prot · G409161 · 1980-12-31 00:00:00 — sade i sitt anförande; För att få ordningpå statsfinanserna måste vi få ordning på den svenska ekonomin. Här finns engrundläggande skillnad oss emellan. Vi moderater menar att om vi skall kunna fåordning på den svenska ekonomin, då måste vi först få ordning påstatsfinanserna. AnL 24KJELL-OLOF () replik; Vad jag förstår står nu moderatasamlingspartiet för i stort sett den politik som praktiseras i Storbritannien.Man har lyckats driva det därhän att man har samlat halva bakom ensådan politik. Vi känner igen mönstret: Den medvetna uppdrivningen avarbetslösheten. Den medvetna nertagningen av produktionsförmågan. Den medvetnaurgröpningen av statens finanser. Frågan blir då: När resultaten av denna politik så passklart har visat sig vara de rakt motsatta dem man har förespeglat skallinträffa, vad ligger då egentligen bakom? Brist på begåvning vill jag icke angesom orsak till att ställer upp för denna politik. Jag tror atthan noga har tänkt igenom detta. Jag tror att man har en mycket klar avsikt ochplan med det man nu gör och med den påverkan man utövar på de två övrigaborgerliga partierna. Med andra ord: Som jag sade i mitt anförande är detväsentliga målet icke att återställa balansen i svensk ekonomi, utan detväsentliga målet är att kämpa ner den förhatliga offentliga sektorn, att skäraner på samhällets insatser för inkomstutjämning och det vi andra kallar förrättvisa. Detta har moderata samlingspartiet stått , och jag troratt man nu ser att man börjar närma sig målet. Det är också därför, mot allt ekonomiskt förnuft, som LarsTobisson säger; Vi kan inte göra någonting åt den svenska ekonomin förrän vihar minskat budgetunderskottet. Och hur skall man minska budgetunderskottet?Ja, icke genom att höja skatterna - för de skall sänkas , enligt de löftensom litet lättsinnigt ströddes ut - utan genom att skära ner utgifterna.Krisen blir då en utomordentlig förevändning för att fortsätta den Nr 161 P°'''"<"- den Från deutgångspunkter moderata samlingspartiet har och genom den g .goi långa kampman har bedrivit mot samhällets ökade inflytande, som innebär politiken, m. m. attsamhället tar hand om en del av inkomsterna och sedan fördelar dem på jekonomiskn ett rättvisare sätt än marknadsekonomin åstadkommer, är det heltkonsekvent och logiskt att moderata samlingspartiet driver denna politik. Menfrågan jag ställde och som jag hoppas få svar på i något av de inlägg somkommer är denna: Hur kan socialliberaler och gamla bondeförbundare ställa upppå detta? Sedan återstår bara utbudspolitiken; en mängd människor kommer attstörta ut och arbeta om skatterna sänks. - Det är få som tror att det kommeratt ske i sådan omfattning. AnL 25 () replik; Den senaste felaktiga karakterisfik somKjell-Olof levererar är att står för den politik som drivs iStorbritannien. Som exempel på detta skulle då tjäna en "medvetenuppdrivning av arbetslösheten". Har inte klart för sigatt sysselsättningen här i landet är hög? Arbetslöshetssiffrorna ligger , vilket naturligtvis är sämre än det borde vara men ändå är något som ävenunder socialdemokratiska regeringar godtagits som exempel på vad vi måstetillåta i form av friktionsarbetslöshet. Det är inte fråga om att den borgerliga regeringentidigare verkat eller att vi moderater nu verkar för en medveten urgröpning avstatsfinanserna. Tvärtom är hela vår politik inriktad på att återställabalansen i statsfinanserna. Jag har i mitt anförande tidigare pekat på den vågman måste gå. Men vad har att säga? Han diskuterar mestden moderata politiken och mindre den egna politiken. Den senare sägs bestå i,som jag också var inne på fidigare, en aktivering av den ekonomiska politiken.Och vad är det? Jo, det är tydligen f. n. väntan på krisprogramgruppen. Tilldess får vi höra talas om mål i allmänna ordalag, t. ex. "stopp förinflationen". Men vem vill inte sätta stopp för inflationen? Hur skall detske? Man kommer återigen med vaga formuleringar, "expansion av produktionoch