prot · G409161 · 1980-12-31 00:00:00 — är det slags passivitet som socialdemokraternastår för detsamma som att aktivt verka för en ytterligare försämring av densvenska ekonomin. Att skjuta upp nödvändiga åtgärder till morgondagen, attavvakta nya krisprogram, nya rådslag eller att tro sig kunna lösa problemen medslagord eller klyschor är, enligt min mening, uttryck för en ansvarslöshet somborde vara främmande för demokratiska partier. Det räcker inte att vidta åtgärder bara på den ekonomiskapolitikens område. Det är i hög grad fråga om själva samhällsklimatet. Dettamåste stimulera arbetsamhet och framtidstro och därmed skapa förutsättningarför ekonomiskt framåtskridande. Mycket av det som har hänt i under detsenaste årtiondet har sin rot i förhållanden som motverkat just det skapandesamhällsklimatet. har världens högsta skattetryck. harvärldens högsta marginalskatter. Vi vet, eller borde veta, att sådant drabbar initiativförmå gan och arbetslusten samt samhällsekonomin i dess helhet. Det driver på inflationen och fördärvar den effektiva arbetsfördelning som är välståndets kärna. Vi kan inte fortsätta längre med skatteförhållanden som gjort det 112 svenska folket till, för att talamed , ""ett folk av fifflare". Den växande offentliga sektorn harinte bara skakat vår ekonomi utan lett till krångel och byråkrati, som hämmarinitiativ, investeringar och nya satsningar. Vi har en arbetsmarknadslagstiftningsom minskat rörligheten på arbetsmarknaden och är ägnad att motverka denproduktivitetsutveckling som vi behöver, om vi skall kunna ha det bättre iSverige än i andra länder. Vi har en bostadspolitik som har kopplat bort efterfrågansstyrande funktioner. Vår bostadsförsörjning är dyr, ineffektiv och ger intemänniskorna den valfrihet som de har på alla andra områden. Det är bl. a. sådana problem som vi måste ta itu med föratt "liberalisera" vårt samhälle. Vi måste göra öppnare,bryta ned de fördämningar som finns på olika håll och göra det möjligt förmänniskor att ta både ansvar och egna initiativ. Vi måste avreglera i ställetför att reglera. Vi måste förmånskliga staten, inte förstatliga människorna. Hantalade om gammalliberalism. Jag vidhåller att diskussionen inför 1980-taletmåste gälla, om vi skall fullfölja de liberala traditioner på vilka vi tidigarekunde bygga en stor värdegemenskap, eller om socialdemokraterna vill bryta meddenna tradition och välja den kurs som de slog in på , enkurs som medförde ökad politisering av samhället och av vår ekonomi, en kursmot ökad kollektivisering av enskilda individer, en kurs, tillspetsat, mot vadOlof kallar ekonomisk demokrati. Det var när det liberala tänkandet inom socialdemokratin -för det har obestridligen funnits i hög grad bland socialdemokraterna - börjadeurholkas och stelna som de politiska klyftorna ökade. Det var då de ekonomiskaproblemen började växa till. Det var då de svårigheter vi har grundlades. Gå fill historien, ! gillar ju inteatt jag hänvisar till historien i sådana här sammanhang, men läs än en gång PerAlbin-linjen eller läs Socialismen inför verkligheten! Eller, omOlof har läst den, läs om den! var ju en gång socialdemokratinsfrämste ideolog, och jag vill gärna citera honom: Det är i själva verket förvånande vilken överensstämmelsesom ofta påträffas mellan de merkantilistiska 1700-talsförfattarnasplanmässighetsre-sonemang och socialistiska författares målningar av detplanmässigt ledda och reglerade samhällets förträfflighet. Tanken på enplanmässig samhällelig produktion av merkantilistisk typ har emellertid ingetsom helst samband med socialdemokratins sociologiska grundsyn. Det trodde alltså när han skrev det här, ochhan fortsätter: Det är ett frappant faktum att socialdemokratin är den somhär i landet konsekventast hävdat frihandeln och den ekonomiska friheten överhuvud taget. Det var dådet. De senaste 15 årens utveckling i svensk socialdemokratihar en helt annan inriktning. Talet om vidgad ekonomisk frihet har ersatts avkollektiviseringssträvanden genom