prot · G409120 · 1980-12-31 00:00:00 — Då skulle man komma i närheten av det tröskelvärde vidvilket man kan anses vara en god förare i trafiken. Jag tror det är viktigt att vi skärper vårvakthållning kring den trafiklagstiftning som vi har och som visat sig varaframgångsrik. Men jag tror också att det är viktigt att vi är beredda attflytta fram positionerna ytterligare i takt med vad vetenskapliga rön medgeroch i takt med vad trafiksäkerheten kräver. Sänkt minimitid för fängelsestraff, m. m. Under detta anförande övertog andre vice talmannenledningen av kammarens förhandlingar. I anförandet instämde (). Sänkt minimitid för fängelsestraff, m. m. 102ÅKE POLSTAM (c); Det är ett enhälligt utskottsbetänkande somvi nu skall ta ställning till. Det gäller bl. a. en principiell fråga omstraffmätning, som jag inte skall beröra i dess helhet. Jag har nämligen ingenuppfattning som strider mot utskottets, men jag vill ändå understrykautskottets ställningstagande i fråga om normalstraffet för rattfylleri. Redan i propositionen säger departementschefen, som ElverJonsson också har framhållit, att han inte finner det tillrådligt att låta ettfängelsestraff på 14 eller utgöra en standardpåföljd för rattfylleri.Det är bra, men sedan mjukar han upp det uttalandet genom att berörapromillegränserna för rattfylleri och säga att om gränsen endast obetydligt haröverstigit 1,5 %o och någon mera påtaglig trafikfara inte har förelegat vidgärningstillfället, så kan man kanske sänka straffet till 14 dagars fängelse. Den generella inställningen kan jag bara ställa upp på, omman verkligen avser obetydliga trafikfaror och speciella situationer. Det fårinte förekomma en generell sänkning av fängelsestraffet för rattfylleri som ägtrum på allmän väg eller i allmän trafik. Däremot kan man kanske tänka sig dettai sådana särskilda fall som vid en kort flyttning av ett motorfordon i ettgarage eller på en parkeringsplats eller på en gårds ägor, där risken kunnatbedömas som liten. En annan möjlighet är sänkning av straffet när fordonetflyttats genom påskjutning. Även andra sådana situationer kan givetvis tänkas. Det här är utskottet enigt om och säger också attnuvarande praxis när det gäller straffmätningen inte bör ändras i normalfallen. Trots detta finns det således rattfylleribrott med mycketvarierande straffvärde - även om spritförtäring eller alkoholpåverkan i sambandmed trafik naturligtvis aldrig kan tolereras. har domstolarna möjHghet att ta hänsyn tilloch variera straffen för rattfylleri, och så skall det givetvis också förbli.Därmed är man framme vid möjligheten att även 14 dagars fängelse kan komma attådömas i och med att den lägsta frihetsstrafftiden nu blir i ställetför en månad. För rattfylleri finns ju även andra varianter, exempelvisundantagen för vårdfallen eller skyddstillsyn och böter. Men klart är att en sänkning till 14 dagars fängelse förde vanliga rattfylleribrotten får utnyttjas endast och allenast näromständigheterna är sådana att det inte finns skäl att tillmäta gärningen sammastraffvärde som normalt. I utskottet har vi diskuterat om det är möjligt att exaktange när det finns sådana skäl för att tillmäta ett rattfylleribrott lägrestraffvärde än normalt. Även om jag något har exemplifierat det härinledningsvis, har vi ändå funnit att det inte är möjligt att ange det exakt. Därförmåste detta, på samma sätt som i all övrig straffmätning, bedömas avdomstolarna och bygga på alla omständigheter i varje särskilt fall. Promillehalten i blodet blir Hksom nu i första handavgörande och utslagsgivande när det gäller straffmätningen för rattfylleri.Det är nu inte på något vis fråga om att ändra tolkningen eller att göra någonannan tolkning av lagen om straff för vissa trafikbrott. Men om promilletalet inågot fall inte ensamtskall vara utslagsgivande, då kan trafikfaran i det enskilda fallet vara avbetydelse. Då uppställer sig frågan: Kan vi i så fall lita på att domstolarnainte själva gör en egen tolkning av lagen och