prot · G4098 · 1980-12-31 00:00:00 — Det är inte konstigt att det inte går åt någon grovplåtmed nuvarande varvspolitik, och det är inte heller konstigt att rnan inte fåravsättning för balk- och armeringsjärn när man inte bygger några bostäder.Någon riils lär väl inte heller läggas så länge man inte utvecklar järnvägarna,upprättar nya linjer eller lägger dubbelspår. Det är viktigt att komma ihåg att den borgerliga ochkapitalistiska nedåtskruven i samhället drar undan marknad för basindustrierna.Vi måste få makt att planera och utveckla landet och utveckla basindustrierna.Vi måste få makt att sätta i gång detta tvärindustriella komplex, där den enaverksamheten ger en förutsättning för den andra, där vi kan bygga landet ochdär vi kan rädda Bergslagen. Folket i misstrorsedan länge regeringen. Det finns alltså inga skäl för den att sitta kvar - denhar inte folkets förtroende. Regeringen är i vägen för en utveckling avsamhället på samma sätt som det ekonomiska systemet är i vägen. Det hämmar,förstelnar och skapar hopplöshet. Vi måste bryta den utvecklingen. 50RUNE (): Jag tänker inte uppehålla mig vid HansPeterssons i anförande, men jag lade märke till att han hade lösningarnaklara för hur man skall komma till rätta med den situation vi har i Sverige.Han framförde sitt recept på ett mycket självklart sätt. och jag gratulerarHans Petersson till den starka tro han har. Jag har bara en känsla av att deninte riktigt håller i verkligheten. Han talade om att industrifolk alltid ärglada när de kommer hem med ett kontrakt från . Det är klart att viär glada för kontrakt, men jag vill påminna om att det förekommit betydandesvårigheter i kontakterna med vissa öststater då det gällt betalning för devaror som vi har levererat. Detta är sagt bara som ett litet påpekande. Det finns ett gammaltordspråk som säger att det är lätt att vara generös när magen är mätt ochladorna fulla. Det är också betecknande att det var under de ekonomiskt starkaåren som talet om regional rättvisa och utjämning hade sin starkaste klang. Närindustrin i södra och i mitten på det glada 60-talet hadenått sitt expansionstak - det fanns bl. a. inte rner arbetskraft att tillgå -,då vaknade politiker och industriledare och började lyssna till rösterna i norroch väster, som talade om rätten för människor i dessa områden att ha tillgångtill arbete och en dräglig levnadsstandard och om det svenska samhälletsgemensamma skyldighet att hälla hela riket levande. Utifrån den grogrund somdessa ekonomiska och politiska intressen gav föddes den svenska regionalpolitiken.Den innebar alt man med lokaliseringspolitiska styrmedel skulle utjämna dehandikapp som exempelvis har i avstånd till marknaden och iklimatförhållandena. I kölvattnet på detta regionalpolitiska tänkande följdeockså förslaget om utlokaliseringen av vissa statliga verk och institutioner.När dessa förslag lades fram reagerade de som var anställda i dessaverksamheter med hetta och kraft. Vem minns inte demonstrationstågen fram tillSergels Torg och kraven på att de som bodde och arbetade i och varrotade där inte skulle deporteras till någon norrländsk ödebygd-den fick hetaLuleå. eller något annat. Och faktiskt, vi norrlänningar hadeförståelse för det starkaste skälet; man kan inte rycka upp människors rötterhur som helst och med dekret flytta dem kors och tvärs över landet. Det är ensanning också för dagen. blev det väl sä med den statliga utlokaliseringen attde som tog steget och flyttade ut i de flesta fall har funnit sig väl tillrätta. Men väldigt många stannade kvar och fick andra arbeten i det stora utbudav offentliga tjänster som finns i . Vad vi norrlänningaraldrig lyckats med, att skaka om och vända den politiska strävan som kallasflyttlasspolitik. det lyckades dessa utflyttningshotade stockholmare med. Devar ju så många och så nära. Och det fattades ett principbeslut, övergripandeoch med stöd från alla partier. Det löd: I statlig utlokalisering skall endast nyaverksamheter flyttas ut. Mot bakgrund av erfarenheterna