prot · G40971 · 1980-12-31 00:00:00 — I historiens backspegel kan vi nu också klarare se vilkafaktorer som drev fram dessa djupgående förändringar; världsinflafionen som togfart när finansierade både ochvälfärdspolitiken via sedelpressarna; det internationella valutasystemetsgrundläggande förändringar , då systemet med fastaväxelkurser revs upp; stegringarna av råvarupriserna, framför allt de enormakostnadsökningarna på olja; förändringar i världshandeln som drivit framindustriella kriser osv. Det är viktigt att se problem ocksä i dettainternationella sammanhang. Vi skall inte för hemfalla åt attskylla våra egna fel på andra. Men vi mäsfe inse att vi i i högre gradän de flesta är beroende av världshandel och internationell ekonomiskutveckling. Den svenska ekonomin är som en liten guppande båt på deninternationella marknadens stormiga hav. De fel vi begär har ofta att göra medaft vi inte inser det. Det svenska kostnadsläget måste anpassas tillomvärldens; annars sfär vi oss slätt i den internafionella konkurrensen. Ochsedan mä vi ha vilka synpunkter som helst på effekten av nominellalöneförändringar och besparingspakets effekt på konsumtionsmöjligheter härhemma. Vi kan infe hur länge som helst tro att vi kan låna utomlands hur mycketsom helst. Dä kan vi nämligen hamna i ett beroende som blir skadligt ocksä förvår nationella integritet. Också på ett annat sätt mäste vi se oss själva i ettinternationellt perspektiv. är-som jag tror näsfan alla talare före mighar sagt - ett jämfört med de flesta andra länder mycket välmående land; deuppoffringar som krävs av det svenska folket för att ekonomin skall komma ibalans är ytterst måttliga, och vi har goda sociala förutsättningar att klaradem, om vi bara far vara på de förutsättningarna. Vi får t. ex. inte låta den naturliga uppmärksamheten päkrisföretagen bidra till att fördunkla bilden av kraften i den svenskaekonomin. Mänga av våra industriföretag är framgångsrika och liggerteknologiskt och i mänga andra avseenden i själva verket i täten i världen. Det finns också anledning, frutalman, aft se dagens svårigheter i ett långsiktigt perspektiv. Vi mäste inse aft det faktiskt har inträffat en djupgåendeförändring i världsekonomin och i våra ekonomiska möjligheter, Def kan lättastillustreras av de väldiga prisökningarna på olja, men ocksä andra faktorerverkar i samma riktning. Detta innebär att vi måste vara så att säga mentaltinställda på att vi i fortsättningen inte - som vi vant oss vid underpraktiskt taget hela den fid som vi som finns här i kammaren har varitpolitiskt aktiva - kan höja vär reala levnadsstandard, minska arbetstiden,satsa mer och mer pä angelägna offentliga uppgifter. Vi står med andra ord i en situation där det inte barahandlar om att några är hålla tillbaka konsumtionen för att sedan, när vipasserat ekluten, återigen uppnå snabb fillväxt och en snabbt höjdlevnadsstandard, I ställetmäste vi vänja oss vid att tämja våra anspråk. Vi måste ocksä lära oss - och det kanske är lika viktigt -att förena arbetet för ekonomisk balans med en äkta välfärdspolitik, 1970-taIet präglades av ett ökat medvetande omtillväxtpolitikens sociala kostnad. Vi har fäft uppleva en välfärdsbaksmällamed sådana välkända symtom som en alltför snabb byråkrafisering, eft ökandeavstånd mellan väljare och valda, utslagningen ur arbetslivet, avfolkningen avhela landsändar, miljöproblemen, både i arbetslivet och i naturen, alkoholproblem,narkotikaproblem. Ocksä defta är en del av vardagen och mäste därför vara enviktig del av politiken, infe minst den ekonomiska polifiken. Mycket av det som sades och beslutades under 1970-talethar också haft ett samband med dessa förhållanden - en strävan att skapa enbättre livskvalitet, eller som formulerade det, ett mänskligaresamhälle. Ett sådant samhälle förutsätter en dynamisk offentlig verksamhet -men också ett ökat ansvarstagande frän de enskilda människornas sida. Det är möjligt, herr talman, att en del av de beslut somfattades under 1970-falet och tidigare inte