generellt sänker normalstraffetför rattfylleri ? Ja, det kan vi; det skall enligt vad den högstajuridiska expertisen har försäkrat oss inte vara möjligt med sådan tolkning medden skrivning som utskottet nu har gjort. Där säger vi nämligen - ochförmodligen även om - att för att man vid enstaka fillfällenskall kunna döma till 14 dagars fängelse för rattfylleri skall trafikfaran -typiskt sett - vara obetydlig och utgöra en omständighet som tillsammans medövriga omständigheter kan tala för ett kortare fängelsestraff än annars. Sammanfattningsvis är jag således angelägen att i den härdebatten erinra om att utskottet är enigt om att kortare fängelsestraff än enmånad för rattfylleri skall tillämpas endast i undantagsfall. Det här är, somockså har påpekat, en mycket stor trafiksäkerhetsfråga. Det varit , och det kommer den att förbli. När det gäller frågan om promillegränserna vidtrafiknykterhetsbrott finns det ju inte bara en folkpartimotion som har berörtdem utan också en centerpartimotion av bl. konstaterat att utredningen om alkoholutandningsprov som bevismedel vidtrafikonyk-terhetsbrott och vad som följer därav är på gång, varför vi inte börgå händelserna i förväg, utan avvakta utredningens resultat. När det gäller alkoholinformationen finns det bl. a. encentermotion om att man skall passa på att en person som är dömdför rattfylleri avtjänar sitt straff informera denne om alkoholens risker ochskadeverkningar. Utskottet har givetvis ingenting emot att så sker, men vimåste ge den informationen av de tillgängliga medel som hartillskjutit, precis som vi gör till alla andra medborgare. Den som avtjänarfängelsestraff bör under den tiden också få del av de medlen genom att erhålladen information som är nödvändig och som det är nödvändigt att ge . Med detta vill jag också yrka bifall tillutskottets betänkande. Sänkt minimitid för fängelsestraff, m. m. 103HELGE KLÖVER (s); Ett enigt justitieutskott har funnit skäl attställa sig bakom propositionen och föreslå att det minsta fängelsestraff somskall kunna utdömas i vårt land skall vara i stället för som enmånad. Genom den här reformen ges domstolarna möjlighet att nyanserastraffmätningen i fråga om de brott för vilka nu utdöms en månads fängelse. Den allmänna uppfattningen är att det nästan enbarthar negafiva effekter att sätta folk i fängelse. Man har ju tidigare haftförhoppningar att straffverkställigheten skulle kunna utformas så, att denintagnes anpassning skulle främjas. Men tyvärr måste man säga att deförhoppningarna inte har infriats. De som varit intagna i fängelse är i regeldåligt anpassade i samhället och återfaller ofta i brott. Man kannaturligtvis diskutera orsakerna till att det blir så. Sänkt minimitid för fängelsestraff, m. m. vistelsenpå anstalten har en nedbrytande inverkan på personligheten råder det ingettvivel om. Men står det klart att vi inte under överskådligtid kan avvara fängelsestraffet. Det är ju framför allt när det gäller dengrövsta brottsligheten som vi behöver frihetsberövande påföljder. Med tanke på de insikter som bl. a. den kriminologiskaforskningen har gett oss om att fängelsestraffet övervägande har negativaeffekter på individen och dennes möjlighet till anpassning i samhället bör denhär reformen ses som ett led i en utveckling, där man vid mindre allvarligbrottslighet kan nöja sig med åtgärder som innebär dels mindre påfrestningarför individen, dels lägre kostnader för samhället. Det är självklart att strafftider på en månad eller mindreinte kan ges ett realistiskt behandlingsinnehåll. De kan därför bara motiverasur allmänpre-ventiv synpunkt eller med att brottet är så allvarligt attsamhället måste reagera med ett frihetsberövande. Ett argument som brukar användas mot korta frihetsstraffär att de inte skulle innebära så stort obehag att de skulle ha tillräckligtavskräckande effekt och att medborgarna skulle få något slags straff tolerans.Jag tror inte att en sänkning av allmänna straffminimum skulle