prot · G40929 · 1980-12-31 00:00:00 — pensionärernahar blivit fler, dels all andelen ATP-pensionärer med något högre pensioner harökat. Den enskilde pensionären har verkligen inle haft någon så lysandeslandardulveckling som vill låta påskina. Utifrån dessa felaktiga premisser hävdar sedan regeringen,all eftersom reallönerna kommer atl sjunka i framliden, måste ocksåpensionärernas levnadsstandard sänkas. Men detta måste sägas vara en orimligmålsättning för den ekonomiska politiken. Del lär inle gå alt upprätthålla varesig arbetsvilja eller industriell utveckling, om vi långsiktigt skall inriktaoss på all svenska folkels levnadsvillkor oavbrutet, år för år, skallförsämras. Del inser också finansutskottets borgerliga majoritet, som harändrat på del här och skriver atl den nödvändiga induslriexpansionen kräver enökning av reallönerna. Därmed förskjuts alltså argumenteringen - för altlöntagarna skall kunna få en höjning av levnadsstandarden i framliden måstepensionärernas standard sänkas. Det slår naturligtvis utskoltsmajoritelen fritt altargumentera på del sättet. Men jag måste be kammarens ledamöter observera tvåting. För del första: Med den nya indexteknik regeringen föreslår kommerpensionernas realvärde alt sjunka även i det för svensk ekonomi ytterligtgynnsamma fallet atl de reala olje- och energipriserna sjunker, vilket rimligenmåste innebära ett betydande utrymme för standardförbättringar. För det andra:Urholkningen av ATP-syslemels värdebeständighet förändrar hela systemetsfunktionssätt-värdelav inljänla pensionspoäng sjunker, fler människorslår i dels. k. basbeloppslakel och får lägre pensioner osv. har försökt spela ul löntagare molpensionärer och ställer löntagarnas intresse av höjd levnadsstandard molpensionärernas intresse av värdebeständiga pensioner. Men sanningen är all desom förlorar mest är dagens löntagare - del är deras pensionspoäng somkraftigast sjunker i värde. Del gäller även redan intjänad pension ochinbetalda avgifter. Det är en utomordentligt allvarlig situationsom har uppstått i svensk politik. Det är nu ATP infördes. Detskedde efter hårda politiska strider. Men det har växt upp enförvissning, en trygghet bland löntagare om all pensionsreformen stodfast, alt den vilade på en utbredd enighet inte bara bland folkel utan ocksåhär i riksdag. Men delta visade sig vara en illusion. föregåendediskussioner och utredningar, närmast i smyg och med falska motiv, försökerregeringen slå sönder ett av fundamenlen i ATP-systemet, denvärdesäkring som var en huvudanledning till atl de svenska lönlagarna valde denallmänna Ijänstepensioneringen för alt klara sin ålderslrygghel. Del syslem manhar trott på , den trygghet man betalat för genom sina avgifter, skullenu nästan i förbigående brytas sönder genom ett i hast tillkommet riksdagsbeslut. Detta borde inle få ske, herr talman. Jag vädjar tillriksdagens ledamöter all visa litet förnuft och medmänsklig hänsyn. Avvisaregeringsförslagel om all ändra på basbeloppels värdebeständighet - del är illagenomtänkt, del har en rad orimliga konsekvenser och, framför allt, del är ellsvek mol både pensionärernaoch lönlagarna i del här landet. De fördelningspoliliska strävanden som finns i förslagetom alt urholka basbeloppels värdebeständighet lyser igenom också i en rad andraförslag i den s. k. besparingsproposilionen. Det gäller försämringen avbostadsbidragsvillkoren för människor med lägre inkomster, ökade kostnader förde sjuka, sämre förhållanden för glesbygdens människor, åtstramning förkommunerna, som drabbar framför allt barn och ungdom. Och del är ofrånkomligtalt det blir effekten - att det är just de grupperna som får sämre villkor -eftersom regeringen koncentrerat sina besparingar till de inkoms-löverföringarsom har till syfte just atl utjämna skillnader i standard och levnadsvillkor. Ändå hävdar regeringen all indragningarna drabbar alla,vilket skulle vara en särskild finess med den s. k. besparingspropositionen. Nuär del i och för sig inle alls givet, atl en åtstramning