i alla avseenden fungerat som vihade tänkt och atf vi mäste se över och korrigera. Det är alldeles säkert attvi måste hålla igen och spara. Men detta får inte - och def behöver också understrykas -innebära att politikens huvuddrag raderas ut eller att vi överger strävandenatt länka tillväxten i socialt bättre banor. Skolan, sjukvärden,åldringsvärden, arbetsmiljön, kulturlivet - listan kan göras lång på angelägnasamhällsuppgifter. Den kärva utgiftspolitiken får inte leda till att vi tapparde politiska målen ur sikte. måste en mycket stor del avresurstillväxten sättas undan för ökad export, betalning av skuldräntor ochökade investeringar, främst i industrin. Det betyder att utrymmet förkonsumtionsökningar blir näst infill obefintligt. Detta är verkligheten. Fä kanuppriktigt bestrida att det är sä den faktiskt ser ut. Den ställer oss ocksä ien annan situation än när hela värt samhälle var anpassat till standardhöjningoch expansion. Löntagarorganisationerna ville ha ökade reallöner, företagenhögre vinster, myndighe- terna fler tjänster. finns utrymme för alltdetta - låt oss inse det! Lät oss ocksä inse atf vilket recept vi anvisar som en vägur krisen - eller, kanske riktigare, för en anpassning till nya ekonomiskarealiteter - avgörs av politiska värderingar. Det finns de som i den avvägningen satsar pä att krisenbäst löses genom en väsentligt ökad arbetslöshet. Om tillgängen påarbetsfillfällen är låg, menar rnan, kan löntagarorganisationerna tvingas tillstörre medgörlighet och löneutvecklingen hållas fillbaka. Hotet om ännu högrearbetslöshet blir en effektiv press på organisationerna. - En sådan arbetslöshet blir resultatet om konsumtionenstramas åt tillräckligt mycket. Den takt i vilken omställningen önskas kan manbestämma genom att med åtstramningen som hjälp reglera arbetslöshetsnivån.Tanken är att de resurser som frigörs genom denna åtstramning automatiskt skallstyras fill produkfiva investeringar. Den här polifiken kan, herr talman, vara teoretiskt ochintellektuellt hållbar, men den är socialt brutal. Den tar inte hänsyn till hurvi behäller en bra samhällsanda, hur vi vidmakthåller solidaritet ochidealitet, hur vi skapar sammanhållning i nationen och hur vi fär de storaorganisationerna att verkligen ställa upp pä polifiken. Exempel från vår omvärld visar dessutom att det är långtifrån självklart att den här sortens ekonomiska strategi verkligen kan pressaner inflafionen, aft underskotten kan hävas och att överflyttningen av resurserfrän konsumtion till investeringar faktiskt kommer till stånd. Tvärtom ärrisken överhängande att den ensidiga åtstramningen för landet in i ett apatisktsvälttillständ, där näringslivet tappar viljan att expandera och därunderskotten är svåra att eliminera därför atf tillväxten uteblir. Exempel från andra länder visar att medicinen nästanaldrig fär avsedd verkan, att den förvärrat krisen i stället för att mildraden, att den slagit sönder produktionsapparater i stället för att skapa nya,att den misshushällaf med alla nationers dyrbaraste fillgång - mänskligt arbeteoch kunnande. Exemplet frän värt eget land, nämligen def just träffadeavtalet på arbetsmarknaden, visar i stället atf organisationerna - tvärtemotden teori jag just refererat - är beredda till ett omfattande ansvarstagande utanatt utpressas med hot om massarbetslöshet, LO och SAF har visat prov pä enutomordentlig insikt om vad situation just nu kräver. Densvenska modellen har än en gång visat sig hälla. Den stora omställning vi sfär inför mäste alltså i grundenstyras av politiska beslut och politiska värderingar. Vi skall utnyttjamarknadens dynamiska krafter, stimulera inifiativ och nydaningar - men helafiden med de sociala kraven levande. Ett program för att återställa balans i den svenskaekonomin blir med nödvändighet kännbart för de breda medbor-gargrupperna. Föratf vi skall kunna kräva förståelse och uppslutning bakom ett sådant programmåste def i all sin stramhet präglas av rättfärdighet och solidaritet. Sysselsättningenmåste hållas uppe. Hög arbetslöshet är ett bäde mänskligt och ekonomiskt oförsvarligt slöseri. Den leder till enfördjupad social och ekonomisk kris och är inte, som mänga tror, en väg ut uren sådan. De ekonomiskt svagaste grupperna måste skyddas ibesparingsarbetet. En del iögonfallande lyxkonsumtion kan bära extra pålagor.