från mitt eget hemlän anserjag detta vara en riktig målsättning för lokaliseringspolitiken, och mitt partiföljer också denna linje: utlokaliseringar bör i första hand avse nyaverksamheter. Jag vill i mitt anförande ta upp till granskning hur dennasträvan lyckats, och jag gör det av det skälet, att det närkärvare tider stundar för landet i stort är så lätt att glömma löftena till deområden som har det särskilt svårt. Man kan i sammanhanget göra en jämförelsemed det nyvaknade opinionstrycket mot hjälp till de fattiga folken påvår jord - det är samma egoism som här gör sig gällande. Om jag då tittar på hur lokaliseringen av ny offentligverksamhet utfallit måste jag konstatera att det varit väldigt magert på denfronten. Undantaget finns kanske inom sektorn utbildning och forskning, där vinorrlänningar fått den största förståelsen. De satsningar som är gjorda iNorrland med och högskolan i som mottagandeinstitutioner har haft och får en växande betydelse . Den forskning,utveckling och utbildning i bergsteknik, som bedrivs i , och iträteknik, som startats i , kommer att betyda mycket för norrländsktnäringsliv. På avdelningen allmänna tjänster har också utlokaliseratsTipstjänst och lottoverksamhet till , men i övrigt har det inte häntsärskilt mycket. Skälen till att man inte lägger nya verksamheter i norr ärde gamla vanliga: Det är långt till tyngdpunkten i det administrativa ,och man är rädd att inte kunna rekrytera kunnigt folk. Båda skälen är till stordel byggda på fördomar, och båda kan åtgärdas. Jag skall här nämna några objekt inom den offentligasektorn, som vi i kämpar för att få ta hand om; organisationen för enkommande militärmedicinsk fackskola, samt utbildning och administration av SIDA;s verksamhet på denoffentliga sektorn i . Den sistnämnda verksamheten är redan i gängvid Expolaris i men föreslås nu av en utredning flyttad tillStockholm -tyvärr ett vanligt mönster. Jag förutsätter att regeringen låter deregionalpolitiska skälen väga tungt vid de kommande besluten. Jag nämnde att utredningar ofta hoppar över dådet gäller lokaliseringen av föreslagen verksamhet, just av det skälet attkommunikationerna är besvärliga. Först vill jag dä peka på att t. ex.Sundsvall. och har bra förbindelser med övriga landet, i förstahand genom flyget men också genom tåg. En förutsättning för ett bra inrikesflyg är emellerfid attvi får behålla som flygplats för inrikesflyget. Om inrikesflyget tvingasflytta ut till innebär det att transporten ut och ineheckningen tardubbelt så som själva flygningen upp till och . För ossnorrlänningar är detta en försämrad service, som påverkar de möjligheter tilllokalisering av ny verksamhet som vi har. Linjeflygs ambitioner att skaffatystare plan skulle sannolikt också minska, och det är till nackdel även för deandra flygplatser i landet, där det flnns bullerproblem. En vädjan alltså tilldet s. k. i : Låt oss behålla som flygplatsför inrikesflyget. Slutligen, herr talman, måste jag ta upp ettlokaliseringsärende som har fått särskild aktualitet . Det ärviktigt i sak, för det gäller tryggheten för de anställda vid . är en boardindustri. I har vi f. n. enöverkapacitet när det gäller boardtillverkningen, och för att kunna överlevahar beslutat sig för en ny process som ger en platta somkallas MDF. Man har också begärt lokaliseringsstöd för projektet. Den förre landshövdingen i , , harpå uppdrag av industridepartementet utrett förutsättningarna för att tillverkaoch marknadsföra plattan, och han säger att dessa förutsättningar är goda.Industridepartementet har gett beskedet att företaget måste skaffa 9 f>rolokoll 1980/81:7-8 en partnerdärför att projektet med den nya plattan är stort och behöver stöttas uppytterligare. har tagit kontakt med olika intressenter och är nu islutförhandling med ett industriföretag. I det lägel kommer ett av de företag som tidigareunderhandlat med och lämnat tekniska och ekonomiska informationer till, medbegäran om lokaliseringsstöd för att tillverka på annan ort. Dettahar väckt bestörtning