prot · G409111 · 1980-12-31 00:00:00 — Riksdagensprotokoll 1980/81:111 Förhandlingarna leddestill en början av andre vice talmannen. 1 § Justerades protokolletför . Omvägrat inresevisum till i visst fall 2 § Svar på fråga1980/81:307 om vägrat inresevisum till i visst fall har frågat vilka skäl de vietnamesiska myndigheternaangivit för att neka inresevisum för en svensk journalist som önskar rapporteraom svenskt bistånd till . Isamband med socialminister besök i för att bl. a. invigatvå svenska sjukhus ordnade SIDA en journalistresa till . TidskriftenFolket i Bild kulturfront var inte inbjuden att delta, men efter förfrågan varderas representant enligt SIDA välkommen med på resan. Tidskriftensvisumansökan för en frilansmedarbetare bosatt i avslogs emellertid. Idet läget skrev tidskriften till socialministern för att be om hjälp.Utrikesdepartementet tog, som brukligt är i sådana här sammanhang, upp fråganmed ambassadör i . Departementet framhöll sin förvåning överatt visering ej beviljats. Vårambassad i har också hos det vietnamesiska utrikesministeriet påtalatdenna vägran att ge visum till en svensk journalist. Påförfrågan meddelade den vietnamesiska ambassaden i att den svenskejournalisten inte erhållit något visum till "på grund avotillräckliga inkvarteringsmöjligheter". Underbesöket i tog socialministern upp detta ärende med den vietnamesiskeutrikesministern. Denne sade sig inte vara informerad om någon visumvägran menhälsade den svenske journalisten välkommen . Densvenska regeringen tar bestämt avstånd från alla försök från alla regeringaratt försvåra ett fritt informationsflöde. Om vägrat inresevisum till i visst fall 2INGRID (): Jag skall be att få tacka utrikesministernför svaret, som jag delvis fann posifivt. Min fråga gällde vilka skäl angivit för att vägraen svensk journalist inresevisum, då jag ansåg de skäl för visumvägran somangivits i pressen helt oacceptabla. I den internationella kod som diskuterades i iParis förutsattes journalisters rätt att fritt röra sig med ytterstfå begränsningar. Det svenska agerandet i ESK har visat att vi helt och fulltaccepterat och stött beslutet om att inresande journalists visumansökan skallbehandlas välvilligt och utan dröjsmål. Jag kan inte finna att den protest som överlämnades tillVietnams ambassad utgjorde en tillräckligt stark svensk reaktion på denflagranta förolämpning som gav vårt land genom att inte bevilja BertilLintner inresetillstånd. Utrikesministern säger i svaret att vi från svensksida uttryckte vår "förvåning" över att visering inte beviljats.Utrikesministerns svar redovisar emellerfid fortsatta reaktioner, inte minst detfaktum att tog kontakt med utrikesministern i . Det gladde migmycket. har varit det land som fått störstsvenskt bistånd. Och när den svenska socialministern reser till för attinviga två av de mycket stora svenska projekten finner jag det helt naturligtatt SIDA i det sammanhanget anordnar en pressresa. Det ligger naturligtvis iden svenska allmänhetens intresse att få upplysningar om vad det blivit av vårtgigantiska bistånd. Pressbevakningen blev också god. Såväl dagspress somveckopress fanns representerad. har varit kritisk mot , ochhan talar thai, vilket ger honom unika tillfällen att kommunicera med folket iVietnam. Jag vill fråga utrikesministern: inställning har den svenskaledningen för Bai intagit till inresa? Bordeinte den i ett sådant här fall, solidarisk med reglerna för svenskutrikespolitik, kunna utöva någon form av påtryckningar på de vietnamesiskamyndigheterna? Eller kan det vara så, att SIDA själv ansett det mest bekvämtatt personer som varit kritiska till det svenska biståndet i intemedföljde på denna resa? Jag vore tacksam om utrikesministern ville kommentera dessasynpunkter och om möjligt också ange om det förelåg svårigheter medinkvarteringen i . I utrikesministerns svar sägs att socialministerninformerats om att journalisten i fråga senare är välkommen till . Jaghoppas att han utnyttjar denna möjlighet. I detta fall är det nämligen intefråga om en enstaka individs rättigheter, utan om en för svensk utrikespolitikytterligt vikfig princip. Som svar på direkta frågavill jag säga att det i och för sig är både svenska myndigheters och enskildasvenskars rätt att påtala sådana här saker i stationeringslandet. I den mån densvenska regeringenönskar uttrycka sin åsikt gentemot den vietnamesiska regeringen, är detambassaden i som är den rätta kanalen. Kommer man i en situation därregeringarna har olika meningar, är det naturligtvis den svenska regeringensoch ingen annans ansvar att handlägga frågan. 