Åtgärder mot skattefusk, skafteflykt och andra illegala skumraskfransakfionermåste sättas in med konsekvens och skärpa. Def är mot den här bakgrunden som konsekventoch tydligt hävdar atf det inte räcker med besparingar och åtstramningar föratt rätta till ekonomiska problem. Vi kommer nämligen enligt vårmening aldrig till rätta med balansrubbningarna utan tillväxt i ekonomin.Utgiftsnedskärningar och skattehöjningar kommer inte - hur dramatiskt de änsätts in - att isolerade leda till den nödvändigaminskningen i underskotten ibytesbalansen och statsbudgeten. Vad som mäste till är en politik som stärkernäringslivets konkurrenskraft och främjar fillväxt av produktion och inkomster. Vägen ur krisen gär infe via en ensidig svältkur ocharbetslöshet. Den gär via en generell åtstramning av bäde offentlig och privatkonsumtion / kombination med offensiva satsningar för atf fä fart päinvesteringar, produkfion och arbetsvilja. Detta kräver atf vi rättar till obalanserna i ekonomin. Omdetta är vi alla överens. Men är det, herr talman, viktigt att sägaatt def är sammansättningen av bytesbalans- och budgetunderskotten som äravgörande, snarare än deras absoluta nivå. Det är uppenbart atf underskott som används för attfinansiera produkfiva investeringar är lättare att acceptera än underskott somanvänds för att betala dagligkonsumtion. Detta innebär atf det är vikfigare attvrida förbrukningen frän konsumfion till investeringar än att i sig minskabudgetunderskottet. Mot bakgrund av den krifik som ofta i mycketsvepande ordalag rikfas mot den offentliga konsumtionen som sådan är detnödvändigt att i den här debatten ocksä göra en annan nyansering. Sjukvård, socialvård, omsorg om äldre, barnomsorg,utbildning, forskning och kulfur, miljöinsatser - listan kan göras läng ocksåden här gången pä uppgifter där det är naturligt aft stat och kommuner har ettstort ansvar. Def är också naturligt att människor i växande utsträckningefterfrågar detta slags tjänster och inte bara ökar varukonsumtionen. Till saken hör också att mänga offenfiiga insatser ärnödvändiga för atf upprätthälla en effekfiv varuproduktion och effektivitet iarbetslivet. Det är alltså inte av nägon allmän ovilja mot offentligkonsumfion som vi i det rådande ekonomiska läget förordar en neddragning avökningstakten i statens och kommunernas utgifter. Def är i stället för attbereda utrymme för den nödvändiga uppgången i investeringsverksamheten och föratt våra samlade tillgångar fakfiskt inte räcker till för att finansieraen så omfattande offentlig konsumtion som vi tidigare haft. Vi kommer dessutom aldrig aft klara av aft skapa balans ivåra utrikesaffärer om inte oljeimporten pressas ned. Oljeimporten uppgår i dagvärdemässigt till av vär totala export, och risker finns för fortsattareala prisökningar av betydande omfattning. Man kan bara ana sigtill vilka konsekvenser def kommer aft fä för våra möjligheter atf rätta tillufrikeshandelsbalansen och hålla en jämn takt med export av svenska produkter. Skall vi kunna ersätta olja med andra bränslen och el samtöka energihushållningen handlar det om stora investeringar- i nya anläggningar,i nya mer energieffektiva maskiner, i nya sysfem för uppvärmning av hus, nyaenergikällor, ombyggnad av oljepannor, anläggningar av fjärrvärmesysfern ochliknande fing. Energin är ett område som i ovanligt hög grad lämpar sigför offensiva investeringar, därför att vi här har den dubbla fördelen atf bädeminska våra energikostnader och dra upp aktiviteten i ekonomin, vilket vi säväl behöver. Oljeersättningsinvesteringar kan bli en motor i ekonomin päsamma sätt som bostadsbyggandet var det på 1960-falet. Jag har här uppehållit mig vid de mer principiellafrågeställningarna