sysselsättning, rättvis fördelning". Vi vill gärna diskutera hur man skall nå dessa mål. Men vifår tydligen vänta med det. Efter de senaste avslöjandena om vadkrisprogramgruppen kommer fram till lär vi få vänta även till efter densocialdemokratiska partikongressen. Åter till den aktuella politiken: Vår bedömning är-och jagtror det är svårt att gendriva det - att skattevapnet, dvs. möjligheterna att höja skatterna för att återställa balansen i statsbudgeten, har förlorat sin udd. Vi måste tvärtom sänka uttaget av skatter som andel av bruttonationalprodukten. Det kan vi inte göra utan att spara på utgiftssidan. Vad uppnår man då? Jo, om man börjar i den ändan uppnår man bl. a. det som angav som mål, men utan att tala om hur det skulle uppnås, nämligen en minskning av det inflationsdrivande budgetunderskottet. Man minskar därtill statens 39 Denekonomiska politiken, m. m. behov av upplåning, ochdet medger att man kan komma ner till en lägre räntenivå, med alla de positivaeffekter det får på investeringsverksamheten. Detär alltså detta som är den nödvändiga förutsättningen för en återupptagenekonomisk tillväxt - det som skall lägga grunden fill en fortsatt välfärdsutvecklingi vårt land. AnL26 (vpk): I dagens ekonomiska utveckling finns det för de vanliga arbetandemänniskorna två allt annat överskuggande problem. Det ena är arbetslösheteneller hotet om arbetslöshet. Det andra är inflationen, förstöringen avpenningvärdet, prisstegringen, hyresstegringen. Kampen mot arbetslösheten ochkampen mot inflationen är de två stora uppgifter som står för den fackligarörelsen, för de politiska partierna, för statsmakterna. Förmår vi att kraftigtminska arbetslösheten och hålla tillbaka inflationen, då kan vi också lösaandra ekonomiska problem för ; den låga produktionsökningen,underskottet i bytesbalansen i förhållande fill utlandet, underskottet istatsbudgeten. Kampen mot arbetslösheten och kampen mot inflationen är alltsånyckelfrågor. Denborgerliga regeringen - oavsett om däri ingår moderater eller inte -liksomfinansutskottet resonerar på rakt motsatt sätt. Deras politik går medvetet utpå att minska de arbetandes reallöner och att skapa en reserv av arbetslösa somskall stå till förfogande om exportindustrin möjligen behöveranställa flera. Receptet är följande; Kapitalismen måste få ökat utrymme.Inkomstskillnaderna bör öka. Får de rika mera kan de få råd och lust attinvestera mera. Härigenom växer industrin, och vi kan exportera oss ut urkrisen. Men detta förutsätter att de arbetande håller till godo med låga löner.Det förutsätter också att det finns ledig arbetskraft om industrin skulle viljaha fler arbetande. Därför måste den offentliga sektorn krympas. Detta är ocksånödvändigt för ökad balans i ekonomin. Vi har alldeles hört dettaevangelium utlagt av . Mendetta är inte en pohtik för landets och folkets bästa, utan det är en utprägladklasspolitik till fördel för kapitalets mycket kortsiktiga intressen. Det ärnämligen inte bara så att de borgerliga partiernas ekonomiska politikmisslyckats att nå de uppställda målen, som de senaste årens utveckling visar.Det är också så att den direkt kommer att förvärra den ekonomiska krisen ochskapa ökad arbetslöshet. När regeringen i finansplanen talar om en ökning avarbetslösheten handlar det alltså om en självuppfyllande profetia.Om man skär ner reallönerna, om man skär ner den gemensamma sektorn, blireffekten självklart ytterligare minskad produktion och ökad arbetslöshet.Sådan är regeringens ekonomiska politik, och den har inte på något sättförändrats därför att har knuffats ut ur regeringen. Rösten ärnumera , men händerna är alltjämt Esaus. Man måste ställa frågan tillcenterpartiet och : Känns det inte genant att ni sitter i ermittenpartiregering och i huvudsak genomför ekonomiska polifik? Vi underskattar självfallet inte denegativa verkningar som underskottet i bytesbalansen och underskottet istatsbudgeten har för det svenska folkhushållet. En kraffig ökning avutlandsskulden leder till