av budgetpolitikenskall drabba alla. Men regeringens påstående hade åtminstone haft trovärdighet,om del funnits något förslag som drabbat de besuttna och de högreinkomstlagarna i vårt samhälle. Men här gör man tvärtom - till dessa grupper delar man utnya förmåner. Man behåller inte bara indexregleringen av skatteskalan. Man villdessutom sänka skatten på större förmögenheter och skatten på aktieutdelningar.Den samlade effekten av detta blir en betydande överföring till personer medförmögenheter och stora inkomster som i del enskilda fallet kan överstiga . Hur regeringen med den givmildhelen gentemot devälsituerade kan vänta sig någon förståelse hos lönlagarna för sill krav på ensänkning av reallönerna med 3 ä är faktiskt obegripligt. Vi kan inle acceptera denna inriktning av fördelningspolitiken.Därför säger vi nej till merparten av de konkreta förslag som föreligger omnedskärningar av transfereringar till enskilda och till kommunerna. Vårabesparingsförslag riktar sig främst mol statens egen verksamhet. Vi föreslårsänkta försvarskoslnader, mindre byråkrati i kanslihuset, översyn av radio-ochTV-verksamheten, slopade dagarvoden i kommittéer, höjda avgifter och skärptaregler för inbetalning av skaller osv. Därmed uppgår våra förslag ombesparingar till samma belopp, ungefär 3,5 miljarder, som de regeringsförslagsom föreligger i sådant skick att vi över huvud tagel kunnat ta ställning tilldem. Vi föreslår ytterligare utgifter för atl stimuleraindustrins investeringar, forsknings- och utvecklingsarbetet, bygga broar,järnvägsmaleriel och säkerhetsutrustning samt för atl öka bostadsbyggandet.Vårt skatteförslag syftar dessutom fill att bevara reallönerna ochdärmed förhindra ett fall i den totala efterfrågan. Delta är alltså en klart mindre restriktiv politik än denregeringen föreslår. Men frågan är om den inle skulle vara bättre ägnad attuppfylla det mål regeringen eftersträvar, nämligen alt hålla nerebudgetunderskottet. Ulskottsmajoriteten gör sig inte någon överdriven möda atlanalysera regeringsförslagets verkningar på tillväxt och sysselsättning. Menman kan inte helt dölja del faktum, som är uppenbart för alla, alt del kommerall leda Besparingar i statsverksamheten, m. m. (omfattningen ochinriktningen av besparingarna) Besparingar i statsverksamheten, m. m. (omfattningen ochinriktningen av besparingarna) till ökadarbetslöshet och en mycket påtaglig dämpning av den ekonomiska tillväxten.Arbetslöshelsproblemel avfärdar man med alt det får lösas genom skattepolitikenoch arbetsmarknadspglitiken. Men frågan är då om del här leder till någon somhelst förbättring av statens finanser. Konjunkturinstitulel beräknar alt arbetslösheten igenomsnitt kommer alt öka till från årets genomsnitt på2%. Skulle regeringen ha ambitionen all hålla den registrerade arbetslöshetenpå dagens nivå, kommer utgifterna för AMS-ulbildning och beredskapsarbeten atlöka till i storleksordningen . Skullearbetsmarknadsministerns målsättning om öppen arbetslöshet gälla, ökarutgifterna för utbildningsinsatser, beredskapsarbeten ocharbetslöshetsersällning med . Dessa ökade kostnader förökad arbetslöshet och sämre sysselsättning - -måste jämföras med all de besparingar som uppnås genom regeringsförslagen inleens på lång sikt överstiger . Från vilken utgångspunkt man än granskar denekonomiska politik som förs av den borgerliga regeringen, ser den likahopplös ul. Den löser inle utan förvärrar inflationsproblemet. Den skapar ingaförutsättningar för alt skall kunna klara sina balansproblem. Den kommeratl beröva tiotusentals människor rätten till arbete. Den leder inle ens tillsitt mest omedelbara mål - all minska statens budgetunderskott. Såvida inle allt detta är resultatet av en också förregeringen oanad inkompetens, återstår bara en förklaring. Regeringentror uppriktigt atl behöver en rejäl kris och en rejäl arbetslöshet. Den förklaringen har också alla likheter med sanningen.Vid skallehöj-ningsbesluten hävdade man från regeringshåll atl enökad arbetslöshet var