och främst redovisat folkpartiefs syn på sj:-lvauppläggningen av dén politik som vi anser att dagens läge kräver. Det handlaralltså om att kombinera besparingar och mycket stark äterhällsamhet medoffensiva satsningar. Den politiken kommer också till klart uttryck iregeringens ekonomiska handlingsprogram. På sina håll har man ifrågasatt vår rätt att pä förhandklargöra hur vi vill att det programmet skall utformas'. Vi är ju ett av treregeringspartier. Vi mä ha våra åsikter, men de bör framföras tyst, internt,omärkligt för omvärlden. Så tycks man mena. Vi tänker aldrig lyda sädana råd. Det vore att svika värtansvar som parti och aft missuppfatta koalifionsregerandets idé. Atf parfierregerar tillsammans innebär inte att de mäste uppge sin ideologiska identitet. Med den tradition av samarbete mellan partier som finns iSverige bör ett samförstånd mellan regeringoch opposition också vara möjligt. Iregeringens ekonomiska handlingsprogram ingår ocksä en klart markerad vilja atti samförstånd med socialdemokraterna och arbetsmarknadens parter genomföra enradikal sänkning av marginalskatterna. Att sänkamarginalskaften är viktigt därför att det blir mer kvar efter skaft pä den nya löneneller pä en extraförtjänst; därför att det blir mindre lönande att leva pä lånadepengar som då i stället kan användas till produktiva investeringar; därför atf det lönar sig mindre att leva i det lag- ochkvittolösa samhälle som florerar i . Med lägre marginalskatter lönar det sig mindre atf fiffla,mer aft arbeta. Lägre marginalskatter stärker både ekonomin och moralen. Marginalskatterna kommer enligt regeringens förslag attsänkas fill för de allra flesta som har heltidsarbete. I och med att videssutom sänker det s. k. marginalskattetaket bör alla kunna räkna med att fåbehålla åtminstone en fjärdedel av en inkomstökning. De flesta fär behällahälften eller mer. Lägremarginalskatter kommer att göra det lättare atf träffa löneavtal med Nr 71 '"' '""'"- den Regeringensprogram satsar på åtgärder som uppmuntrar fill arbetsinsaf- 4 febpjjfj 198 ser,tillväxfbefrämjande sfimulanser och offensiva industrisatsningar. garanterardärmed en politik som tar till vara arbetskraftens resurser i stället Allmännolitisk för aft leda fill utslagning och arbetslöshet. Kraftfullabegränsningar av både debatt offenfiig och privat konsumtion skapar detutrymme som krävs för de offenfiiga satsningar och den stegvisa nedpressning avunderskotten som är en förutsättning för att fä inflationen under kontroll. Genom det avtal som slöts mellan LO och SAF i går nattbevisade parterna att de, tvärtemot vad deras kritiker ofta högljutt harpåstått, i eft känsligt läge är beredda att ta sitt samhällsansvar. Mängasvenskar kände lättnad över aft vi förhoppningsvis slipper en uppslitandeavfalsstrid. Men jag tror ocksä att många tänkte sä här; mätte nu ocksåpolitikerna ha kraften aft samla sig till gemensamma tag, till mindre avdiskuterande och mer av handling. Svaret på denna vädjan frän människorna kom mycket snabbt.Genom def åtgärdsprogram regeringen presenterat tas ett första viktigt steg motden sortens kraftsamling som jag tror att människorna i det här landet nukräver. En viktig del i paketet är ju ocksä atf regeringen tillsammans medopposifionen och parterna pä arbetsmarknaden vill lösa en fråga som i många ärupplevts som det dominerande problemet i vår ekonomi; de högamarginalskatterna. I fyra och ett halvt är harsocialdemokraterna i stor utsträckning valt missnöjespolitiken sorn sinpolitiska arbetsmetod. Kanske har vi frän regeringssidan inte allfid visatfillräcklig lyhördhet för de konstruktiva synpunkter som ändå funnits fränoppositionens sida. I def läge nu befinner sig i mäsfe det vara slutbåde på den enkla missnöjespolitiken och på oförmågan aft ge och fa över depolitiska blockgränserna. I en känsla av ansvar och samförstånd skall vigemensamt försöka lösa de problem som värt land brottas med. Det är detta vårauppdragsgivare, väljarna, väntar av oss. Under detta anförande övertog tredje vice talmannenledningen av kammarens förhandlingar. 