löntagarfonder och utbyggd statlig dirigismöver närings- Den ekonomiska politiken, m. m. 8 protokod 1980/81:161-162 Den ekonomiska poUnken, m. m. livet, talet om frihandel av krav på importrestriktioner.Den liberala idétradition som betraktade som levande och självklarför den tidens socialdemokrater har efterträtts av en teknokratisk traditionmed korporativistiska inslag. Kollektiven, organisationerna och Samhället medstort S skall svara för utvecklingen på snart sagt alla områden. Individernasinsats skall kanaliseras genom gruppen, genom kollektiven. Allt detta vill mani hägnet av det verkligt fina ordet solidaritet, som jag menar på det härsättet missbrukas. Nej, om framtidens politik skall lyckas, om människornaskall få det bättre i vårt land, både materiellt och som fria kulturvarelser,då måste vi slå vakt om de värderingar i fråga om individernas centrala roll ivälfärdssamhället som en gång var gemensamma. I stället för att arbeta för ettmera reglerat, mera byråkratiserat och mera politiskt styrt samhälle måste vialltså verka för ett öppnare . Vi behöver - jag upprepar det - en liberal revolution,ingen socialistisk stagnation. Och vi har, menar jag, goda möjligheter att nåresultat med en liberal grundsyn. är fortfarande ett av de rikasteländerna i västvärlden, och vi har skapat den rikedomen genom en liberalekonomi. Även om skolan och utbildningssystemet lämnar åtskilligt övrigt attönska, är det svenska folket i genomsnitt välutbildat. Det är arbetsamt ochyrkesskick-ligt. Och vi skall ta till vara detta - eller rättare sagt skapaförutsättningar för att dessa goda egenskaper skall kunna tas till vara. När vi gör gällande att måste spara sig ut urkrisen innebär detta inte bara att vi måste bringa ner vår konsumtion, både denprivata och den offentliga, till en nivå som motsvarar våra reala resurser,utan också att vi måste avsätta - förlåt bilden - mera utsäde för morgondagensskördar än vad vi har gjort . Detta innebär i sintur att vi måste arbeta mera, öka vår samlade produktionsförmåga, ta till vara denkapacitet vi förfogar över och genom ökad produkfivitet ta den till vara bättreän vi har gjort . Konkreta slutsatser av vad jag här har sagt är för vårtvidkommande för det första att vi skall fortsätta att verka för denskattepolitik som trepartiregeringen bara var heltöverens om. Vi måste fullfölja strävandena att åstadkomma de rejälamarginalskattesänkningar som de två andra borgerliga partiernas ledare vitt ochbrett talade om och lovade genomföra. Vi måste för det andra minska budgetunderskottet genom attbegränsa utgiftsexpansionen, inte genom att öka skatterna, för detta får iutbudshänseende rakt motsatta konsekvenser. Det har socialdemokraterna- högskattepartiet framförandra- äntligen haft mod att medge. Sent skall syndaren vakna, brukar GunnarSträng säga. Men vi får tydUgen vänta på de konkreta slutsatserna avdenna nyvunna insikt. Vi måste för det tredje verka för ett bra företagarklimati ordets vidsträckta mening: ett klimat som stimulerar initiativ, nya satsningaroch investeringar. Det ärinte minst småföretagandet som man tänker på, för det är inom den Nr 161 mindre företagsamheten som de nya idéerna företrädesvis föds, och det är xiHaopn dpn här som de större företagen har och får sina rötter. Det ärintressant att konstatera att treparfiregeringens industriminister nu i egenskapav industriminister i tvåpartiregeringen i uttalande efter uttalande -, pkonom 'skn klart lovar åtgärder som vi moderater ville genomföra itrepartiregeringarna, /7], mmen som då stoppades eller uppsköts på grund av de andra partiernas motstånd. Vi måste för det fjärde verka för ett utbildningssystemdär kvaliteten sätts i centrum, ett system som bevarar och bibringar kunskaperoch tar till vara och utvecklar slumrande begåvningsresurser. För det femte måste vi verka för en familjepolitik byggdpå valfrihet och kostnadsmedvetande som ger den trygghet som består i attfamiljerna kan forma sin tillvaro efter egna önskemål och egna