i - naturligtvis främst hos dem som riskeraratt förlora jobben - och man talar här om projektstöld. I ärendet kan vidare noteras; i åruppvaktade kommun, landshövding och representanterför företaget industriministern i syfte att få projektet genomfört. a. att i utrednings- och projekteringskostnader lagtned 1,5-2 milj. kr. förutom alla personalinsatser på detta MDF-projekt samt attMDF-plattan, enligt vad den förre industriministern uttalade, börproduceras vid i Klemensnäs. Vid uppvaktningen diskuterades sedan i första handregeringens kvarstående krav på ett förstärkt ägaransvar och en förstärktägarstruktur. När meddelandet om att företaget riskerade att bli av medtillverkningen av den här plattan nådde , sammanträddeman . I en skrivelse till industriministern anför man bl. "kommun måste bestämt protestera mot detsätt pä vilket detta ärende handlagts, öm myndigheter som har att handläggaindustri- och lokaliseringsfrågor uppträder dubbelbottnat och vilseledande, somi handläggningen i detta ärende, måste vi allvarligt protestera. Helalokaliserings-och näringspolitiken förlorar sin trovärdighet. "Kommunstyrelsen anför vidare: "Enda sättet att tillrättalägga detta ärendeär att regeringen nu kraftfullt vidtar erforderliga åtgärder för att genomföraMDF-projektet vid i Klemensnäs i överensstämmelse med den plansorn landshövding har avlämnat." Jag instämmer helt i det förslag somframläggs i skrivelsen från kommunstvrelse om hur detta ärende börhandläggas. 51 HANS i (vpk) replik; Jag begärde ordet när kommenterade en del av vad jag sade i mitt anförande. Jag skalllikaså kortfattat replikera honom. Min starka tro grundar sig på en mängd olika faktorer.Erfarenhet av borgerlig politik och hur den fungerar får man genom att bl. a.se efter vad som blir kvar i plånboken. Erfarenhet från näringspolitik och hurden har förts i framför allt Bergslagen har jag fått genom att ha levt där ochtagit del av alla problem som finns kring stålindustrin och devidareförädlingsindustrier som är baserade pä stålindustrin. Man ser ocksåmycket tydligt vad som hindrar en utveckling av stålindustrin. Det äralltså dagsaktuella erfarenheter som förstärker den tron. även omgrunduppfattningen finns . Beträffandeknytningen till de östeuropeiska länderna kan jag bara peka på att detfinns ett land i som har drabbats litet mindre av den Nr 8 kapitalistiskakrisen än andra länder, nämligen som har långsiktiga Onsdaeen den avtal ochen mer utvecklad handel med länder med planekonomi. rimligen enav förklaringarna till att man i stor utsträckning har kunnat hålla inflationen och arbetslösheten borta. 52RUNE () replik: Jag gjorde mitt stillsamma påpekande endast isyfte att i någon mån ta ner på jorden, när han så tvärsäkertskisserade hur rnan skulle lösa alla problem på det komplicerade område som hanberörde. Vi har haft all den expertis som finns tillgänglig, facken har varit inblandade i den process som legat till grund för de förslagsom utarbetats,. och man har sedan fattat politiska beslut. Det gäller dennaindustri generellt, och då tycker jag faktiskt att det är litet övermaga attpresentera lösningar så tvärsäkert som gjorde. Med anledning av det exempel som anförde dådet gäller vill jag bara framhålla att har haften mycket svår arbetslöshet, som bl. a. har tagit sig uttryck i utvandring tillSverige, en utvandring som vi har haft anledning att välkomna utifrånegoistiska motiv. Den finländska arbetskraften har hjälpt till att lösa våraarbetskraftsproblem under brydsamma tider, men för har avtappningen avden unga generationen varit rent förödande. Det är först under det senaste åretsom har fått någorlunda rätsida pä sin ekonomi. har t. ex.fortfarande en statsskuld som ligger skyhögt över den svenska. 