stora problem i form av räntor och amorteringar. Detkan ibland vara nödvändigt för en nation att låna i utlandet, som t. ex.Sverige gjorde en gång för att finansiera järnvägsbyggandet, men av är inte i den situationen. Dess problem är inte brist på kapital utan ettöverskott på kapital, som det brukar vara under ekonomiska kriser. Även om dessa underskott alltså skapar problem, bör lägetändå inte svartmålas. Det är svårt att förstå vitsen med att regeringen ochfinansutskottet återigen anför en siffra för det statliga budgetunderskottetsom inte motsvarar verkligheten. Man talar om somunderskottet i statens budget , men den siffran kommer man då fram tillendast genom att räkna statlig utlåning på som en utgift.Tar man därtill hänsyn fill överskottet i socialförsäkringssektorn framkommerett underskott i den totala offentliga sektorn på . Jag villfråga finansutskottets ordförande; Varför anför man inte denna siffra, somenligt min mening är den relevanta? Tar man till den högre siffran bara för attsöka skrämma allmänheten att acceptera regeringens ekonomiska politik, ellervad är meningen? Men oavsett underskottens storlek - är det sannolikt attden borgerliga polifiken kan föra ut ur krisen, att den kan få bortunderskotten i bytesbalans och statsbudget? Nej, det förefaller inte troligt.Nedskärningar av reallönerna och minskning av den offentliga sektorn leder, somjag redan har anfört, till ökad arbetslöshet och till en skärpning av krisen. Strateginmed en "exportledd expansion" är inget specifikt för . Denförsöker alla jämförbara länder att genomföra - på varandras bekostnad. Viupplever ju den svåraste ekonomiska krisen i den kapitalistiska världensedan 1930-talet med 25 miljoner arbetslösa totalt i . Vad är detsom talar för att skulle vara särskilt lyckosamt i det hårda spelet? Inte heller har de åtgärder som den borgerliga majoritetenhar genomfört i form av skattefavörer till aktieägare osv. lett till ökadeindustriinvesteringar. sätter man sitt hopp till den sänkning avmarginalskatterna som mittenpartierna har lyckats få socialdemokraterna med på.Den utmålas i finansutskottets betänkande som något slags undermedicin. Denskall, tror man, sfimulera både arbete och sparande. Det torde emellertid kommaatt visa sig vara en fåfäng förhoppning. Tror man verkligen att vi har brist påarbetsvilliga människor i landet och att detta är grunden till de ekonomiskaproblemen? Arbetslöshetsstatistiken talar ett annat språk. Och brist på 'sparande är heller inte problemet. Problemet är i stället att denkapitalistiska krisen och inflationen lockar kapitalet över i spekulafion ocholika manipulationer för värdesäkring. , fasfigheter, ädelstenar och målademiniatyrer har för många kapitalägare blivit intressantare än industriellverksamhet. Så kommer vi då åter till den avgörande betydelsen av attgöra något konkret mot arbetslösheten och mot inflationen. Och här är, under de Den ekonoiniska politiken, m. m. Nr 161 förhållanden som faktiskt existerari dag, den Keynesianska teorin om en Tisdaeenden allmän ökning av efterfråganotillräcklig och den Friedmanska teorin om en 9 inni1981 allmän ökning av vinsterna direktfelaktig. Den ständiga inflation som för tiden är kapitalismens följeslagare spelar här en viktig roll. Den ekonomiska laftigt ökade förekomsten av monopolistiska och halvmonopolistiska nolitiken m m förhållanden på olika varumarknader, i många fall genom att stora transnationellaföretag har ett dominerande inflytande. En allmän ökning av efterfrågan kansugas upp av monopolen eller försvinna i inflationens häxkittel. En ökning avvinsterna å andra sidan kan bara genomföras med medel som håller nere reallöneroch efterfrågan, varigenom krisen förvärras. Av det förhållandet att en allmänökning av efterfrågan inte med säkerhet får avsedd effekt under nuvarande omständigheterkan man nämligen inte dra slutsatsen att en minskning av efterfrågan skullevara utan inverkan på det allmänna läget. Den verkar direkt arbetslöshetsökandeoch