försvagafängelsestraffets allmänpreventiva funktion. För de flesta innebär bara hotetatt komma i fängelse - oavsett om det gäller , eller enmånad - ett väsentligt avskräckande moment. Processen vid domstol ochverkställigheten av straffet, det avbrott i den normala livsrytmen somfängelsevistelsen innebär samt de följdverkningar som denna kan ha är enhändelsekedja som med fog är fruktad. Mindre skillnader i straffets längd harsäkerligen här mindre betydelse. Med andra ord betyder straffets art mer änstraffets längd. Detta talar för en sänkning av straffminimum. En ytterligare fördel med den här reformen är att vi fåren större enhetlighet inom när det gäller korta straff. , Finlandoch har enligt nu gällande lagstiftning lägre minimum än . Det bör särskilt påpekas att det här förslaget tillsänkning av minimistraffet inte syftar till att antalet fängelsedomar skallöka. I de fall bötesstraff är praxis skall dessa inte ersättas medfängelsestraff. Syftet är i stället att ge möjlighet att nyanserastraffmätningen i de fall som vanligen renderar en månads fängelse. I ett par motioner, som tidigare berörts i debatten, hardet föreslagits att undantag skall göras för rattfylleribrott och att en månadsfängelse även i fortsättningen skall utdömas vid dessa brott. Vi har iutskottet sagt att det inte är tillrådligt att strafftider på fjorton dagareller blir standardstraff för rattfylleri. Men i likhet med mångaandra brott innefattar rattfylleribrotten gärningar av mycket varierandestraffvärde. Därför bör, anser vi, domstolarna inte avskärmas från möjlighetenatt nyansera straffmätningen. Även i fråga om rattfylleri bör de ges möjlighetatt utdöma kortare straff än en månad. Jag villmed detta, herr talman, yrka bifall till utskottets hemställan. Utskottets hemställan bifölls. 13 § Föredrogs Nr 120 1980/81:15 om förnyelse avvissa inskrivningar för nyttjanderätt och servitut 22april 1981 1980/81:147) 1980/81:16om anslag till bokföringsnämnden, m. m. 1980/81:100) Samtycke och tillstånd till adop- Vad utskottet hemställt bifölls. 14§ Samtycke och tillstånd till adoption betänkande 1980/81:17 om samtycke och tillstånd till adoption(prop. 1980/81:112). 104 (vpk): När de av oss i vpk-gruppen som brukar vara ansvariga för rättsfrågorfick propositionen 112 i händerna och läste den kände vi en viss tveksamhetöver en del som vi då tyckte oklara frågor. Tveksamheten var emellertid inte såstor att den föranledde oss att avge någon motion. Vi hoppades väl också attlagutskottet skulle ta upp och på ett kompletterande sätt belysa det som vityckte var litet väl summariskt behandlat i propositionen. finner vi attlagutskottet inte har gjort det, vilket i någon mån förvånar oss. Det har ocksåökat vår tveksamhet. Vi noterar också att vid utskottsbehandlingen av dennaicke oviktiga fråga, som ju rör adoption utan samtycke, var inte mindre än femav utskottets femton ordinarie ledamöter frånvarande. Vi är därför en smulaoroliga över att det kan finnas en del fallgropar eller besvärligafrågeställningar som hör samman med fillämpningen av de nya bestämmelser som nuföreslås. Med anledning av allt detta skulle jag vilja ställa några frågor tillde representanter för lagutskottet som är närvarande här i kammaren. Beträffandeadoption har gällt att den som fyllt inte kan adopteras utansitt eget samtycke. Vad som föreslås är att man skall kunna företa adoptionutan sådant samtycke i vissa fall där det föreligger psykisk sjukdom ellersådana allvarliga s. k. förståndshandikapp som gör att den som är tilltänkt föradoption inte kan beräknas ha möjlighet att uttrycka sin uppfattning omadoptionen. Omman först ser principiellt på den här frågan kan man konstatera att deningalunda är så okomplicerad som den kanske kan verka vid första anblicken. Närdet gäller unga personer som har ett så allvarligt handikapp som det här ärfråga om, dvs. lider av en långvarig psykos eller av någon form av svårartatförståndshandikapp, år det ingalunda självklart att det automatiskt