behov. Alltflera har börjat inse att höjda eller nya bidrag inte ger den verkligatryggheten, även om de kan bidra till större ekonomiskt oberoende. Men verkligtoberoende får bara den familj som vet med sig att den kan leva på den egnainkomsten. Vi kommer att verka för en social trygghet som bygger påjust detta slags oberoende och att detta slags oberoende skall ges så många sommöjligt. En social trygghet som bygger på att bidrag får ersättaarbetsinkomster efter skatt och förutsätter en rundgång i trygghetssystemet,ger inte den säkerhet som människorna innerst inne vill ha. Det skyddsnät som varje ansvarskännande, socialt medvetetsamhälle måste bygga upp skall vara ett skyddsnät för de svaga i samhället,inte förvandlas till en hängmatta för normalinkomsttagarna. Vi kommer för det sjätte att verka för en bostadspolifiksom slår vakt om valfriheten, för en polifik som förutsätter att löften skallhållas också fill villaägarna. Vi vill öka ansvarstagandet ochkostnadsmedvetandet samt sänka bostadskostnaderna genom ägarlägenheter ellerbostadsrätter. Det måste vara lika naturligt för en familj, att äga sinlägenhet i ett flerfamiljshus som för den småhusboende att äga sitt hus. Bostadspolitikenmåste generellt utformas för att passa inte de stora kommunala bostadsbolagen,utan den enskilde medborgaren. Låt mig, herr talman, sammanfattningsvis slå fast att detför oss moderater inte finns någon motsättning mellan det trygga samhället ochdet öppna samhället. Jag talar självfallet inte för något slags återgång tillden gamla nattväktarstaten. Men större valfrihet och ökat oberoende gertrygghet främst därför att det möjliggör för den enskilde medborgaren att självpåverka sin tillvaro. Det gäller i lika mån för den starke som för den svage,även om möjligheterna i det hänseendet självfallet varierar. De gemensamma insatser som ett samhälle måste vidta tillskydd för de mest utsatta, skall inriktas på att ge även de svaga möjligheteratt efter måttet av sin förmåga njuta frihetens frukter. Det finns heller ingen motsättning mellan ekonomisktframåtskridande och det trygga samhället. En sund ekonomi, en effektiv produktion och hög produkfivitet skapar reala tillgångar med vilkas hjälp vi kan inte bara 115 Nr 161 garantera tryggheten, utan också vidareutveckla den. Och vi måste,menar rr-A A jag, åter och åter göra klart för oss atttryggheten för de äldre och för barnen i den " " ' inoi dagenssamhälle är frukterna av arbetsinsatser under gångna decennier. De brister vi kan konstatera är att hänförafill stagnationen eller r\ u h tillbakagången , och det är under1980-talet vi lägger ,.., grunden för morgondagens samhälle. politiken, m. m. När jag gång efter gångförespråkar ett öppnare samhälle med större frihet för den enskilde, ökademöjligheter för honom eller henne att ta ansvar och större förutsättningar förvalfrihet och oberoende, då gör socialdemokraterna gällande att vi är densociala trygghetens fiende. Vi är, som man brukar säga, "nyegoister".Vi sätter egoismen i högsätet. Ansvaret för den egna familjen, för barnen ochför framtiden skulle alltså vara ett uttryck för egoism. Det skulle alltså varaett uttryck för motsatsen till samhällssolida-ritet. Ingenting kan varafelakfigare. Attvi har lämnat nattväktarstaten bakom oss och att det moderna samhället krävergemensamma lösningar i högre grad än tidigare samhällen är obestridligt. Men omman gör en dogm av att kollektiva lösningar är bättre än individuella och görkollektiva lösningar till ett självändamål i stället för att utforma dem på ettsådant sätt att den enskildes frihet och oberoende vidgas, då hartrygghetspolitiken lett till en ny otrygghet, ett nytt beroende. kan inte stå här i talarstol och på det sätt som hangjorde bestrida att vi i det kollektiva socialasamhälle har ett nytt slags otrygghet i våra bostadsområden, i våra skolor,bland våra ungdomar, i våra familjer och bland de äldre. En sådan otrygghetfinns också bland de många hundratusentals företagare som skall lägga