13 HANS (): Det är självklart att årets remissdebattpräglas av den besvärliga situation som landet befinner sig i. Situationen har ju redan utförligt belysts under denhittills förda debatten, och det finns därför icke någon anledning attytterligare redovisa de problem som föreligger. Ej heller skall jag användatiden för historiska återblickar i syfte atf fördela skuldbördan för detuppkomna läget. Jag tror medborgarna vänfar sig atf vi i stället skallägna remissdebatten ät att diskutera hur landet skall ta sig ur svårigheternaoch återvinna en sund ekonomi och en trygg sysselsättning. den 4 februcjri 1981 Vi har under vår oppositionstidverkligen försökt att i väl genomarbetade motioner föreslå åtgärder som vi ärövertygade om skulle - ifall de hade genomförts- medfört en gynnsammareutveckling än den som vi nu tvingas konstatera. Blockpolitiken här i riksdagenhar inte gjort det möjligt aft få gehör för våra förslag. Den ger bara utrymmeför bifall fill förslag som framlagts av regeringspartierna och inte avopposifionen. Det är emellertid regeringen som har förstahandsansvarefför utvecklingen. Det är därför den sitter i kanslihuset och därför denutrustats med sina beslutsmöjlighefer. Def är ur den synpunkten förödande förlandet atf regeringen icke förmår atf uppbåda den handlingskraft som erfordrasför aft ta oss ur svårigheterna. Det ledde fill att vi fick en ofullgångenfinansplan och en budget som resulterade i attacker på den svenska kronan.Först kunde regeringen presentera för oss de förslagtill åtgärder som skall diskuteras här i pä förmiddagen.Regeringen är så splittrad att det måste tvång fill av olika slag för att denskall komma fram fill beslut. Den har stöd av en majoritet i ochborde av denna anledning vara en parlamentariskt stark regering. Men även om regeringen pä papperet är enparlamentariskt stark regering, har erfarenheterna visat att den infe klarar dekrav pä sammanhållning som en hård fid ställer pä regeringen. Vi vet nu attdet inte räcker med att regeringen har en majoritet av bakom sig.Ufan en tillräcklig samsyn brister det både i handlingskraft och iansvarstagande. Skall regeringen kunna ta sitt parlamentariska ansvar krävs aftstatsråden står eniga bakom dess politik. En regering, där flera av statsrådenreserverar sig i viktiga frågor eller öppet argumenterar mot delar avregeringspolitiken, är inte bara en svag regering, utan den kryper ocksä ur detgemensamma ansvar den måste ta för politiken inför väljarna. Den lämnarväljarna i osäkerhet om var ansvaret ligger. Regeringenkan inte vara bäde regering och opposition. I den mån regeringen kunnat samla sig till aktiva åtgärdermot den föreliggande situationen har de i hög grad bestått i atf de velat sparaå kommunernas vägnar. Redan har kommunerna berövats , och nuskall de enligt uppgift bli av med 2,7 miljarder till. I stället för att ta ansvar för eget fögderi överlåter mantill kommunalmännen aft ta hand om verkställigheten. Det är inte desom skapat statens budgetunderskott, inte de som har åstadkommit bytesbalansunderskoftet,inte de som ökat statsskulden fill astronomiska tal. De har finansierat varjeutgift krona för krona. Det är minst sagt fariseiskt atf utmåla kommunerna somhotet mot vårt välstånd. Det har gått atf i regeringen nå enighet om att skjutaproblemen över på kommunerna men inte att ta itu med regeringens egna problem. I den ekonomiska situation som vi befinner oss i är vialla medvetna om atf den kommunala tillväxttakten mäste bromsas upp. Vårasamlade resurser behövs just nu bäst för ökad export, förbättradkapitalbildning och investeringar. De somförstått det bäst och levt därefter är kommunerna själva. infe gått på en gäng, men färdriktningen har varit klar.Sannolikt kommer den kommunala tillväxten i är att understiga och kanskenärma sig . Det är ungefärligen vad som erfordras om inte utbildning,åldringsvård och barnomsorg skall nedrusfas. Ändringar ibefolkningssammansäftningen, andra