skall ansesvara med den unges bästa förenligt att en adoption sker, även om enadoptivförälder anmäler sig som i och för sig är lämplig. Dethandlar nämligen här om en kategori barn - eller unga personer - som befinnersig i en alldeles särskilt svår situation, så att man med fog kan göra gällandeatt ansvaret för deras utveckling, för deras livssituation och ställning Samtycke och tillstånd till adoption isamhället, inte är någonting som uteslutande bör överlämnas åt ett ordinärtföräldraskap. Jag menar att det finns skäl att hävda att samhället i sådanafall borde behålla den särskilda insyn som t. ex. en särskilt förordnad förmyndareinnebär. De unga människor det här gäller behöver i alldeles särskilt hög gradformer av samhällelig omsorg och samhälleligt stöd för att kunna leva på ettmänskligt sätt. Det är ingalunda så att ett ordinärt föräldraskap kan beräknaserbjuda dem ett fullgott sådant stöd. Tvärtom finns det väl en viss risk attett ordinärt föräldraskap - även om det utövas med största ansvar, störstaentusiasm och engagemang - inte räcker till för att garantera dessa ungamänniskor en något så när likvärdig behandling och bästa möjliga utveckling. Om de nya bestämmelserna går igenom - och om intedomstolarna är väldigt vaksamma - kan man få en situation som innebär att denunge kommer i ett sämre läge än om samhället hade behållit det ytterstarättsliga ansvaret för vederbörandes tillvaro och förbehållit sig möjlighetenatt så ingripa i den unges liv att bästa möjliga omsorg, bästa möjligakompensation för handikappet, hade ställts till förfogande. Jag förstår inte riktigt vad det är för övervägande skälsom skulle tala för att man skall göra sig kvitt - eller inskränka - denmöjligheten. Är det fråga om så allvarliga handikapp, så tycker jag attöverväldigande skäl talar för att man borde vara försiktig med attavstänga de samhälleliga myndigheterna från den insyn i den unges liv som deeljest skulle kunna ha - och som förmodligen i många fall skulle kunna varatill nytta. Sedan är det en annan fråga som uppstår. Om man nu medgerrätt till adoption utan samtycke av en ung människa som är svårt psykiskt sjukeller svårt psykiskt handikappad på annat sätt, är det inte då risk att självadetta förhållande bHr ett slags motiv för att inte utröna vederbörandesverkliga vilja? Ett visst psykiskt handikapp innebär ju inte med nödvändighetatt den unge är betagen möjligheten att uttrycka sin vilja. Detberor alltså då helt och hållet på domstolens egen bedömning huruvida man skallförklara vederbörande oförmögen att tillkännage sin vilja, i sådan grad att mankan bortse från alla former av viljeyttringar. Det finns nämligen, som vikänner till, andra viljeyttringar för en människa än språkets ord. Låt oss vidare anta att den situationen inträffar attnågon kommer och vill -kanske i och för sig på goda och hederliga grunder -adoptera en ung människa som är t. ex. svårt psykotisk och bedöms varavaraktigt inkapabel att ge sin vilja till känna. Domstolen kan då med de nyabestämmelserna godta en sådan adoption utan att utröna den adopterades vilja. Ponera sedan att i enlighet med alla modernaforskningsresultat en framgångsrik psykiatrisk behandling med moderna metoderleder till att psykosen hävs och att den unga människan kanske ett par årsenare framträder fullt frisk - eller i varje fall fullt orienterad om sinsituation i tillvaron. Och vilken situation vaknar den unga människan då upptill? Jo, till en situation där han eller hon är adopterad utan sitt samtycke.Har lagutskottet funderat över vilka komplikationer som kan uppstå i ett sådantläge, vid en sådan variant? Det verkar inte så, eftersom de här problemen och svårigheterna inte på något sätt är kommenterade ibetänkandet. Det kan uppstå situationer där barnet eller den ungefaktiskt kan ge uttryck för sin vilja , där en sådan förändringinträffar i vederbörandes tillstånd att detta blir möjligt. Då har man alltsågodtagit en handling som har genomgripande betydelse