3 § Svar på fråga 1980/81:340 om vidareutbildningen inompediatrik och gynekologi har mot bakgrund avregeringens och uttalande om behovet av viss specialistmedverkan iprimärvården -framför allt inom barnsjukvård samt obstetrik och gynekologi -frågat mig dels om jag anser att den planerade drastiska nedskärningen avantalet vidareutbildningsblock (s. k. FV-block) för läkare inom pediatrik ochgynekologi rimmar med dessa mål, dels vilka åtgärder jag ämnar vidta för attkorrigera blocktilldelningen. tilldelades sjukvårdshuvudmännen 30 FV-block ibarnmedicin och 29 i gynekologi. I ett förslag från tillfördelning av FV-block, som är på remiss hos huvudmännen, föreslås 25FV-block i barnmedicin och 22 i gynekologi för . föreslås 17block för var och en av dessa specialiteter. Förslaget grundar sig på en bedömning av landstingenslångsiktiga behov av läkare inom olika specialiteter (Förslag tillläkarfördelningsprogram , LP 83). LP 83 har utarbetats isamråd mellan , , ochuniversitets- och högskoleämbetet och har fastställts av socialdepartementetssjukvårdsdelegation. För barnmedicin beräknas behovet av specialister till ca840 och ca 900 . Förkvinnosjukdomar är motsvarande siffror ca 850 resp. ca 900. Däri ingår behovetav specialister för öppen vård, inkl. barnavård och mödravård. Tillgången på vidareutbildade läkare inom gynekologi ochbarnmedicin kommer att förbättras mycket snabbt. De beräkningar som redovisatsi LP 83 visar att antalet specialister kommer att uppgå till ca 900inom barnmedicin och ca 975 inom gynekologi. Den snabba ökningen av antalet specialister inom dessaverksamhetsområden beror till viss del på att en omfattande vidareutbildningvid sidan av blocksystemet ägde rum . Med hänsyn härtill har samrådsparterna inom LP-arbetetenats om att fillfälligt minska antalet FV-block så att det uppnåsbalans mellan fillgång och efterfrågan. Utan en minskning av antalet FV-blockskulle ett överskott av läkare inom dessa verksamhetsområden komma att uppstå. Det kan här nämnas att en stor del - kanske hälften - avläkarna inom barnmedicinen beräknas vara verksamma i den öppna vården. Dettagäller i stort sett även för gynekologin. Av vad jaghar sagt framgår att det finns anledning att se positivt på den Om vidareutbildningen inom pediatrik och gynekologi Om vidareutbildningen inom pediatrik och gynekologi framtidatillgången på specialister inom barnmedicin och gynekologi. Det finns enHgt minmening inte skäl att ändra blocktilldelningen innan remissvaren frånsjukvårdshuvudmännen föreligger. 5 (): Jag ber att få tacka sjukvårdsministern för svaret,som ju i och för sig förefaller lugnande. Högst berättigat har man både frånregeringens och från sjukvårdshuvudmännens sida inriktat sig på att möta debrister i kontinuitet och närhet som funnits och finns i sjukvården. Isynnerhet sjukvårdshuvudmännen frestas då, naturligt nog, att planera eftersituationen just och efter de brister som finns just . Enligt minmening är det regeringens uppgift att i samråd med ha enövergripande överblick på och att i samråd med sjukvårdshuvudmännenförsöka påverka planeringen därefter. måste då sägas vara en ganskanäraliggande planeringsh(3risont. Litet längre fram i tiden kommer, enligt deuppgifter som lämnat, behovet av barnläkare i den öppnavården att ligga på något över 1 000 för att man skall kunna täcka en mycketblygsam ökning av antalet barnläkare. Nedskärningen av