att sficka upp ettfuktat finger i luften och låta den politiska vindriktningen avgöra förslagensöde. Skall def bli möjligt att vinna förståelse för dennödvändiga satsningen på export, investeringar och energisparande, så krävs ettstarkt samhällsansvar i ordets bästa bemärkelse och mindre avombudsmannatänkande både inom de politiska partiernas verksamhet och isamhällsdebatten i övrigt. Jag har fidigare vid flera fillfällen uttalatuppfattningen att de som företräder partsintressen av olika slag bör visa storhänsyn mot andra grupper. Det jag nu sagt gäller infe i första hand de fackligaföreträdarna. Def hör till deras jobb att tjäna den egna intressegruppen. Vad jag menar är, att politiker och politiska partier börakta sig för ombudsmannatänkandet, om de vill undgå risken att derasställningstaganden i intressekonflikter kan komma atf lida av en svårslagsida. Engagemanget bör i vart fall hellre knytas fill desvagastes intressen än till de fackligt eller ekonomiskt redan mycket starkagruppernas önskemål. Huvudfrågan i finansutskottefs betänkande nr 30 gällerinriktningen av det ekonomiska handlingsprogrammet. Jag skall försöka aftkortfattat jämföra Ekon om isk-poli-tiska åtgärder utskottetsuppfattning om programmets huvudpunkter med vad som redovisas i den socialdemokratiskareservafionen. Marginalskatfesänkningen är en av handlingsprogrammetshuvudpunkter. Utskottet understryker att en marginalskattesänkning av denomfattning som regeringen angivit är nödvändig. Men det betyder inte -och detsäger jag med anledning av anförande - atf någon menar aftmarginalskatfesänkningen skulle vara den enda saliggörande åtgärden. Vi pekarpå de höga marginalskatternas negativa inverkan på viljan till extraarbetsinsatser och de ökade riskerna för skattefusk och skatteflykt. Utskottetslår också fast vad som sägs i propositionen, att en totalfinansiering avskattereformen är nödvändig i def sfatsfinansiella läge vi nu har. Sedan överenskommelsen med socialdemokraterna träffats pådenna punkt, har en ganska överhettad debatt pågått med beskyllningar motmittenpartierna för att ha frånträtt det handlingsprogram som regeringenkungjorde och som ligger till grund för den proposition vi i dagbehandlar här i . Enligt min mening är både överläggningarna och derasresultat en ganska naturlig följd av vad som står i propositionen. Jag villpeka på några meningar som ger belägg för detta. För det första meddelar föredraganden aft han ämnar ta uppöverläggningar med arbetsmarknadens parter och den socialdemokratiskaoppositionen och därefter återkomma till regeringen med förslag. Jag tar förgivet att hela regeringen menade allvar med dessa överläggningar. Man borde hakunnat förutsätta atf hela regeringen ansåg att syftet med överläggningarnaskulle vara atf uppnå samförstånd. Om några av ledamöterna av regeringen redandå propositionen skrevs hyste den uppfattning somde kommit till uttryck i debatten, nämligen att varjesamförstånd med oppositionen borde uteslutas, borde propositionen infe hainnehållit några löften om överläggningar över huVud taget. Men detta skulle hastått i skarp strid med regeringsdeklarationen . att bredasamförståndslösningar skulle eftersträvas i trepartiregeringens arbete. För detandra sägs det i propositionen: "En marginalskaftereform av den omfattning som härredovisats kommer att ställa krav på en anpassning av bruttolönerna under dekommande åren." För det tredje sägs - som också understrukifs av utskottet- atf marginalskatfereformen måste tofalfinansieras. För det fjärde redovisas i propositionen ganska utförligtdet utredningsarbete som pågår eller som krävs i fråga om underskottsavdragoch ränteavdrag och det samband dessa frågor har med marginalskattereformen. Aft de frågor jag nu nämnt - anpassningen avbruttolönerna, finansieringen och avdragsfrågorna - skulle fas upp vidöverläggningarna mellan regeringen och oppositionen måste anses både naturligtoch nödvändigt. Eftersom nuvarande avtal löper t. o. m. 1982 och eftersomändrade avdragsbestämmelser ej hinner utformas och genomföras fr. o. m.inkomst- , så har man i överenskommelsen med oppositionenkommit fram till att marginalskattereformens första steg kan tas . Detta är en förskjutning i tiden i förhållande till vad somanges i propositionen, där def sägs: "En proposition i ärendet börföreläggas före utgången av april månad ." Vidare sägs;"Reformen bör genomföras i tre steg ." Men om man verkligen vill åstadkomma en bredsamförståndslösning i skattefrågan, och om man vill samordna