för den unga människansliv utan att ha inhämtat vederbörandes samtycke. Om jag inte har bedömt saken alldeles fel är det så attskälet till att den här propositionen kom till stånd är ett konkret rättsfall ilandet, där ett par presumtiva adoptivföräldrar ville adoptera två syskon,varav det ena hade ett sådant svårt handikapp om vilket det här är fråga. Defick adoptera det ena syskonet men inte det andra. Det kan naturligtvis,åtminstone ytligt sett, tyckas vara en stötande situation att det handikappadebarnet inte fick vara hos det syskon som det bedömdes ha en anknytning tilldärför att lagen inte tillät en adoption utan samtycke och samtycke inte kundeinhämtas. Jag kan medge att en sådan situation år tänkbar, och denär naturligtvis på intet sätt eftersträvansvärd, men jag vill också ställafrågan; Kan man inte lösa sådana situationer på annat sätt än genom att ta bortkravet på samtycke? Där återkommer jag till den principiella argumentation försådana här fall som jag anförde inledningsvis. Om det nu är så att två syskonvisserligen bedöms höra samman, har så stark anknytning till varandra att debehöver varandra, är det ändå obestridligt att, om det i det ena falletföreligger ett mycket svårt psykiskt handikapp, syskonens hela utgångslägepersonligt och samhälleligt är mycket olika. Man kan faktiskt även då, medsamma berätfigande, ställa frågan: Är det inte i så fall lämpligt att ha olikarättslig status för de båda för att i den svårt handikappades fall möjliggöraden samhälleliga insyn och den omsorg som förmodligen kan utövas bättre om intesamhället har avhänt sig det rättsliga vårdnadsansvaret? Det förefaller mig uppenbartatt syskonen inte för den skull behöver skiljas åt. De kan ju vistas i sammafamilj, men det handikappade syskonet får en annan rättslig status - det kanvistas där som fosterbarn eller vården kan betraktas som en form av faktiskvård, som inte medför några direkta rättsliga konsekvenser. Den faktiskavårdnaden och den rättsliga vårdnaden beiiover på intet sätt överensstämma. Kanman inte lösa en sådan situation utan att frånhända samhället möjligheternatill insyn och omsorg och avskaffa den principiellt viktiga regeln om samtyckevid adoption? I ett sådant läge, med två syskon med så olikaförutsättningar, kan man snarare säga att en rimlig grad av likhet i derasutgångsläge inför livet faktiskt borde motivera en rättslig olikhet, eftersomdet ena barnet behöver samhällets speciella stöd i en helt annan utsträckningän det barn som inte har något psykiskt handikapp. Även om det handlar omfåtaliga och sällsynta fall kan faktiskt den varianten förekomma att ettpsykotiskt barn är psykotiskt på grund av en familjekonflikt och enfamiljebakgrund som kan ha med det andra syskonet att göra. Då är det ju inte alls självklart att syskonen skallföljas åt. Man får inte lägga in någon vidskepelse i det här medsyskonanknytningen, för den är ibland till nytta men den är inte alltid tillnytta. Man bör i domstolarna Samtycke och tillstånd till adoption Samtycke och tillstånd till adoption förbehållasig möjligheten att i det individuella fallet välja en lösning som kanske integår efter huvudregeln, inte går efter vad som är det statistiskt vanliga, utansom går efter det som i det individuella fallet är till barnets bästa. Det ärinte alltid som ett barns bästa är att vara hos sina syskon. Det beror helt påkonfliktsituationen och läget i allmänhet i det enskilda fallet. Det finns i 4 kap. 5 § i den aktuella lagstiftningen ocksåett första moment, som inte berör samtycke i den form jag nu har redogjort förutan som är en kvarvarande äldre bestämmelse. Där heter det att barn kan adopteras utan sitt eget samtycke, om det skulle ländavederbörande till skada att bli tillfrågad. Jag är något förvånad över attlagutskottet inte har tagit upp den gamla bestämmelsen, när utskottet nu ändåhade hela komplexet för granskning. Efter vad jag förstått är bakgrunden tillden gamla bestämmelsen att man förr ansåg att