krisförvärran-de. Vad kan man då göra mot arbetslösheten? Man bör enligt vårmening uppställa konkreta målsättningar i form av så och så många nyaarbetstillfällen på det och det området. Vpk har vid upprepade tillfällenkrävt att 100 000 nya arbeten skulle skapas inom en tidrymd av förslagsvis treär inom byggnadsverksamhet, sjuk- och åldringsvård, dag- och fritidshem, miljövård,särskilda ungdomssysselsättningar, kommunikationer, alternativaenergianläggningar. Vi ställer också det mera långsiktiga kravet att man under1980-talet skall skapa minst 100 000 nya arbetsplatser inom industrin. Hur skall dessa mål kunna uppnås? Finns det kapital? Finns det behov av de produkter och tjänster som skulle kommafram om målsättningarna uppfylls? Det finns f. n. både en betydande ledigproduktionskapacitet inom den befintliga industrin och en mängd ledigarbetskraft. Även om tycker att arbetslösheten är låg, är detmånga som inte delar hans uppfattning. Enbart den öppna arbetslösheten uppgårtill inemot 100 000 människor, och den siffran kommer att öka omingenting effektivt görs. Men härtill kommer 130 000 människor i olika typer avAMS-verksamhet, de över 300 000 kvinnor som söker förvärvsarbete, de 100 000deltidsarbetande som vill arbeta heltid, de många som kallas handikappade mensom måste ges chans till en meningsfull sysselsättning osv. Det finns ocksåkapital som borde användas i produktiv verksamhet i stället för att nyttjas förspekulation eller som räntekapital till ockerräntor. De stora företagen harbetydande tillgångar i form av likvida medel som borde kunna mobiliseras. Härtill finns ett stort behov i många kommuner av enökad tillgång på bostäder. Det finns i nästan alla kommuner långa daghemsköer. Det finns brister i sjukvården och åldringsvården som måste avhjälpas. Järnvägstrafi ken och andra kommunikationer måste byggas ut. Miljövården kräver fortfarande mycket stora insatser. För att nu inte tala om direkt svält och eftersatta behov i tredje världen. Det är ju ett kvalificerat vansinne att vilåter 4- bli att använda ledigproduktionskapacitet som människor går arbetslösaoch det finns stora eftersatta behov i det svenska samhället och Nr 161 ännu mer ivärldssamhället. De som försvarar en sådan oordning har Jisjgnen den bevisbördan,inte vi som ställer det förnuftiga kravet att alla människor skall g : inoi beredasmöjlighet att få göra en produktiv insats och slippa gå arbetslösa. Förklaraför oss, , förklara för oss, , varför det skall q ekonomiskabehövafinnasenomfattandearbetslöshet idet svenska samhället! De många politiken m m arbetslösa - kvinnor, män och inte minst ungdomar - har rättatt få en sådan förklaring. Smit alltså inte undan med allmänt prat om att vpkvill ha planhushållning eller annat som ni brukar anföra-i debatterna för attsöka slippa en realdiskussion! När det gäller vilka företag som skall svara för den ökadeverksamheten exempelvis inom industriprodukfionen, är vi helt odogmatiska. Detkan vara privat ägda företag, om de är intresserade av att utvidga sinverksamhet eller starta ny sådan. Men om det privata kapitalet vägrar attutnyttja sina produktionsanläggningar och att använda befintlig arbetskraft, såmenar vi att samhällsorganen inte bara stillatigande kan acceptera detta. Dåmåste stat, landsting eller kommun gå in och se till att de uppställdasysselsättningsmålen kan uppnås. De som avvisar detta med tal om den privataföretagsamheten är dogmatiker. Når regeringen och finansutskottet ställer den offentligasektorn mot den "privata", dvs. mot den industriella utvecklingen,gör de sig skyldiga till en felsyn, för att uttrycka sig milt. Attindustrisysselsättningen inom minskat beror ju inte påden offentliga sektorns ökning. Det beror inte på att det saknats arbetskraft.Arbetslösheten har under hela detta årtionde varit relafivt hög. Det är endasttack vare den offentliga sektorns utveckling som arbetslöshetssituationen intevarit värre. Det är ju också så att den offentliga eller gemensammasektorn