grundenför vår ekonomiska framtid.och vilkas framfidstro är avgörande för att dengrunden blir fillräckligt fast och bred. Detär bra, menar jag, att socialdemokraterna nu har blivit mera medvetna om hurverkligheten ser ut. De dolde denna verklighet . Men ocksåi detta hänseende väntar vi nu på de konkreta slutsatserna. Vimoderater skulle, gör socialdemokraterna gällande, vara ointresserade avfördelningsproblemen. Ingalunda är så fallet. Jag menar att en rättvisfördelningspolitik är ett av villkoren för framåtskridande. Men fördelningspolitikenkan också ta sig sådana uttryck att den både direkt och indirekt motverkar justframåtskridande. Fördelningenav resurser i dagens utgör inte samma problem som i 1940- och 1950-talens . Klyftan går inte på samma sätt som tidigare mellan besuttna och obesuttna, mellan höginkomsttagare och låginkomsttagare. I själva verket dras den avgörande gränsen mellan de anspråk som den offentliga sektorn reser och det tillgängliga utrymmet för de enskilda medborgarna. Ju mer stat och kommun tar i anspråk, desto mindre blir det över för den enskilde att med egna arbetsinsatser och eget sparande förbättra sin tillvaro. Men just denna fördelningskonflikt mellan det offentliga och de enskilda har socialdemokraterna inte velat debattera. Det 116 finns visserligen några klartänkande inom Metalloch LO som vågar tala klarspråk, men den helt överväldigande majoriteten avsocialdemokrater föredrar när denna fråga aktualiseras att tala om någontingannat. Jag har här i , trots upprepade uppmaningar, ickefått något som helst erkännande av denna nya fördelningskonflikts existens,trots att den blivit alltmer akut i varje avtalsrörelse och trots att strävanatt skjuta den ifrån sig har lett till att vi har kommit att leva långt övervåra tillgångar. När skall upphöra att likt strutsen sticka huvudeti sanden? Jag medger att tanken svindlar inför en sådan syn, men att det ärfråga om strutspolitik lär ingen kunna bestrida. Vi tog, herr talman, i regeringsställning vårt ansvar föratt sanera ekonomi. Vi är beredda att bära motsvarande ansvar ioppositionsställning. Och vi kommer att bevaka att trepartiregeringens politikfullföljs i enlighet med statsministerns löften inför denna kammare - löftensom vi utgår från kommer att hållas. Skulle det visa sig att minoritetsregeringen avviker frånden ekonomiska saneringens väg som vi i trepartiregeringen var överens om förmindre än sedan, måste självfallet regeringen vara beredd att ta deparlamentariska konsekvenserna av detta. Vi moderater kommer att verka för att den borgerligapolitik fullföljs som väljarna givit oss mandat att föra - en politik som förutsättersamverkan mellan de tre borgerliga partierna. lösningar som omfattar ävenandra partier utgör självfallet inget hinder för en sådan polifik. Ju bredarebas våra ekonomiska saneringsåtgärder kan vila på, desto bättre är detsjälvfallet för vårt lands ekonomi och framtid. Men denna vårt lands framtidgagnas inte av villkorslösa kapitulationer som innebär att densocialdemokratiska skattepolitik som de tre partierna gemensamt bekämpat iregeringsställning plötsligt, över den underbara natten, skall styra viktigaavgöranden. regeringsskifte gav goda möjligheter att vändakursen på den svenska statsskutan. Ingen kan bestrida att en kursomläggning ägtrum och att mycket har åstadkommits. Mera kunde ha åstadkommits, om inte 1976års akuta kris och de alltmer påtagliga strukturproblemen i allra högsta gradbegränsat den politiska handlingsfriheten. När vi diskuterar kursomläggningens betydelse, måste vioch folket i gemen självfallet beakta vad som skulle ha skett omsocialdemokraterna suttit kvar . Detta kan vi utläsa ur deras egnamotioner och konstatera efter deras handlande här i under de gångnaåren. Vi skulle ha haft ett skattetryck som varit 20 ä 30 miljarder kronorhögre än det vi har . Vi skulle ha haft en genomreglerad och byråkratiskekonomi. Medborgarnas valfrihet skulle ha varit långt mera begränsad än vad denär . Byråkratin