oundviklig av del skälet all landet inte längre har rådmed full sysselsättning. görs arbetslösheten till del instrument som skallrädda den ekonomiska politiken. Man erkänner all resultaten av 1977 årsdevalveringar var en besvikelse. Den eftersträvade industriella expansionen kominte till stånd - företagen höjde priserna i stället för all öka produktion ochsysselsättning. Del skyller man nu på all arbetsmarknaden inte var tillräckligtflexibel, som det heter, och arbetskraften inle tillräckligt rörlig. Och detberodde i sin lur på atl del fanns för många jobb, dvs. för lite arbetslöshet. Enligt det här sättet alt tänka är en rejäl arbetslöshetlösningen på problemet. Då går det lättare atl förmå människor att flytta, närde inle har några alternativ. Då går del lättare all få folk alt ta också dedåliga och lågbetalda jobben. Del behövs en reserv av arbetslösa för industrinatl ösa ur. Med samma ideologi i botlen går del också alt tro påarbetslösheten som räddningen ur det inflationsproblem som håller på attöverväldiga regeringen . Med en konjunkturkris, permitleringshot ochbrist på jobb skall lönekraven dämpas och löntagarna finna sig i sänktlevnadsstandard. Vi kan inte göra annat i det här läget än atl mana tillbesinning genom all hänvisa till alla de misslyckade försök atl stoppainflation med arbetslöshet som har gjorts ien rad länder under 1970-talel - bara några exempel: , , ,. Offren i form av produktionsförluster och social utslagning har visatsig vara meningslösa - inflationen har inte låtit sig besegras med den metoden. Det blir en lång och svår process attåterställa balansen och styrkan i den svenska ekonomin. Det kommer att krävaarbete och sparsamhet och en hård hushållning med våra resurser. Men vi tar ossaldrig ur svårigheterna, om vi fastnar i arbetslöshet och inflation. Och vi fårinle folket med oss i de ansträngningar som behövs, om ökade orättvisor tillålsslå sönder den grundläggande samhällssolidariteten. Vi påslår inte atl en politik enligt riktlinjerna i densocialdemokratiska motionen skulle lösa alla problem och befria oss från allabekymmer. Men den visar hur de första stegen skulle kunna tas ul ur krisen justgenom atl vi anstränger oss att hålla uppe sysselsättningen, bekämpainflationen och verka för en rättvis fördelning. Jag yrkarbifall till den socialdemokratiska reservationen. Besparingar i statsverksamheten, m. m. (omfattningen ochinriktningen av besparingarna) 42 TREDJE VICE TALMANNEN: Jag vill göra kammarens ledamöteruppmärksamma på alt meddelande om kvällssammanträde nu har anslagils. 43CARL-HENRIK (vpk): Det krävs en rad förutsättningar för all manskall kunna utforma en rikfig ekonomisk politik. Det krävs för det första atlman har en korrekt bild av verkligheten. Det krävs för del andra alt man har enrealistisk uppfattning om de orsakssammanhang som skapat denna sociala ochekonomiska verklighet. Det krävs för det tredje riktiga och försvarbaramålsättningar. Och del krävs för del fjärde en korrekt värdering av de medelman vill använda. I alla dessa stycken finns del stora och avgörande bristeri den ekonomiska politik som regeringen och finansutskottets borgerligamajoritet nu vill genomdriva. Den brister i fråga om verklighetsuppfattning.Den brister i fråga om analys av orsakssammanhangen. Dess målsättningar ärillusioner, eftersom man vill bevara ett ekonomiskt system somoupphörligt producerar resultat som är helt motsatta de uppställda målen.Slutligen får de medel den borgerliga majoriteten föreslår helt andraverkningar än vad man påslår. När del gäller verklighetsbilden blundar de borgerliga medena ögat. De vill inte se och inte alls diskutera de två farsoter som verkligenslår hårt mol människorna och samhället, nämligen arbetslösheten ochinflationen. får man nästan del intrycket alt de borgerliga vill låtsassom om det inte fanns någon arbetslöshet i landet, som om arbetslösheten inlevar något problem. Del är naturligtvis sant att arbetslösheten är betydligtstörre i en rad andra kapitalistiska länder. 