blocken enligtplaneringen kommer att innebära att antalet block inte vid någottillfälle bHr större än sju. För att möta bristerna satsar man nu på en väl utbyggdprimärvård. Med en något grumlig tankegång tar man också för givet attprimärvården skall göra sjukvården billigare. Men vi har tagittillgången på kvalificerade specialistresurser - när dessa behövs - för given,och vi har kunnat göra det därför att vi har haft dessa specialister. Det äremellertid inte självklart att vi har dem , omspecialistutbildningarna nu skärs ned för kraftigt. Se på behovet avröntgenologer för att kunna bygga ut mammografin och behovet av ögonläkare föratt kunna utnyttja de nya möjligheter som finns att rädda synen på tusentalsdiabetiker! Under vissa av kommer nära hälften avalla läkare att utbildas till allmänläkare. Visserligen har utbildningen nuförlängts och genom sjukvårdsministerns ingripande blivit bättre än den annarsskulle ha blivit, men en mycket stor del av primärvårdsvardagen är barn- ochkvinnosjukvård och tillhörande hälsovårdsbitar: barnhälsovård, mödravård ochfamiljeplanering. Ingen blir fullärd inom dessa områden ,månader som genom den drastiska förkortning av den verkliga arbetstiden somskett dessutom ger ett mycket mindre erfarenhetsinnehåll än motsvarandeutbildning . Planerar sjukvårdsministern några åtgärder för att fåsjukvårdshuvudmännen att mot den här bakgrunden bygga ut primärvården medtillräckligt inslag av barnläkare och gynekologer? Sjukvårdshuvudmännensremissvar kommer ju att vara präglade av hur de planerar, och jag undrar ominte sjukvårdshuvudmännen behöver påverkas i det här avseendet. I mångasjukvårdsområden är nämligen utbyggnaden inte planerad enligt de härriktlinjerna. Jag sade i mitt svar att det finns anledningatt se positivt på tillgången på läkare inom barn- resp. kvinnoklinikerna iframtiden trots att vidareutbildningsblockens antal minskar. Som AnitaBråkenhielm väl vet beror detta på den beslutade förändringen avallmänläkarutbildningen. Däri införs obligatorisk tjänstgöring i gynekologi,och avsnittet barnmedicin ökar med en månad för att allmänläkarnas kunnande närdet gäller barnhälsovård skall förbättras. Även om detta medför ett ökat behov av handledning påklinikerna, så innebär det trots allt en ökad tillgång på underläkare inom dehär båda specialiteterna. Inom den framtida primärvården kommer allmänläkarnaatt vid sidan av specialisterna få viktiga uppgifter inom mödra- och barnhälsovården.Jag är ense med om att det krävs en viss specialistmedverkani primärvården, och den tanken måste realiseras i den fortsatta utbyggnaden avprimärvården. Vid bedömningen av utvecklingen är det naturligtvis ocksåviktigt att ha en lång framförhållning. Jag skall givetvis följa utvecklingenmed stor uppmärksamhet, men i detta skede ser jag ingen annan utväg för oss änatt invänta remisserna från sjukvårdshuvudmännen innan vi tar ställning till omdet föreslagna antalet block är lämpligt eller ej. 7 (): Jag är tacksam över att sjukvårdsministernunderstryker behovet av dessa specialister i primärvården. Inom parentes villjag säga att underläkare, som bara tjänstgör på en klinik, kanskeinte är en så stor fillgång i arbetet, utan de kan i stället vara enbelastning. Det är arbetsamt för klinikerna att inte ha någon under utbildningför att bli barnläkare som tjänstgör där . I de län där detfinns en väl utbyggd barnspecialistorganisation, t. ex. , kan manvisa påtagligt lägre tal när det gäller intagning av barn på barnklinik. Dettagör vården billigare. I samma län har det kunnat visas, att om det finnsgynekolog på vårdcentralen, behöver vederbörande bara remittera av sinapatienter till sjukhus. Det förbilligar också vården. Om mödravård, familjeplanering och abortrådgivning kanbedrivas på vårdcentralen med samma standard som på klinikerna, är dettanaturligtvis en stor fördel för patienterna. 