skulle ha varit mera utbyggd, och förutsättningarna för enlångsikfig sanering av vår ekonomi med bevarad frihet skulle ha varit oerhörtmycket sämre. Oberoende av vilken regering som sitter, måste Sverigesbalansproblem lösas. Vi kan inte leva med växande budgetunderskott och en bristi vår bytesbalans som tvingar oss att alltmer skuldsätta kohimandegenerationer utomlands - på den punkten är alla demokratiska partier Den ekonomiska poUtiken, m. in. Nr 161 överens. Krisen måste övervinnasmed gemensamma ansträngningar som Tisdaeenden förutsätter klarsyn och politisktmod. Det kräver optimism och framåtanda. 9 iuni1981 ' förutsätter att förtroendetför politiken och politikerna inte Denekonomiska Våra möjligheter att nå framgång ivårt arbete beror på det förtroende som nolitiken m m " insatser möter ute blandfolk. Den breda samverkan som det kan bli fråga ommåste av människorna mötas med förtroende. Om vi politiker skall kunna bevaramänniskornas förtroende, måste människorna veta att de löften som vi har givitockså hålls och att det arbete som vi bedriver utövas med konsekvens,ansvarsmedvetande och politiskt mod. Vi moderater litar på medborgarna. Därförmenar vi att medborgarna också måste kunna lita på oss. Det är helt avgörandeför att vi skall kunna klara de ekonomisk-politiska problem som vårt land harframför sig, och inte till kommande generafioner överlämna ett skuldsatt landmed mycket större problem än de som vi brottas med . De är stora nog somde är. AnL 55 () replik: Av tidsskäl begränsar jag mig till en replikpå . slutade pampigt med att säga: Vi moderaterlitar på medborgarna. Men så mycket litade ni inte på medborgarna att ni vågadegå med på ett nyval. Därvidlag hade ni inte förtroende för medborgarna. Sedan frågade jag stillsamt om inte någongång också kunde citera uttalandena av gamla högerpolitiker, högertänkare, istället för att bara läsa upp vad socialdemokrater eller liberaler sagt. Hansvarar då med att läsa upp en lång "dräpa" av socialdemokraten . Därefter hänvisar han till något vänligt som Per harsagt om när denne avgick. Jag lovar att jag den dagen drar sig tillbakakommer att ha mycket vänliga ord att säga om honom, icke såsom ekonomiministermen väl såsom en skicklig ledare för högerkrafterna i samhället. Så vänta bara! Jag har faktiskt inte begärt att skall citerat. ex. vore för mycket begärt. Men , Trygger, Domöosv. kunde väl citeras i stället för, som ständigt är fallet, dessasocialdemokrater. Vidare sade : Vi moderater har ett klart receptpå hur ekonomiska problem skall angripas. Ja, det sade ni när ni var iopposition. Då sade ni: Vi skall halvera inflationen. Vi har receptet.- Inflationen blev dubbelt så hög. Vi skall sänka skatten. Det går att sänka skatten, om baraviljan finns. -Ni höjde 60 skatter och det totala skattetrycket. Vi skall hushålla med statens finanser. Vi har receptet. -Budgetunderskottet uppgår nu till 70 miljarder. Vi skall inte låna i utlandet. - Utlandsupplåningen uppgårnu till 60 118 miljarder. Vi skall skära ner byråkratin. - Antalet byråkrater bara ökar, och så skedde inte minst undermoderaternas tid i kanslihuset. Ni har ju fått chansen att pröva ert recept, menresultatet blev det motsatta. Det blev ett totalt misslyckande. Tänk om enfamilj hade en sjuk anhörig och kallade på en läkare som ställde sig vidsängkanten och ropade: Jag har receptet! Men patienten blev bara sjukare. Dåropade läkaren en gång till: Jag har receptet! Sedan tillämpades det. Menpatienten blev bara sjukare. Det här fick pågå dag ut och dag in, vecka ut ochvecka in - har vi nu plågats - och fortfarande roparläkaren: Jag har receptet! - och det är nog mycket det som det ärfråga om i svensk politik -börjar om inte patienten, som kanske ärvid fullt medvetande efter all omild behandling, så i varje fall hans närmasteomgivning att gripas av misstro. Man säger; Det är nog bättre att vi kallar påen annan läkare som har litet bättre recept. Den ståndpunkten tror jag attsvenska folket med eftertryck