53HANS i (vpk) replik: Tala inte om att stå på jorden! Vi försökerutifrån vår jordnära uppfattning analysera vad det är för hinder i samhälletsom gör att man inte kan inleda den utveckling som faktiskt, herrÅngström, facken och flera av de politiska partierna ställer upp för. Jag talarnu om vad som händer kring Spännarhyttan. Det är en maktfråga, svårare är detinte. Man har lösningar på gång, man har förslag till åtgärder, men man hindrasatt genomföra dem därför att det är så bråttom att lägga ner. Det är sant att har haft problem ,men det är ju ingen hemlighet att under den senaste kapitalistiska krisen, enav de djupaste , vänder finländsk arbetskraft tillbaka. Den finska ekonomin har äntligen stabiliserat sig efterkriget, och det här är en utveckling som kommer att förstärkas för Finlandsdel. Utan att gå in på alltför många inre angelägenheter i den finskasituationen kan jag ändå peka på hur de långsiktiga kontrakten och detutvecklade samarbetet med planekonomierna är en styrka i sådana här lägen. 54RUNE () replik: Jag talade inte om Spännarhyttan och deproblem som finns där, utan jag talade generellt om problemen inom näringen.Jag vill påpeka att det är problem som är mycket svårhanterliga inte bara föross utan för alla länder i västvärlden och även i öst. Vad beträffar att svenska industrimän var glada ochbelåtna när de återvände med kontrakt från länderna inom och mittpåpekande att det inte alla gånger klaffade med betalningen vill jag gärna höraen förklaring när det gäller ytterligare ett land, nämligen . Vi harhaft mycket stora svårigheter att få in de fordringar vi har haft på detlandet. Det är väl ett socialistiskt land - eller hur, ? Tredje vice talmannen anmälde att iHallstahammar anhållit att till protokollet få antecknat att han inte ägde rätttill ytterligare replik. 55HANS (); Den offentliga sektorns tillväxt har avborgerliga företrädare länge beskrivits som en av de grundläggande orsakernatill de balansproblem vi har i vår ekonomi. Det är naturligtvis riktigt att vi i ett längre perspektivmåste producera lika mycket som vi konsumerar. Gör vi inte det. måste viantingen öka produktionen eller minska vår förbrukning. Vilka möjligheter vi har att öka produktionen för attupprätthålla konsumtionen är inte ämnet för mina synpunkter här . Det bördock påpekas att det påstående som man ofta hör. att vi i lever övervåra tillgångar, är minst sagt diskutabelt. Om vi hade förmågan att utnyttjavåra tillgångar effektivt, så skulle tvärtom balans kunna uppnås. Del voreverkligen värt att pröva dessa möjligheter. Min avsikt är emellertid attnärmast redovisa några synpunkter på den offentliga sektorn. Det kan konstateras att antalet sysselsatta i allaindustriländer minskar i varuproduktionen och ökar i de sektorer som producerartjänster. var av arbetstagarna i Amerikasysselsatta i varuproduktionen och i servicenäringarna. Vid samma tidpunktvar i av arbetstagarna sysselsatta i varuproduktionen och endast55 % i serviceverksamhet. Även om statistiska jämförelser länder emellan alltidhar sina begränsningar kan man vid ett studium av ett antal industriländerfinna en likartad utveckling. Utvecklingen av tjänstesektorn är således ickeanmärkningsvärd i i förhållande till andra industriländer. Det är tydligen så, att arbetskraften inomvaruproduktionen i de framgångsrika industriländerna ersätts med teknologi ochkapital. De frigjorda resurserna används för medborgarnas service ochomvårdnad. Det förefaller inte nödvändigt att här försöka utredavarför det blir så. Det räcker med konstaterandet att det verkligen förhållersig på detta sätt. Utvecklingen är ensartad. Man kan påstå att ju högre BNP-när per capita. desto fler är sysselsatta med att producera tjänster. När det gäller tjänsteproduktionen går det emellertid attfinna skillnader. Vissa länder väljer att låta en stor del av tjänsternaproduceras av samhället, andra överlåter en större del åt privattjänsteproduktion. Där den offentliga sektorn är liten - i vart fall mätt medvåra mått - som t. ex. i . där den offentliga sektorn brukar anges varahälften så stor som i , är det tydligen ändå inte så att medborgarnaväljer att i nämnvärd grad efterfråga andra typer av tjänster än dem somproduceras i samhällets regi. Ser vi på t. ex. sjukvården, som är en tung del