3-i månaders utbildning för enallmänläkare räcker inte för detta. Jag hoppas att vi inte skall hänge oss åt något slagsromantiskt barfotaläkarideal. Våra medborgare har rätt att kräva hög standardinte bara i vad gäller helhetssyn, kontinuitet och närhet utan ocksåbeträffande modern specialistkunskap när sådan behövs. Om vidareutbildningen inom pediatrik och gynekologi Nej, , vi skall sannerligeninte förfalla till något slags romantiskt tal om barfotaläkare som ideal. Detär inte min uppfattning att det skall vara på det sättet. Jag tycker emellertidinte att den Om åtgärder för att motverka narkotikamissbruk vidmilitära förband nuaktuella nedskärningen är så värst oroande. En nedskärning från 25 till 17block förändrar faktiskt inte avsevärt underläkarsituationen i hela landet.Skulle man komma ned till sju FV-block, bleve naturligtvis situationen en heltannan. Det är emellertid inte aktuellt just , och vi behöver kanske aldrigkomma i det läget. 4 § Svar på interpeilation 1980/81:108 om åtgärder för attmotverka narkotikamissbruk vid militära förband har frågat mig vilka åtgärdersom har vidtagits eller planeras för att motverka narkotikamissbruk vid demilitära förbanden och för att öka informationen till de värnpliktiga omnarkotikan och dess skadeverkningar. Jag vill inledningsvis framhålla att jag liksom RuneGustavsson anser att allt missbruk av narkotika måste bekämpas med kraft.Narkotikamissbruk är ett mycket allvarligt samhällsproblem, som även drabbarförsvarsmakten. nämner vissa larmrapporter omnarkotikamissbruk bland värnpliktiga. Alla sådana händelser är allvarliga. Jagvill dock säga att dessa rappo:rter enligt de militära myndigheterna inteåterspeglar någon märkbar ökning av missbruket. Det narkotikamissbruk som observeras bland värnpliktigaunder tjänstgöring är huvudsakligen missbruk av hasch. Enligt ansvarigamilitära myndigheters bedömning torde dock haschmissbruket undervärnpHktstjänstgöring-en vara mindre än i samhället i stort. Sedan ett tiotal år tillbaka, då narkotikaproblemenbörjade framträda även inom försvarsmakten, har omfattande insatser gjorts föratt utbilda befäl, läkare och personalvårdskonsulenter för att bemästra dessaproblem. Information om missbruk ingår i stort sett i all befälsutbildning. Detåligger befälet att inom ramen för sitt personalansvar uppmärksamma dessaproblem. Bel"äl och personalvårdskonsulenter brukar kunna bilda sig en goduppfattning om vilka värnpliktiga som missbrukar narkotika, så att erforderligaåtgärder kan vidtas. De värnpliktiga själva och deras företrädare iförbandsnämnderna brukar öppet diskutera dessa problem. Information om alkohol och narkotika ingår i den s. k.medborgarunder-visning som alla värnpliktiga får. Inom den utbildning iarbetsmiljöfrågor, som också ges alla värnpliktiga, informeras om de risker sommissbruk av narkotika, Hksom missbruk av alkohol, medför särskilt vidutbildning på fordon och vapen. Denna information brukar få ett starkt gensvarbland de värnpliktiga. På de flesta förband har dessutom genomförts särskildainformationskampanjer om narkotikamissbruk. Dessa kampanjer har genomförts pålokala initiativ - ibland från de värnpliktigas sida - och efter lokala behov.Sådana aktiviteter planeras och genomförs fortlöpande när det visar sigbehövligt. Det är av stort värde att de värnpliktiga själva också har engageratsig i kampen mot narkotika- och alkoholmissbruk. Inom armén pågår f. n. en omfattande kampanj mot missbrukav alkohol. Enligt förslag från regeringens samordningsorgan i alkoholfrågor,SAMO, bör den följas av kampanjer även inom de andra försvarsgrenarna samtutvidgas till att avse alla former av drogmissbruk. Regeringen har i åretsbudgetproposition föreslagit att medel avsätts under /82 föråtgärder enligt förslag från SAMO, bl. a. inom försvarsmakten. 