1 de s. k. QECD-länderna, dvs. Västeuropaoch , finns redan över 20 miljoner arbetslösa. beräknasarbetslösheten öka till 25 miljoner människor. Här slår kapitalismens kris 3 protokoll 1980/81:29-31 Besparingar i statsverksamheten, m. m: (omfattningen ochinriktningen av besparingarna) Flera regeringar för också en politik som medvetet styr mol én ökning avarbetslösheten, vilket man tror skall kunna förbättra kapitaletsprofitmöjligheler. Om andra regeringar kan man möjligen välvilligt säga atl destruntar i om deras ekonomiska åtgärder, t. ex. på penningspolitikens område,ökar arbetslösheten. Men också här i finns det en stor arbetslöshet somman inle får glömma. Och denna arbetslöshet finns trots att vi nuanses befinna oss på toppen av en ekonomisk högkonjunktur. Alla väntar nedgångoch växande arbetslöshet . Arbetslösheten har alltså under 1970-taletblivit permanent och finns, vare, sig kapitalismen befinner sig i fasen avhögkonjunktur eller i kris. Enligt rapporterna från hararbetslösheten redan börjat att öka, vilket kan tyda på alt en vändning ikonjunkturen redan skett. Antalet öppet arbetslösa var 92 000personer enligt arbelskraftsundersökningarna, vilket var 14 000 fler än vidmotsvarande lidpunkt . Kvinnor och ungdom drabbas hårt av arbetslösheten.Arbetslösheten bland flickor kvarstod på en av1970-lalels högsta arbelslöshelsnoteringar, fastställer AMS. ökadearbetslösheten även för kvinnor i åldern . Till de öppet arbetslösa måste läggas antalet personer iarbetsmarknads-politiska åtgärder, som uppgick till 114 000. Delfinns dessutom 77 000 personer som bara har deltidsarbete avarbetsmarknadsskäl. Del finns över 300 000 kvinnor som vill komma ul iförvärvsarbete men som inte kan få något sådant. En stor grupp i det svenskasamhället har också tvingats la förtidspension av arbelsmarknadspolifiska skäl. Räknar man samman alla dem som på det ena eller andrasättet, helt eller delvis, ställts utanför den ordinarie arbetsmarknaden kommerman upp till ett antal av 600 000-700 000 människor eller ännu mera. Tänk vilkapersonliga lidanden och svårigheter! Tänk vilken förlust för samhället alt inlefå tillgodogöra sig arbetsinsatserna från alla dessa människor i det produktivaarbete som de vill ulföra! Men detta stora och allvarliga problem diskuterarinle finansutskottet. Inte heller diskuterar man prisstegringarna ochinflationen, trots all priserna sfigit irekordtakl. En prisstegring på konsumtionsvaror den 1november 1979-den 31 oktober 1980 innebär en sänkning av den svenska kronansvärde som är större än vi upplevt . Även inflationen har liksomarbetslösheten blivit permanent under 1970-lalel och fortsätter både underhögkonjunktur och kris. Inflationen slår framför allt mol lönarbetarna och demänniskor, oftast i små omständigheter, som söker en viss trygghet i en litensumma på banken. Den tryggheten har förvandlats i en chimär genom denallt snabbare inflalionsprocessen. Lönarbetarna får se de tillskotti pengar som kan uppnås under avtalsrörelserna reducerade till noll avprisstegringarna, som dessutom gnager på redan uppnådda reallöner. Nedpressningav reallönerna har blivit en upprepad process under deborgerliga regeringarna. Men delta problem ägnar finansutskottet ingen ller ringa uppmärksamhet.Del enda man bekymrar sig om är företagens profiler. Iblandinle bara blundar utskottet, ulan ger en direkt falsk beskrivning av verkligheten.Jag citerar ett par satser ur dess belänkande; "Vi är ett av världensrikaste länder. Vårt välstånd är jämnt fördelat." Del första är sant, detandra en osanning. Borgerligheten hade också oluren all del kom från trycketsamma dag som vi i morgonfidningarna kunde läsa följande: "gick uppfrån . per aktie till högst , och Beijer-aklien steg från 165 kr.till högst 221. Volvos ca 126 000 aktieägare blev därmed ca 320 milj. kr.rikare tillsammans och de ca 30 000 Beijerägarna ökade sin förmögenhet med ca610 milj. Enbart en person, starkt intresserad i vad som hänt, blev10 milj. kr. rikare under vad tidningarna