till stor del växt som en följd av utvecklingen inom den privatasektorn. Det har gällt ökade kostnader för att skapa en gynnsam samhällsmiljöför den privatkapitalistiska utvecklingen. Det har gällt ökade insatser föratt mildra verkningarna av kriser inom den privatkapitalistiska sektorn - tydet är i denna sektor och inte i den offentliga som kriserna skapas. Man börockså observera att de privata företagen har en mycket stor kund i dengemensamma sektorn. Det finns alltså viktiga samband mellan industrin och dengemensamma sektorn som man inte får bryta. Industrin kan inte utvecklas utan ensamtidig utbyggnad av den gemensamma sektorn. Och för att den gemensammasektorn skall få en stabil grundval krävs en utbyggnad av industrin. måste gå pä två ben ut ur den ekonomiska krisen.Vi måste satsa både på att stoppa industrinedläggningarna och i stället byggaut industrin samt på att planmässigt utbygga de socialt viktiga delarna av dengemensamma sektorn. Om kan ta ett avgörande steg mot att lösasysselsättningsfrågan och bereda ytterligare 100 000människor arbete inom industrin och inom den gemensamma sektorn, så tar viockså viktiga steg för att hejda inflationen, nedbringa underskottet i bytesbalansenoch Nr 161 underskottet i statsbudgeten. Alla produktiva resurser måste sättas i Tisdapon den verksamhet, frainför allt den avgörande produktionsresursen-dearbetande Q 1QQ1 människorna. Arbetslösheten ochunderutnyttjandet inom industrin kostar Här är grundentill de nuvarande Deneknnnmiskn ekonomiska problemen. En ökad sysselsättning är nyckeln till deras politiken, m. m. '°"'"g- Dennödvändiga utbyggnaden av industrin måste också ses ur andra, mera Vad man kan kalla nationella produktionssystem har underdet senaste årtiondet börjat att raseras. Det sammanhänger både med destrukturella förändringar som skett i den internationella arbetsfördelningenoch med de transnationella koncernernas politik. Många industrier som tidigarevar en oundgänglig beståndsdel i den svenska produktionsapparaten har helteller delvis rivits ned. Av varvsindustrin finns inte mycket kvar, järn- ochstålindustrin har skadats svårt, texfil- och skoindustrierna är nära nogutplånade osv. De största svenska företagen har numera i allmänhet fleranställda utomlands än i . avindustrialisering inomSverige ökade antalet anställda i svenskägda företag i utlandet med över 100000. nationella produktionssystem är skadat, och skadorna kommer attförvärras om regeringen får fortsätta sin politik, som går ut på att ensidigtfrämja exportindustrin och angripa hemmamarknaden. Detta förhållande är avgrundläggande betydelse för hela framtida utveckling, oavsett om dennakommer att äga rum med kapitalistiska eller socialistiska förtecken. Det är etttidens tecken att det här i bara tycks vara kommunisterna som ärmedvetna om denna helt avgörande problematik. Det tycks, herr talman, också vara så, att vårt parti blirensamt om att här i försvara de principer som av hävd varitgrundläggande för arbetarrörelsens ställningstagande i skattefrågorna. Ettprogressivt skattesystem har alltid setts som en avgörande förutsättning föratt skattepolitiken skall kunna verka inkomstutjämnande. Den skattekompromisssom ingåtts mellan socialdemokraterna och de borgerliga mittenpartiernaangriper emellertid just progressiviteten i skattesystemet. Den strider därvidbåde mot den skattepolitiska linje som utformades av och mot detskatteprogram som antogs av . Jag måste därför rikta endirekt fråga till LO;s ordförande ; Har ocksåLandsorga-nisafionen anslutit sig fill skatteuppgörelsen och alltså förkastatbesluten i skattefrågan kongress? Rent formellt finns det inslag i skatteuppgörelsen sompåminnc- om krav som ställts av vpk i skattepolitiken. Det gäller sänkningen av den direkta statsskatten finansierad genom en produktionsfaktorsskatt. Det gäller begränsningen av underskottsavdragen och löftet att man också skall göra något åt rätten till ränteavdrag. Det gäller löftet att intensifiera kampen mot