prot · G409150 · 1980-12-31 00:00:00 — Vid Hinseberg och på en del andra håll har man försöktbedriva verksamhet med en fullständig behandlingskedja för de intagna somverkligen önskar komma ifrån sitt narkotikaberoende. Men vid fängelserna iVästsverige saknas detta helt. Det finns ett behandlingsteam påHärlandaanstalten, saknas sista länken i kedjan, nämligen detbehandlingshem i som skyddsvärnet i har önskat få medel till.Trots behovet av att göra besparingar och låta blåpennan gå hårt fram, så harändå tillstyrkt att medel anslås för tillsättande avbegärda tjänster vid anstalten. Det är med en viss känsla av att det är omöjligt atthandla som vi går till verket när vi skall bedöma anslagsäskandena tillkriminalvården. Vi förstår att det kan vara svårt. Men jag tycker att det ärnödvändigt att en politiker, för politikerna i denna kammare pekar på ettganska allvarligt fenomen - och när jag säger att det är allvarligt är detverkligen inte bara min uppfattning. har, liksom alla andraverk, då man gjort upp budgeten fått direktiv om att företa 2 %nedskärning. Det är väldigt svårt att åstadkomma en sådan nedskärning inom ettkänsligt område, där behoven bara stegras och där man räknar med att dennautveckling fortsätter även . Det som vi önskar och som också borde kräva äratt regeringen och departementet inte bara kommer med direktiv om hur mångaprocent som måste skäras ned. Bakom direktiven måste också ligga en polifiskvilja som ger oss möjlighet att pröva det man på ansvarigt håll prioriterar ellerinte prioriterar, I dagens läge är det inte vi politiker som gör de beräkningaroch bedömningar som vi får ta ställning till, utan det ärtjänstemän. De är ansvariga på sina platser, men de är ändå inte politisktansvariga. Även i en svår ekonomisk situafion tycker jag att det skall finnaspolitiska ställningstaganden till vad som skall få förtur eller inte. Det ärett krav som jag tycker att vi, som politiker och som ansvariga ledamöter ijustitieutskottet, bör resa. AnL 67BJÖRN KÖRLOF (m); Det är ett enhälligt betänkande vi nubehandlar, underströk det. Jag skall för min del bara knyta någrareflexioner till det besvärliga narkotikaproblemet inom kriminalvården. Jagmåste dock parentetiskt säga att jag delar en del av oro när detgäller utvecklingen inom kriminalvården. När 1974 antog den nya lagen om kriminalvård ianstalt var narkotikaproblemet inte tillnärmelsevis så uttalat som . Kriminalvårdsreformen byggde på tankar som innebar att deintagna så långt som möjligt skulle förberedas för arbete och anpassat livutanför anstalten. Konkret innebar det en strävan efter ökad integrering mellananstaltsvård och frivård, ökade möjligheter till frigång och fritidsverksamhetutanför anstalten. Bestämmelserna om permission, besök, brev och telefon gavsen mer generös innebörd. Betoning på arbetsträning och utbildning framträder också klart. När narkotikaproblemet i mitten och slutet av iaUtmer accelererat tempo drabbade också kriminalvården har de i allt väsentligtriktiga tankar som då bar upp kriminalvårdsreformen delvis måst revideras. Deintagna har i uppseendeväckande hög grad, låt vara att exakt statistik integes, besvärliga drogproblem. Genom de vidtagna straffskärpningarna i fråga omnarkotikabrotten och genom polisens ökade resurser vad gäller bekämpning avnarkotikabrottsligheten har våra kriminalvårdsanstalter i ökande grad fylltsmed ett alltmer svårbemästrat klientel. Här blandas på ett mycketolyckligt sätt avancerade narkotikalangare utan egna drogproblem med intagnamed svåra drogproblem och andra intagna som alls inte har med narkotika attgöra. Skrämmande interiörer från denna värld har utskottet underde senste åren tagit del