kallade "en ny dramatisk dag påStockholms fondbörs". Vadär det i denna händelseutveckling som på något sätt skulle kunna bestyrkafinansutskottets tes att välståndet är jämnt fördelat? Om man skulle vilja pekapå det stora antalet aktieägare så är det bara att påminna om alt avhushållen äger börsnoterade aktier och alt de 11 000 störstaaktieägarna, dvs. av landets hushåll, ägde halva aktiestocken. Inteheller den andra stora nyheten i tidningarna, storasilverfynd i Bergslagen, bekräftar det borgerliga påståendet om"välståndels jämna fördelning". Det är Bolidenbolagel och dess storaaktieägare som tar hela vinsten på detta fynd i svensk jord, som ju i ställetborde vara hela folkets egendom! Nej,finansutskottets uttalande på den här punkten är oförståeligt, om det intemöjligen är så att man speciellt velat framhäva all det är en s. k.nolltaxerare som gjort största förtjänsten på bägge dessa ekonomiska händelser.Är det kanske dessa chanser för vissa låginkomsttagare man syftar på med sittuttalande? Andraproblem ser emellertid utskottet och beskriver dem mycket utförligt. Framförallt inriktar man sig på underskottet i bytesbalansen och underskottet istatsbudgeten. Ingen förnekar atl bägge dessa problem föreligger och alt dethandlar om problem. Vi tycker nog därför alt finansutskottet ger en något förgrovadskildring av vpk:s uppfattning på denna punkt. Omvi tittar på budgetunderskollet så är del först viktigt atl fastställa hurstort detta egentUgen är. använder siffran 50 miljarder,motsvarande av bruttonationalprodukten. Vi anser del felaktigt altanföra hela denna summa som underskott i egentlig mening. Man bör i ställetstudera hela den offentliga sektorns inkomster och utgifter. Enligt denreviderade finansplanen , som kom från herr , uppkommertroligen ett minus i det finansiella sparandet för den offentliga sektorn under1980 på . Detta är enligt vår mening en riktigare siffra attanföra. Man tar då hänsyn både till det finansiella sparandet inomsocialförsäkringssektorn och till kommunernas överskott. Man beaktar också atten betydande del av underskottet i tolalsaldol för Besparingari statsverksamheten, m. m. (omfattningen och inriktningen av besparingarna) Besparingar i statsverksamheten, m. m. (omfattningen ochinriktningen av besparingarna) statenbestår av utlåning och alltså utgör en fordran, som man rimligen inle bör räknasom underskott- vilket man gör när man kommer upp till siffran 50 miljarder. är väsentligt mindre än 50 miljarderkronor. Men del är naturiigtvis ändå en stor summa. Dock utgör del avbruttonationalprodukten i stället för . Beloppet motsvarar vad statskassani år måste betala i räntor på upptagna lån. Direkt via statsbudgeten går detalltså egentligen inte ul någon stimulanseffekt till det ekonomiska livet. Vi intar faktiskt inle något slags nihilistisk hållningtill underskottet i statsbudgeten. Men man måste ju för del första ha enkorrekt uppfattning om hur stort del är. För del andra bör del också påminnasom all underskottet går till räntebetalningar på lån som till stor del ådragitsstatskassan på grund av den borgerliga regeringens politik. Medan regeringarnaunder öste ut miljarder till de privata kapitalistiska förelagen -enligt en ny sammanställning - har man nu blivitkall om fötterna och vill försämra för pensionärer, sjuka och låginkomsttagareför att snabbare kunna betala skulderna. Vi saknar både i regeringens sparproposition och ifinansutskottets betänkande en korrekt diskussion av orsakerna till denoffentliga sektorns tillväxt och av sambandet mellan privat industri ochoffentlig sektor, liksom av verkan av underskott i statsbudgeten. Det är därförvi fillålil oss alt sälla några frågetecken i vår motion. Vi anser del nämligeninte bevisat all orsakerna till de nuvarande ekonomiska problemen framför alltär att söka i den offentliga och särskilt den kommunala sektorns starkautveckling och i det stafliga budgetunderskottet. Följande fråga är fakfisktbefogad: Hur hade ekonomin sett ut om vi inle hade