i våroffentliga verksamhet, finner vi att de siffror som jag förfogar över visar attden tog i anspråk av BNP-n i mot här. Desiffror jag sett på andra områden visar inte heller på någon avgörandeskillnad. Det tycks vara så, att vid ökad levnadsstandardefterfrågar alla medborgare i stort sett samma typer av tjänster. Skillnadernamellan olika länder kommer snarare till uttryck i tjänsternas fördelning mellanmedborgarna än i typen av tjänster. Till detta skall jag strax återkomma. Men kan det finnas skäl att påpeka ytterligareen principiell skillnad. Hos oss är det så, att den offentligatjänsteproduktionen i högre grad än pä andra håll sker genom kommuner ochlandsting. Om detta förfarande har alltid rått stor enighet i Sverige.Orsakerna till att vi valt denna metod är att vi anser att så många beslut sommöjligt skall fattas så nära medborgarna som möjligt. Möjligen, men det är meraosäkert, kan den utvecklingen ha främjats av att ekonomiministrar ochriksdagsledamöter ibland har tyckt att det varit bekvämare att överlåtafinansieringsbekymren till kommunalmännen i stället för att ta dem själva. Allainser nog att detta är en tes som är svår att belägga, även om regeringenssparplan ger stöd för misstanken, för där sparar staten genom att flytta överkostnader på kommunerna. Ett faktum är dock att kommunerna i har enstörre kompetens och en större verksamhet än på andra håll i världen. Mot denbakgrunden är det inte särskilt anmärkningsvärt att kommunalskatten stiger,eftersom kommunerna har lagfäst skyldighet att skaffa löpandeinkomster till sina löpande kostnader - något som ju inte staten behöverbesväras av. Mot den bakgrunden blir ropen på lagfäst skattetak för kommunernaen smula orättvisa. Det vore kanske rimligare att införa kommunallagensbestämmelser i regeringsformen. I TV-prograrnmet Pejling gjordes flera försökatt förklara utvecklingen inom den kommunala sektorn. En professor trodde attden berodde på att staten tog upp källskatten. så att medborgarna inte visstevad de betalade i kommunalskatt. En industriminister trodde på kornmunindel-ningsreformen.Men ingen snuddade vid den rimliga tanken att det faktiskt också kan bero påatt medborgarna uppskattar de tjänster som kommunerna tillhandahåller och ärberedda att betala deras pris. Det är sannolikt så alt i den kommunala verksamhetenupplever medborgaren direkt värdet av de erbjudna tjänsterna och accepterarskyldigheten att betala för dem. Den som har litet egen erfarenhet av kommunalverksamhet upplever det som i hög grad orättvist när den beskrivs som en verksamhet där kommunalmännen öser över medborgarnaservice och omvårdnad som de egentligen inte ville ha om de visste att denockså skulle betalas. I den debatt som förs brukar ofta som ett uttryck föratt utvecklingen är ogynnsam eller omöjlig anföras att den offentliga sektorntar i anspråk av BNP. När det gäller den offentliga sektorn måstevi emellertid enligt min mening skilja mellan den del som består avöverföringar och den som består av offentlig konsumtion. Vi skall då finna attav de offentliga utgifterna är ca hälften transfereringar, dvs. i realitetenprivat konsumtion. I stället för att säga att den offentliga sektorn tar ianspråk två tredjedelar av BNP och den privata en tredjedel kan man med rättapåstå att det förhåller sig alldeles precis tvärtom. Överföringarna är helt enfördelningspolitisk åtgärd. Vill man analysera överföringarna ytterligare kan manockså finna att det allmänna övertagit ansvar som eljest skulle åvilatföretagen direkt. Ta ATP som exempel. Om inte en allmän pension ordnats genomsamhällets försorg skulle företagen ändå tvingats härtill. Kostnaderna hade dåinte blivit sociala utgifter som registrerats som offentliga utgifter. Flerasådana komponenter skall man finna om man ytterligare studerartransfereringarna. Vi skall också notera att det är transfereringarna som ökat kraftigt men att de ändåinternationellt sett inte är särskilt höga. Deras andel av BNP har tredubblats,medan deras andel av den offentliga