av. De avancerade narkotikalangarna utövar stundom enren terror mot de narkotikaberoende. Fängelseläkarna kan berätta om de egendomligaskador de intagna säger sig ha fått när de halkat, snubblat, gått emot en dörr,eller vad man nu kan hitta på - för sanningen vågar man sällan uppge. De ickenarkotikaberoende kan inte garanteras en narkotikafri miljö. Men det stannartydligen inte vid det. Hot om och verklig tvångsnarko-manisering tycks haförekommit. Insmuggling av narkotika på anstalterna är ett kapitel försig. Jag skall inte förstöra kammarledamöternas maflust med en ingåendeskildring av de metoder som här kommer till användning. Jag konstaterar baraatt den personal inom kriminalvården som tvingas leta efter narkotika ikroppens håligheter har ett arbete som i längden är ohållbart. Vi vet i stort hur narkofikan smugglas in ochhur storlangarna ofta kan fortsätta sin hantering även innanföranstaltsmurarna. Vid frigång, permissioner och besök, genom brev och telefonerkan denna förnedrande verksamhet fortgå. Det är en stor tragik att kriminalvårdsreformens riktigaoch fina tankar nu i stor utsträckning omöjliggjorts av narkotikans härjningar. Den väg vi nu tvingas beträda är nödvändig men inte destomindre olustig. Vi tvingas att i ökad utsträckning differentiera de intagnaefter deras narkotikaberoende. Det första steget togs 1978 genom ett beslut häri , som innebar att de grova missbrukarna vid upprepad narkotikapåverkankan skiljas från övriga intagna och placeras på avdelningar med större säkerhetoch slutenhet. Utskottet uttalar nu att också placering och behandling avdem som har dömts förgrova narkotikabrott utan att de är narkotikaberoende börges ett annat innehåll. Det finns regler som gör det möjligt att sådana intagnaplaceras på sluten riksanstalt och att möjligheterna fill permissioner ochandra kontakter med yttervärlden begränsas. Det är inte godtagbart att intagna som är dömda för grovanarkotikabrott inte kan avhållas från att bedrivanarkotikahandel ute i samhället. En kraftig skärpning avverkställighetsreglerna är därför mofive- Anslag till kriminalvården m. m. Anslag UU kriminalvården in. Dens, k, permissionsutredningen kommer under innevarande år att framlägga förslagom detta. Tiden hastar, och jag kan nu bara hoppas att den nyejustitieministern raskt förelägger förslag som förhindrar fortsattknarkhandel på anstalterna. Ingenting torde för den breda allmänheten vara meroförståeligt än att grova narkotikaförbrytare kan fortsätta med sinbrottslighet även inne på anstalterna. Det finns slutligen anledning attuppmärksamma att utskottet vill att gör ett tillkännagivande fillregeringen vad gäller narkotikaproblemet på anstalterna. Utskottet uttalar attett riktmärke måste vara att intagna utan narkotikaproblem inte skall behövakomma i kontakt med narkotika, att missbrukare avskärs från fillförsel avdroger och att intagna förhindras från att bedriva narkotikahandel inomanstalterna och ute i samhället. Regeringen bör ta fasta på detta tillkännagivande ochsnabbt lägga fram förslag eller vidta åtgärder som gör att detta riksdagensuttalande kan infrias. Många människor i vårt samhälle torde inte ha tålamodatt vänta särskilt länge till. Jag vill med detta yrka bifall tillutskottets hemställan på samtliga punkter. AnL 68GUNILLA (): Enligt en undersökning som redovisas ibudgetpropositionen ökar andelen domar med frihetsberövande påföljd, ochstrafftiderna tenderar att bli längre. Detta medför helt naturligt att detuppstår stora svårigheter inom kriminalvården, är det platsbrist påanstalterna. Skillnaden mot är markant. Då genomfördesnedläggningar av anstalter på flera platser. Vad beror då denna anmärkningsvärda