skattefusk och skatteflykt, ett krav som ihärdigt rests av vpk. Men genomförs sänkningen av den direkta skatten på ett sätt som gynnar de höga inkomsttagarna. Lägre inkomsttagare och särskilt deltidsarbetande får i 44 realiteten inte någonskattesänkning alls. I stället kan de t. o. m. drabbas av skattehöjningar,hur stora beror på hur skatteomläggningen kommer Nr 161 Detta kan enligt vår mening ickegodkännas. Attunderskottsavdragen begränsas till högst av avdragsbeloppet är g -- ggi givetvisett framsteg, även om man nu borde ha tagit steget fullt ut och helt Den enda grupp bland de högre inkomsttagarna som drabbas är q ekonomiska den som har mycket storaunderskottsavdrag. Övriga höginkomsttagare får nolitiken m m fantastiskaskattesänkningar enligt socialdemokraternas och de borgerliga mittenpartiernasgemensamma program. Detta kan man undvika genom att i stället införa enskattereduktion för alla inkomster under förslagsvis . Det är ocksånödvändigt att vidga en skattereform så att den inbegriper åtgärder som gällerbeskattningen av stora förmögenheter, spekulationsvinster, realisationsvinsterosv. De ökade skatteinkomster man därvid vinner bör i första hand användas föratt avskaffa momsen på livsmedel och för ökade statliga bidrag till kommunerna.Indexregleringen bör avskaffas och ersättas med årliga revisioner av skatteskalorna. Fortsatt stark inflation stegring på 18 månaderav priserna på baslivsmedel, ökad arbetslöshet - tror de borgerliga verkligenatt detta är en politik som kan entusiasmera människorna till insatser för attföra ut ur krisen? Jag yrkar bifall till vpk-motionerna 2193 omden allmänna ekonomiska politiken och 241 om att nya former skall skapas för deekonomiska långtidsutredningarna. AnL 27 (): Flera yttre omständigheter bidrog till dengynnsamma ekonomiska utvecklingen i och i övriga industriländer under1950-och 1960-talen och till det som långtidsutredningen kallar "den godacirkeln" med snabb tillväxt, full sysselsättning, ökade investeringar, låginflation och små fördelningsproblem. har dessa gynnsamma omständigheterförsvunnit eller undergått så stora förändringar att man kan tala om helt nyavillkor för och övriga industriländers ekonomi. kunde vi dra nytta av denteknologi som redan fanns utvecklad, framför allt i . Genom att vitillägnade oss den teknologin kunde vi snabbt höja vår produktion och öka vårkonkurrenskraft. Vad som sker eller kommer att ske äratt nya industriländer tillägnar sig vår högteknologi och att de genom godtillgång på billig arbetskraft i bransch efter bransch kommer att bjuda oss enallt hårdare industrikonkurrens. Vad som krävs av oss är en ganskaomfattande strukturomvandling av svensk industri, forskning, och utveckling aven hög teknologi - och då kanske framför allt inom områden där vi av traditionredan har ett högt kunnande. kunde vi föra över resurser,främst arbetskraft, från jord- och skogsbruk till industrin. Det skedde bl. Nr 161 mekanisering ochstorleksrationalisering. den '""'' 8 över till industrin. q iqn, är arbetskraftsproblemet ett helt annat. mellan ä ena sidan en anställningstrygg offentlig sektor och å andra sidan en Den ekonomiska "*"' konkurrensträngdindustrisektor. politiken, m. m. ökade antalet anställda inom denkommunala sektorn med 400 000 personer. Det skall jämföras med att den totalanettoökningen av arbetande människor i vårt land var 350 000personer. Den kommunala sektorn tog alltså mer än hela nettotillskottet avarbetskraft. råder det inga delade meningar om att denna utvecklingovillkorligen måste brytas. Vad gäller volymtillväxten inom den kommunalasektorn så gör finansutskottet samma bedömning som regeringen, nämligen att denbör begränsas fill . beräknas den - trotskommunernas besparingsåtgärder - bli . kommer senare i debatten attberöra olika frågor kring den kommunala ekonomin. Jag nöjer mig därför med attpeka pä den enighet som ända torde råda om att det nu i första hand måste bliindustrin som får sitt arbetskraftsbehov tillgodosett.