beslutet om enmarginalskaftereform med bruttolönejusteringar, avdragsfrågorna och finansieringsfrågorna,då måste man också enligt min mening godta den i och för sig infe önskvärdaförseningen av reformens första steg - som ju också var tänkt aft bli mindre ände påföljande. Skulle reformen kunna genomföras i stället för på treår blir det ingen försening alls av def slutliga genomförandet. Den slutsats i marginalskattefrågan som samtliga partierborde ha kunnat enas om skulle jag vilja sammanfatta på följande sätt. Bådeskattereformens sakliga innehåll som den utformats i uppgörelsen medsocialdemokraterna och en bred samling kring reformens genomförande ärnödvändiga förutsättningar för atf vi skall komma vidare på den mödosamma vägvi måste gå för att rätta till balansproblemen i svensk ekonomi. Vad som iverkligheten vunnits är garantier för aft en marginalskattereform verkligenkommer till stånd. Om jag sammanfattar regeringspartiernas ochsocialdemokraternas ställningstaganden till de förslag som behandlas ifinansutskottets betänkande nr 30 - och då också tar med vad som hänt imarginalskattefrågan efter det att betänkandet justerats - så blir bildenföljande. I fråga om marginalskattesänkningen och därtill hörandefrågor har en uppgörelse träffats mellan , ochsocialdemokraterna. Den stora besparingsposten höjd energiskatt godtas avsocialdemokraterna, medan den ungefär lika stora inkomstförstärkningen genombegränsade reseavdrag avvisas. Vad man enligt regeringsförslaget vinner påminskade bostadssubventioner för äldre hus vill socialdemokraterna använda förökad subventionering av nya hus. Def ökade stödet till barnfamiljerna avvisasav socialdemokraterna, som i stället vill använda motsvarande belopp, 135 milj.kr., för aft öka bostadsbidragen. I fråga om minskade skafteförskott och skatteutjämningsbidragtill kommunerna och de minskade livsmedelssubventionerna vill socialdemokraternata ställning senare, som sade i sitt anförande . I denna bild av partiernas ställningstaganden harsamstämmigheten, i vart fall efter uppgörelsen i marginalskattefrågan, ett välså stort utrymme som splittringen. När socialdemokraterna i reservationen yrkaravslag på regeringsförslaget om inriktningen av det ekonomiska handlingsprogrammet,så stämmer detta yrkande enligt min mening inte särskilt väl överens medställningstagandena i de olika delfrågorna. Det hårda omdöme som Kjell-OlofFeldt gav regeringens förslag är inte heller särskilt välgrundat - i vart fallom vi begränsar oss till de förslag som vi debatterar här i kammaren i Därfinns ju, som jag har redovisat, samstämmighet på några väsentligapunkter, oenighet på några andra och inget ställningstagande alls frånsocialdemokraternas sida i den tredje gruppen av frågor. Följaktligen borde det nu vara fullt möjligt aft undvikaen ytterligare upptrappning av motsättningarna i debatten om svensk ekonomi.Den viktiga frågan, som jag ser def, är: Skall vi lyfta fram och förstora demeningsmotsättningar som finns och driva våra meningsmotståndare så långt ifrånoss som möjligt, eller skall vi undersöka pä vilka punkter vi kan tänkas kommaöverens och försöka arbeta fram samförsfåndslösningar? Jag är, herr talman, förmin del övertygad om att det är den sistnämnda av dessa metoder vi nu måsteanvända. I det parlamentariska och ekonomiska läge vi nu befinner oss i ärdetta en tvingande nödvändighet, om vi inom rimlig tid och utan uppslitande ochekonomiskt förödande tvister skall kunna komma till rätta med våra ekonomiskaproblem. Jag yrkar bifall till finansutskottetshemsfällan i betänkande 30 på samfliga punkter. 65JÖRN (vpk) replik: Jag vill fråga utskotts- ochregeringstalesmannen ett par saker. En bärande del av de borgerligas ekonomiska filosofi gårut på att om man minskar konsumtionen, så ökar man utrymmet för investeringar.Är det ett korrekt antagande? Får man den effekten när man vidtar en sådanåtgärd? Två tredjedelar av efterfrågan i landet riktar sig fillhemmamarknadens produktion. Om man minskar konsumtionen, leder det då tillökade investeringar inom den del av produktionen som producerar för hemmamarknaden?Rimligvis kan det inte göra def, eftersom den får en sämre efterfrågan, ettsämre underlag. Det finns ingen anledning för någon kapitalägare att satsa där. Om man tar från konsumtionen och på def sättet tror sigskapa ett utrymme för investeringar genom att det då skulle stanna kvar merapengar i företagen, är det då så troligt för det första att företageninvesterar i och för det andra atf de över huvud