omständigheter och def nuvarandeavräkningssystemet mellan staten och kommunerna gör atf en lägre tillväxt än icke torde gä atf uppnå ufan en faktisk nedrustning. En dämpning av kommunernas tillväxttakt måste ske underväl genomtänkta och planerade former. Def måste ske i samverkan ochsamförstånd med kommunerna. Så måste man ocksä tolka det beslut om kommunernasekonomi som fattades här i kammaren . Regeringen bryter nu mot defta beslut genom atfegenmäktigt försämra de ekonomiska förutsättningarna för landets landsting ochkommuner, detta ufan att ange hur kommunernas åtaganden skall minska. Det är förståeligt aft landets kommunalpolitiker reagerarmof denna nya regeringspolitik, som dessutom inte har sföd i riksdagsbeslut. Dekrav på ytterligare och framför allt meningsfulla överläggningar som framförtstill regeringen frän bäde bör omgåendetillmötesgås. Dessa framställningar är eft uttryck för att kommunalpolitikernaär villiga att ta sin del av bördan för att rätta fill obalanserna i landetsekonomi, ett ansvarstagande som regeringen borde hälsa med tillfredsställelseoch inte besvara genom att gömma sig bakom ensidigt utfärdade diktat.Kommunerna har försökt aft anpassa sig till av angivna önskemål, mende belönas förfärligt dåligt härför av regeringen. Det skulle varit frestande att göra en närmare genomgängav regeringens åtgärder med avseende på kommunerna. Tiden medger icke detta.Men det är inte svårt att konstatera aft åtgärderna leder till en förstärkningav orättvisorna mellan kommunerna. Landefs rikaste kommuner, bl. a. ,får den minsta påfrestningen, medan i många fall redan hårt pressade kommunerdrabbas hårt av de förslag som har aviserats. Hur har kunnatgå med på detta? Jag skulle i stället vilja belysa åtgärdernasförhållande till sysselsättningen. Vi vet att 1981 kommer aft bli eft besvärligt år när defgäller sysselsättningen. Det förefaller inte osannolikt att vi åtminstonetidvis kommer atf få notera uppåt 200 000 arbetslösa. Kommunerna har genomsparpaketet och genom de aviserade åtgärderna nu berövats ca 4,7miljarder kronor. För defta belopp skulle kommunerna kunnat sysselsätta minst50 000 personer och sannolikt långt fler. Def är svårt aft inse vilken vinst ur samhällets synpunktdef kan ligga i atf växla kommunernas resurser till utgifter förarbetslöshetsersättningar och beredskapsarbeten. Inte lär det minskabudgetunderskottet, och inte är det lätt att se vilka fördelar def i övrigtskulle innebära. Arbetskraften behövs hos kommuner och landsting. Varför dägöra den arbetslös? Om vi kraftigt skall minska arbetskraften hos kommuner ochlandsfing, skall vi självfallet inte göra det när näringslivet friställerarbetskraft i stor Regeringens åtgärder är ett dråpslag mof kvinnornaoch ungdomarna. I årets finansplan återkommer regeringen vid fleratillfällen till det faktum aft företagen höjt sinaexportpriser mera än konkurrenterna, trots att värt kostnadsläge i vart fallför 1979 något förbättrades. Orsakerna härtill skulle enligt finansplanen varabristande tillgäng pä arbetskraft pä grund av en stark efterfrågan från denkommunala sektorn och en läg rörlighet. Detta är en myt. Den offentliga sektornkonkurrerar endast undantagsvis med industrin om arbetskraften. Det är sant attdet åtminstone här och var finns brist på yrkesutbildad arbetskraft, rnen denkonkurrerar infe den offentliga sektorn om. Det är en myt att den kommunalasektorns arbetskraftsbehov är ett hinder för näringslivets expansion.Kommunerna har framför allt gjort det möjligt för kvinnorna atf fä ett jobb.Dem har inte exportindustrin efterfrågat. Det är också de som kommer att fäsitta emellan. Likaså kommer ungdomarnas situation att försväras. Ochåtgärderna kommer inte att förbättra vär ekonomi. I regeringens ekonomiska handlingsprogram, sompresenterades i TV , redovisas att inkomstskaften skall reformerasoch marginalskatterna sänkas. Vi delar uppfattningen att inkomstskatten behöver ses överoch likaså marginalskatterna. Regeringen har infe redovisat hur det skall gätill.