har kommit fram till. Den ekonomiska poUtiken, m. m. AnL 56GÖSTA () replik: Jag kan mycket väl förstå patienten.Problemet är ju bara att den alternafive läkare som det kanske blir fråga ominte har något recept. Ni har ju inte något recept att komma med. Det är baraord och missnöjespropaganda för hela slanten. Det hjälper inte att bara klagaöver att patienten är sjuk. Man måste ju också ordinera någonting. Somligasjukdomar tar det dessutom rätt att bota, och om orsakerna till desjukdomarna ligger långt tillbaka i tiden och vederbörande har gått och nött påsitt dåliga huvud eller sin dåliga mage eller vad det nu kan vara, så tar detmycket att bota den patienten än den som kommer under vårdtillräckligt fidigt. Hade vi fått en borgerlig regering på ett fidigarestadium, så hade det recept som vi hade skrivit ut kunnat bota vederbörande. Nudröjde det alldeles för . Har klart för sig att ökningen av den svenskabruttonationalprodukten ända - jag tror inte att då varpåtänkt som partiledare, ja, kanske på några håll - låg under ? Har klart för sig att krisen ledde till attden svenska produktionen kom att ligga långt under genomsnitt, att desvenska arbetskraftskostnaderna kom att ligga långt över OECDS:s genomsnitt,att produktiviteten i det svenska samhället kom att ligga långt under ? Är det så märkligt att patienten - den svenska ekonomin -efter en sådan pärs har det besvärligt och att det tar tid att få vederbörandepå fötter igen? Jag upprepar: Skillnaden är den att vi har recept attkomma med. Vi har dessutom mod att föreskriva de nödvändiga ordinationerna,medan tror att man med besvärjelser kan läka den sjuke. Det ärmöjligt att man kan göra det i vissa primitiva samhällen, men inte i demokratinSverige. Vad sedangäller det gamla högerfolket - Domö, Trygger och - Nr 161 eller andra gamlingar som Staaffoch kan det vara rätt intressant att Tisdaeen den ' ''" "'"" ' faktum att politiker är polifikerför sin tid och att de Q inni1981 förhållanden som då råder i höggrad färgar de politiska uttalandena och den politik som man bedriver. Jag tror inte att med större förtjusning Denekonomiska -tille här i kammaren citera allting som sade på sintid. nolitiken m m Staaff var emot proportionella valvet vi och att det var högerfolk som föreslogproportionella val, det vet vi. Men gå tillbaka till det förflutna och bedöm depolitiker som var talesmän för svenska folket mot bakgrund av den miljö ivilken de verkade, så blir situationen en annan. Vad som däremot är väldigt intressant att studera är desocialdemokrater som talade för en mycket mera liberal syn på densvenska ekonomin framöver, de politiker som talade emot konfrontationspolitik,vilket Per gjorde. Att citera dem och jämföra dem med dagenssocialdemokrater - eftersom dagens socialdemokrater har gått en negativutveckling till mötes - tycker jag är väldigt intressant. Att citera gamla högermän, som kanhända var mycket reaktionärai jämförelse med dagens moderater, nyttar ingenting. Om vi nu är så mycketbättre än de, stå då här i kammaren och beröm oss i stället. Det tycker jagvore fullt logiskt att göra. Men när socialdemokrater försämras , dåtycker jag man har anledning att vara verkligt bekymrad och orolig, och dåtycker jag att den typ av citat som jag anfört fyller sin plats. Den dag ni blir bättre än Per , , - jagmenar inte personligen, men den dag ni för en bättre politik än den Per Albintalade för, en mera liberal marknadspolitik som talade för- den dagenskall jag berömma er också, det lovar jag. om jag får leva så . Sedan väntar jag med väldigt stor spänning på detavskedstal som skall hålla för mig. Jag förstår att medförtjusning skall avtacka mig för gångna tider här i kammaren. Det skall bli enhärlig fest! AnL 57 () replik; Det är mycket riktigt som säger,att politiker skall bedömas . har med stor mödakravlat sig fram till Per tid. Dit har de hunnit, och därför kan de nustå och berömma Per . Sedan är det så att rent definitionsmässigt blir visocialdemokrater alltid sämre.