taget är såentusiastiska för aft investera i en fid när konsumtionen hålls tillbaka ochnär världsmarknadskonjunkfuren är vad den är? Jag kan inte förstå hur man kangarantera aft en sänkt konsumtion skulle leda fill ökade investeringar. Man hävdar vidare att sänkt konsumtion för de bredafolklagren skulle leda till ökat utrymme för investeringar i exportindustrin,men jag har litet svårt atf förstå hur man kan påstå något sådant. För herrEnlund är väl inte ute för aff tvinga def svenska storkapitalet att investera iexportnäringarna. Sådant är han ju motståndare till. Varför skulle dåegenfligen storkapitalet göra det, såsom exportförutsättningarna ser ut ?Vi vet infe om man skulle få något ökat utrymme, eftersom vi infe exakt veteffekterna av en konsumfionsminskning. Men låt oss anta att storkapitalet fårmer pengar i handen. Är det då så säkert eller ens troligt att man skullestörta i väg och skapa en massa nya exportindustrier, som dessutom skullevara så enormt bra att de skulle tränga undan andra länders export från denkapitalistiska världsmarknaden? Jag tror infe på sådana konstruktioner. Man får visa attde har större trovärdighet än man hitfills visat, innan vi kan förlita oss pådem. 66 () replik: Det var starkt ekumeniska tonfall som nuhördes från finansutskottefs ordförande. vill han arbeta framsamförståndslösningar, nu vill han dämpa motsättningarna kring den ekonomiskapolitiken. Jag måste säga att det varit andra takter i finansutskottet när EricEnlund som ordförande dunkat igenom de borgerliga propositionerna. Då har detinte getts någon som helst antydan om att vi skulle diskutera innehållet iutskottets betänkande. Men det är naturligtvis så att nu harsluppit ut ur högerburen. I varje fall sitter han litet ängsligt flaxande idörren Och undrar om han vågar ge sig i väg. Jag vill då tala om för och eventuellt andraintresserade, att om def skall uppstå något samförstånd om den ekonomiskapolifiken i det här landet, får nog finansutskottets ordförande sträcka utordentligt och låta vingarna bära. De inledande moraliteter som hade om att folki det här landet är fräcka nog att klaga över den borgerliga ekonomiskapolitikens resultat var mycket litet påkallade. Det är nämligen så att folk idef här landet - i varje fall många som jag kunnat lyssna till - nog begriperatt det kan vara fråga om att dra åt. Men de ställer två krav, och inget av dekraven har uppfyllts av den borgerliga politiken. Det ena kravet är atf det skall leda fill resultat, attdet skall kunna spåras någonstans vart uppoffringarna tagit vägen och vad deledde till. Def helt gick förbi - och def må vara honom förlåtet idenna stund - är aft den kompletteringsproposition som vi fått och som vi skallbehandla om en månad visar att allting.går åt fel håll. Med den nuvarande politiken verkar det vara ofrånkomligtatt vi är slut har en arbetslöshet som ligger i varje fall väsenfligtöver 175 000 människor. Företag går omkull. Inflationen rasar vidare. Folk harfått uppleva att deras matkostnader ökat . Dåundrar man: Vad gör regeringen? Det andra kravet som vi ställt är att ingen börda som läggspå här och inget villkor som utställs får slå orättvist. Den politik som EricEnlund och andra folkpartister har medverkat fill haricke på något vis uppfyllt det kravet. 67ERIC () replik; Först ett svar på direktafråga om man kan garantera att investeringarna ökar om konsumtionen hållsfillbaka. Det kan man naturligtvis inte utan vidare garantera. Def måste ocksåkombineras med ett sådant khmat för svenskt näringsliv att man kan få lönsamhetpå sina 6 protokoll 1980/81:131-132 Nr 131 investeringar. Den avgörande fråganför oss, , är emellerfid atf Onsdaeen den balans mellan konsumtion och produktion. 6 mai 1981 döma av förstainlägg så menar han åtminstone nu att budgetunderskottet inte får bli hur stort som helst. Men tittar jag på den Ekonomisk-Doli- rnotion som kommunisterna har väckt och som behandlas i tiska åteärder detta betänkande, så finner jag attni går emot förändringar av reseavdrags- bestämmelserna,att ni går emot höjningen av energiskatten och att ni går emot en reducering avlivsmedelssubventionerna. Ni vill väl dessutom späda på ytterligare när detgäller barnfamiljerna. Sammantaget, , ger detta ettbudgetunderskott som kan bli hur stort som helst. När det sedan gäller reflexioner kringmina - som han sade - inledande moraliteter vill jag svara att det infe allsfinns någon nyansskillnad i fråga om mina ambitioner aft försöka åstadkommasamförstånd i svensk politik.