10 (); Herr talman!Jag ber att få tacka för svaret på min interpeilation. Jag har riktat ett antal interpellationer till olikastatsråd för att få besked om vilka åtgärder de olika departementen vidtagitoch vidtar för att kontrollera hur beslut om målsättningen - att viinte kan acceptera någon form av narkotikabruk som inte är medicinskt betingat-följs upp inom olika områden. De militära förbanden är ett område som jag tycker det ärmycket angeläget att vi ägnar all kraft åt. Narkotikan har, som försvarsministernsäger, trängt in på kasernområdena. Jag skulle vilja säga att försvarets styrkamåste vara sådan att vi skall kunna hålla knarket utanför kasernområdena-annarshar vi kanske inte möjlighet att hålla inkräktarna utanför våra gränser. Nåväl,tyvärr är situationen som den är. Det är en del uttalanden i svaret som jag har hört underårens lopp, t. ex. att de rapporter som kommer från myndigheterna "inteåterspeglar någon märkbar ökning av missbruket. Man säger ibland att vi följerdet här med uppmärksamhet" osv. Det är sådana här gamla fraser som vi intekan acceptera. Detsamma gäller försvarsministerns uttalande: "Enligtansvariga militära myndigheters bedömning torde dock haschmissbruket under värnpliktstjänstgöringenvara mindre än i samhället i stort." Det innebär ett accepterande avrådande förhållanden. Jag menar att vi inte får acceptera det, utan vi måstevidta åtgärder. Jag läste i för enartikel om Lv 4. Där sägs att man skall ta krafttag mot hasch på Lv 4. Jagskall citera några ord i artikeln: "genomförde enrazzia på Lv 4. Razzian gjordes på regementsledningens order. Syftet var attkomma åt de grövsta haschmissbrukarna. Cannabis, hasch och amfetaminbeslagtogs. Tre soldater anhölls. Ytterligare åtta togs senare i förhör. Polisprotokollen från två av förhören visade att varsjätte soldat var och använder hasch. Uppgifterna kom som en kalldusch för befälen ochregementsledningen. Men också för några värnpliktiga." stod följande att läsa i en annantidning från samma område - nu får man, och det gör jag, ta tidningsuppgiftermed litet reservation - följande: "Vår uppfattning är att Lv 4 nu är rentfrån narkotika, säger chefen på 4 i , överste ." Om dettaskulle vara riktigt, skulle man alltså kunna göra Om åtgärder för att motverka narkotikamissbruk vidmilitära förband Om åtgärder för att motverka narkotikamissbruk vidmilitära förband ettregemente fritt från narkotika. Jag tror inte på detta - det vill jag säga -mendet visar ändock att om man uppmärksammar de här problemen och verkligen tarkrafttag mot dem, skall man kunna nå resultat. Därför frågar jag: Har manverkligen gjort tillräckliga insatser? Jag tycker det är bra att försvarsministern betonar viktenav att man utbildar befälen, så att dessa verkligen kan observera när en värnpliktigär, som man säger, påtänd. Detta är ju en förutsättning för att man skall kunnavidta åtgärder. Därför är hela den här informationsbiten oerhört viktig. Jag ärmycket glad för den redovisning som givits, att man från arméledningens sidaverkligen går in för att göra sådana informationssatsningar. Jag hoppas att försvarsministern själv och heladepartementet medverkar till att våra olika regementen blir fria frånnarkotika. Det är nödvändigt om vi skall kunna ha ett starkt försvar. Än engång: Tack för svaret! Låt mig inledningsvis få reagera litet motatt säger att försvaret, som skall demonstrera styrka förlandets frihet, måste ha en sådan styrka att man i varje fall kan hållanarkotikan utanför kasernområdet. Skall man föra en seriös debatt bör mankanske akta sig för den i;ypen av argumentering. I andra sammanhang brukar det ju här i kammaren, inteminst från parti, hävdas att den militära miljön skallefterlikna den civila så mycket som möjligt. Det innebär exempelvis att vi har ständig nattpermission och ger de värnpliktiga största möjliga frihet.Jag håller med om att hade vi haft det gamla, auktoritära militära systemet,med den kontroll som då fanns, hade vi haft betydligt bättre möjligheter attkontrollera den här verksamheten. Men jag tror nog att om hantänker efter kanske inte precis vill ha det systemet. säger också att han inte kan accepteravissa gamla fraser som jag hade använt mig av i svaret- att förhållandena intehar förvärrats och att man följer upp problemet. Jag vill bara säga