det fanns vissa ting rörande bördoch ursprung som var för ömtåliga att beröra med ett barn och som man därförskulle hemlighålla för barnet. Det är alltså orsaken till att man, när barnetbefann sig i en viss ålder, inte skulle tillfråga barnet om sådana saker somadoption. Jag kan inte finna att det står i överensstämmelse med moderntsamhälleligt tänkande och med principerna på det här området i övrigt. Tvärtomär det väl så att man numera betraktar det som en rättighet för barnet attkunna åtnjuta en klar upplysning om sitt verkliga ursprung och sin verkligabörd. Vad jag vet råder numera allmänt den uppfattningen att barnet skall kännatill sitt verkliga ursprung. Det är ingenting man skall hemlighålla, det äringenting man skall skydda barnet för, därför att ett sådant skydd är ettfalskt skydd - det är inget verkligt skydd. Man skall vara rak och ärlig motbarnet. Då är det förvånande att lagutskottet inte passade på att föreslå attden här bestämmelsen skulle bort. Jag vill återigen ställa frågan till den eventuelletalesmannen för utskottet: Varför begagnade ni inte tillfället att få bort denhär bestämmelsen? Jag tycker att den står i ganska dålig överensstämmelse medmodern rättspraxis. Och bestämmelsen är ju tiUämpbar på alla kategorier av ungamänniskor i motsvarande situation. Slutligen, herr talman, skall jag göra några kortareflexioner rörande ett helt annat avsnitt i den här lagstiftningen, där detföreslås en förändring. Förändringen innebär att man skall skärpaförutsättningarna för tillstånd till adoption på det sättet att det skallfinnas ett särskilt personligt förhållande mellan den tilltänktaadoptivföräldern och barnet, ifall en adoption skall godkännas. Jag harspekulerat litet över vilka de verkliga motiven - som inte är redovisade i varesig proposition eller utskottsbetänkande - bakom detta är. Ett motiv kan juvara att man vill undvika eller motarbeta vissa typer av adöptionsfall. a.har det sagts mig att man tar sikte på att förhindra att barn till utländskamedborgare, vilka är utvisningshotade, skall kunna få stanna kvar i Sverigegenom att några svenskar erbjuder sig att adoptera dem. Oavsett hur det är medmotiven har jag också här en känsla av att man inte riktigt tänkt igenom vaddet är man gett sig in på. fanns ju inte den här bestämmelsen om attdet skulle finnas något särskilt personligt förhållandemellan adoptivförälder och barn, innan adoption kunde ske. Och om man nu infören sådan särskild bestämmelse, kan det ju hända att man utesluter möjlighetenför adoption i fall där faktiskt adoptionen skulle vara till barnets bästa. Ponera t. ex. att ett barns föräldrar båda omkommer i enbilolycka, en tyvärr inte så helt omöjlig situation i det här samhället. Poneravidare att barnet inte har någon släktanknytning i övrigt, också en fullttänkbar situation i ett där människor flyttar från land till land.Skulle det då vara uteslutet för ett svenskt par att kunna adoptera ett sådantbarn, för den händelse det inte fanns den personliga anknytning om vilken det härtalas? Jag kan inte förstå att den nya, skärpta bestämmelsen ioch för sig skulle vara ett effektivare skydd mot skenadoptioner än de tidigarebestämmelserna, eftersom de tidigare bestämmelserna ju innehöll frasen attadoptionen skulle vara till fördel för barnet. En domstol kunde väl under allaomständigheter säga att vad den bedömde vara ett försök till skenadoption intevar till fördel för barnet. Även kravet på att den adopterande skall varaberedd att uppfostra barnet tycker jag hade varit fullt tillräckligt för attavvärja eventuella försök till skenadoption. Jag förstår alltså inte vad meningen är med den nya,skärpta bestämmelsen. Det kan ju, som jag har förstått, finnas fall där denenda rimliga lösningen skulle vara en adoption, även om den inte föregåtts avnågon långvarig personlig anknytning mellan barnet och den blivande adoptivföräldern.Det finns ju situationer när barn av omständigheterna råkar stå alldelesensamma i världen.