haft det nuvarandebudgetunderskottet? Hade vi då haft högre sysselsättning, mindre arbetslöshet,lägre prisstegring, mindre inflation? Jag är i varje fall rätt övertygad om allläget varit ännu svårare än f. n. på en punkt, nämligen beträffande arbetslösheten. Man får rimligen väga olika följder av en viss politik motvarandra. Det är negativt om den statliga upplåningen måste öka så starkt atträntorna blir en svår belastning på ekonomin. Men del är också negativt om destatliga utgifterna blir mindre än vad som erfordras för atl motverkaarbetslösheten och en ekonomisk stagnation. Vad vi fruktar nu är ju just atlregeringens sparplan skall få negativa verkningar på den ekonomiskautvecklingen, påskynda den ekonomiska krisen och starkt öka arbetslösheten.Vilket är i det läget riktigast - all skära ned statsutgifterna eller allförhindra en ökning av arbetslösheten? Svaret beror på politiska värderingar.Vår kritik av regeringen är atl den struntar i en ökning av arbetslösheten förall vinna vissa fördelar. Delta tycker vi är en cynisk politik. Däremot har vi naturligtvis ingenting emot att det görsbesparingar på statsbudgeten, bara man sparar på ett riktigt sätt. Men vi kaninle godkänna nedskärningar som riktar sig mot grupper som redan nu befinnersig i en svår situation, såsom majoriteten av pensionärerna, av de sjuka, avbarnfamil- jerna, avde studerande, av låginkomsttagarna och av de handikappade. Långt över hälftenav regeringens s. k. sparförslag riktar sig mot grupper som har del svårt ochvilkas standard och möjligheter i stället borde förbättras. I särskilda mofioner har vi gått igenom de olikahuvudtitlarna och angivit de poster där vi anser atl besparingar kan göras. Dengenomgången ger mellan 3 och 4 miljarder i besparingar. Vi anser också atl manbör ompröva beslutet om flyttning till . Del ärsärskilt utmanande all fullfölja delta projekt i ell läge då man vill skära nerutgifterna på så många vikliga områden. kan gott stanna kvar i dethär huset och spara 1-1 1/. Kravet att inte bygga reaktorerna 11 och 12 framstår ocksåför som alltmera riktigt med hänsyn bl. a. till det storaelöverskottet. Här finns många miljarder all spara. Vi har också ställt förslag om ökade statsinkomster.Beskattningen av stora förmögenheter, av spekulalionsvinsler och avrealisationsvinster bör skärpas. Avdragssyslemet, som ger höginkomstlagarnastora fördelar, måste i grunden förändras. Aktiehandeln bör beläggas medomsättningsskatt. Varför skall moms las ut på handeln med limpor men inle påhandeln med aktier? Skattefusk och skalleflykt måste hårt bekämpas. På dettaområde är regeringens åtgärder eftersläpande och klart otillräckliga. Vi är alltså inle på något sätt likgiltiga för behovet aven bättre ekonomi i både statens, landstingensoch kommunernas verksamhet. Mensparsamheten skall framför allt gälla de inslag av skryt- och lyxekonomi somframträder på många områden. Sparsamhelen får heller inle begränsas till denoffentliga sektorn. Den måste också gälla det privata näringslivet, därinslagen av skrytekonomi och lyx är ännu starkare. Del är ju inle så all allauppgifter i del privata näringslivet är nyttiga ur samhällsekonomins synpunkt,medan utgifter i den offentliga sektorn bör betraktas som en belastning. Borgerlighetens tes nr 1 just nu är all,den offentligasektorn växt på den huvudsakligen privata industrins bekostnad. Dettabetraklelsesält är inle bara platt ur den ekonomiska teorins synpunkt utandirekt felaktigt. Det är rikligare alt ställa minskningen av antaletarbetstillfällen inom industrin med omkring 100 000 människor under entioårsperiod i samband med den stora kapitalexporten och ökningen av antaletanställda i svenskägda förelag utomlands, som under samma lid också uppgår tillomkring 100 000. Utbyggnaden av den offentliga sektorn har över huvud tagelinte skett i motsättning till utbyggnaden av industrin, utan som enförutsättning för och en direkt följd av induslriulvecklingen. Industriellproduktion är fortfarande inle möjlig utan människor.