följande.Huvuddelen av de värnpliktiga är inne för grundutbildning -vi övertar alltså civila ynglingar, och är de civila igen.Man kan inte förvänta sig att vi inom det militära under just skullekunna garantera narkotikafrihet. Jag önskar att vi kunde göra det, men jag ärrealist nog att inse att här är vi en del av samhället, och vi drabbas, precissom andra sektorer, av detta onda som existerar. Jag vill ändå betona- och det är just vad de ansvarigamyndigheterna säger - att vi trots allt bedömer det så att bruket av narkotikaär mindre bland värnpliktiga som grupp än bland motsvarande andra grupper somär ute i det civila samhället. Sannolikt beror det på ätt vi i alla fall harkontroll över ungdomarna under större delen av dygnet på ett helt annat sätt änman 1 övrigt har i samhället. Men visst måste vi inom försvaret bidra till att kommatill rätta med narkotikamissbruket. Jag vill betona att detta bl. a. är ett allvarligt säkerhetsproblem.Den som är narkotikapäverkad eller påverkad av alkohol är inte bara en fara försig själv, utan vid utbildning kan han vara en stor fara för sina kamrater. Bl.a. därför måste befälen vara utomordentligt observanta på detta. Aktionen på Lv 4 har uppmärksammats. Jag delar RuneGustavssons bedömning, att oavsett vad som har stått i tidningarna, vadvederbörande personer sägs ha uttalat, eller eventuellt har uttalat gör mangivetvis inte ett regemente narkotikafritt genom en sådan aktion, för då skullevi genomföra liknande aktioner överallt. Det är säkerligen tyvärr inte på detviset. Det är riktigt att Lv 4-aktionen skedde på regementsledningensinitiativ. Enligt de uppgifter jag har fått ledde den till att man kundeidentifiera en langare, vilket i detta fall kanske var det väsentligaste, fördå kunde man i alla fall stoppa en hel del av tillförseln. Givetvis kommer mani fortsättningen på just det regementet att fortsätta övervakningen på ettintensivare sätt. Tyvärr är det väl så att inget förband är helt narkotikafritt,men vi har erfarenheten att de mer uttalade problemen i det här avseendetförflyttar sig från förband till förband, sannolikt beroende på att man får inmera aktiva missbrukare som för att finansiera sitt eget missbruk tvingas säljatill andra. Jag vill dock påpeka att vi från försvarets sidasannerligen inte är passiva. Alla manliga 18-åringar som kommer tillinskrivningarna undersöks i detta avseende via en enkät. En serie sådanaundersökningar visar att har de som prövatnarkotiska preparat ökat från 16 till . Andelen missbrukare ökade undersamma tid från till 3,. De tunga missbrukarna blir i regel antingen defenitivtfrikallade eller övergångsvis befriade från tjänstgöring. Man har emellertidatt ta ställning till hur man skall göra med missbrukare som icke bedöms somsvåra missbrukare. Vi har valt att inte undanta dem frånvärnpliktstjänstgöring. Vi vill försöka se till att dessa får en normaltillvaro. Vi bedömer det så att möjligheterna fill rehabilitering härigenomökar. Men på grund av denna policy har vi givetvis svårare att komma till rättamed narkotikaproblemen på de olika utbildningsanstalterna. Men vi har valtdenna policy. Om ingenting speciellt inträffar anser jag att vi bör fortsättapå detta sätt. Som jag ser det är det oacceptabelt att på mer eller mindresäkra grunder klassificera en människa redan som ickeanvändbar för värnpliktstjänstgöring. Att bekämpa narkotikamissbruket är en samhällsuppgift, somi första hand givetvis vilar på polisiära och sociala myndigheter. Men jag kanförsäkra att vi har ett egenintresse inom försvarsmakten attkomma till rätta med dessa problem, framför allt av säkerhetsskäl. Men vi ärockså en del av samhället i övrigt, och vi har vårt samhällsansvar. Vi kommericke att spara någon möda när det gäller att göra vad vi kan inom den militärasektorn för att hjälpa till i denna utomordentligt viktiga uppgift. Om åtgärder för att motverka narkotikamissbruk vidmilitära förband Om åtgärder för att motverka narkotikamissbruk vidmilitära förband 12RUNE ():