konsumtionen endast ökat med litet mer änen tredjedel. Jag skall sä gå över till att framföra några synpunkter påden offentliga konsumtionen som alltså inte utgör - som det ibland uttrycks -två tredjedelar av BNP utan en tredjedel. Statens andel av denna har i stortsett varit oförändrad . Det beror sannolikt inte påbättre hushållning utan på det faktum att det uppdragits åt kommuner ochlandsting att svara för utbyggnaden av den offentliga tjänsteproduktionen. Utvecklingen inom den offentliga sektorn angrips alltoftare från olika håll, och den anses innebära en särskild fara församhällsekonomin. I TV-programmet tycktes budgetministernantyda att kommunerna också hade ansvaret för statens budgetunderskott. Såvitt jag förstår bygger farhågorna för den offentligakonsumtionen pä en felsyn. Det är i vart fall varken dyrare eller merpåfrestande för samhällsekonomin att bygga ut den offentliga sektorn än attbygga ut den privata. Ur den synpunkten kunde regeringen lika väl ha lagt ensparplan för den privata tjänsteproduktionen som för den offentliga. Densamhällsekonomiska kostnaden ligger i det resursutrymme som las i anspråk föratt producera tjänster - det må vara offentliga eller privata - och denalternativa användning denna resurs kunde få. Som jag tidigare redovisat tycks det inte heller vara såatt efterfrågan påverkas, och inriktningen av tjänsteproduktionen påverkas inteheller i nämnvärd grad. Vilket system man väljer åren fördelningspolitiskfråga. Vid en privatiserad tjänsteproduktion är det individensbetalningsförmåga - eller litet brutalt uttryckt plånboken - som bestämmerefterfrågan på tjänsterna. Vid en offentlig är det behovet av tjänsten som äravgörande. Bättre och enklare kan knappast skillnaden mellan olika fördelningspolitiskavärderingar ges konkret uttryck. Det har alltid förvånat mig att det finnsekonomiministrar som ser med välbehag och utan oro på att en privat tandläkareetablerar sig. medan det, om samme tandläkare i stället tar anställning ifolktandvården, anses vara en utomordentlig risk för samhällsekonomin. Det ärnaturligtvis inte så. Problemet är ett annat och består i att vi inte hartillräckligt bra metoder för att åstadkomma en resursöverföring från denprivata till den offentliga sektorn. Det nuvarande skattesystemet räcker intetill för att täcka den offentliga sektorns behov av inkomster på etttillfredsställande sätt. Benägenheten att betala skatt ökar inte i samma gradsom önskemålen om service och omvårdnad. Marginalskatterna blir för höga för dem som betalar skattoch för låga för dem som kan dra sig undan. Med det nuvarande skattesystemetkommer vi inte att ha möjligheter att ta in de inkomster som i framtidenbehövs. En expanderande offentlig sektor kräver en ny skattepolitik för sinfinansiering. Det finns anledning anta att samhällsekonomin kommer attvara ansträngd ett bra tag framöver. I längden kan vi inte hantera ettbudgetunderskott på av BNP. Det råder nog inga delade meningar om attdet bästa sättet att närma sig en balans är att åstadkomma en ökadindustriproduktion och i den en ökad sysselsättning. Men det är få som vet hurdet skall gå till att uppnå den. Och även om vi visste det och åtgärderna vorepolitiskt och fackligt möjliga, skulle det ta avsevärd tid att nå balans denvägen. Det återstår då två möjligheter. Den ena innebär attutgifterna hålles tillbaka, den andra att statens inkomster ökar. Enkombination av bådadera är också tänkbar. I det rådande läget kan vi nog allavara överens om följande: att det inte nu finns utrymme för några nyakostnadskrävande reformer som inte är ytterst starkt socialt motiverade, att vi verkligen måste anstränga oss för att uppnå en högeffektivitet i den offentliga sektorn samt att vi noga måste pröva den alternativa användningen av våranuvarande resurser. Vi har haft en kraftig utbyggnad av den offentligasektorn. Det är inte särskilt upprörande, om vi nu måste tanågot kortare steg på den vägen. Men kanske inte ens dessa åtgärder räcker föratt uppnå en rimlig balans.