förändring på? Svaretär att anledningen till allra största delen finns att söka inarkotikamissbruket - dels narkofikahandeln som sådan, dels också den storakriminalitet som följer i dess spår. Förutom att missbruket skördar mångamänniskooffer, leder det till en ökning av den totala brottsligheten. Enligt senaste rapport finns det mellan 10 000 och 14 000personer som använder tung narkotika i vårt land. Man beräknar att avde intagna på våra kriminalvårdsanstalter missbrukar narkofika. De väsentligtökade insatser mot narkotikamissbruket som gjordes senare delhar fått effekter inom kriminalvården. Genom de långa strafftider som utdömsvid narkotikabrottslighet har platsbehovet ökat. Till bilden hör också attnarkotikaklientelet är synnerligen svårbemästrat. Arbetet påanstalterna har hårdnat betydligt. I detta utskottsbetänkande behandlas en rad motioner, bl.a. en som och jag har väckt, som berör narkotikaproblemen inomkriminalvårdens anstalter. Även om mycket har gjorts eller är under utredningför att situafionen skall kunna bemästras, måste frågan ständigt hållasaktuell, Ianledning av motionsspörsmålen vill utskottet framhålla angelägenheten avatt ansträngningarna när det gäller att bemästra narkotikaproblemen inomkriminalvårdsanstalterna fullföljs med all kraft. Det är då värt att notera attkriminalvårdsstyrelsen tillsatt en ledningsgrupp för samordningav verkets åtgärder mot narkofikamissbruket på kriminalvårdsanstalterna.Måhända var riksdagsmotionen i någon mån pådrivande för arbetsgruppenstillkomst. Beträffandenarkotikaproblemen på anstalterna har utskottet slagit fast att ett riktmärkehärvidlag måste vara att intagna utan narkofikaproblem inte skall behöva kommai kontakt med narkotika, att missbrukare avskärs från tillförsel av droger ochatt intagna hindras att bedriva narkotikahandel inom anstalterna och ute isamhället. Målsättningen är klar och entydig. finns det anledning attsäga att vi inser svårigheterna med att genomföra detta. Metoderna får väljasutifrån den aktuella situationen. , som bl, a, nämns i vår motion, är att placera personer som dömts för grovanarkotikabrott på speciella anstalter eller avdelningar. Vidutskottsbehandlingen framfördes från kriminalvårdshåll att möjligheten filldifferenfiering i hög grad är beroende av beläggningssituafionen. Naturligtvismåste det vara lättare vid god tillgång på platser, men det finns säkerligenskäl att också i denna situafion verkligen noga överväga möjligheterna tilldifferentiering. Utskottet nämner särskilt den kategori narkofikabrottslingarsom - oavsett om de själva är narkofikamissbrukare eller ej - har gjort sigskyldiga fill grova narkotikabrott. Utskottet framhåller att det är ett starktintresse att sådana brottslingar effektivt särskiljs från andra kategorierintagna. Ilagen om kriminalvård finns det inte några uttryckliga regler om attnarkofikamissbrukare vid anstaltsplacering skall avskiljas från andra intagna.Då den lagen antogs var problem av detta slag inte lika brännande aktuella somnu. Det kan finnas skäl att nu överväga en ändring av lagen, ochBjörn Köriof har i sina inlägg också berört den frågan. Omkammaren bifaller utskottets hemställan ges regeringen till känna vadutskottet anfört. En konkret åtgärd kunde vara att undersöka huruvida nuvarandelagstiftning mot bakgrund av utskottets skrivning om differentiering börändras. Meddet anförda yrkar jag bifall till utskottets hemställan på samtliga punkter. AnslagUU kriminalvården m. m. AnL 69 (vpk): Vi behandlar nu budgeten på kriminalvårdens område, och till denna delav budgetproposifionen har vpk väckt några mofioner, Imotion 684 begär vi dels en uppräkning av anslaget vad gällerbiblioteksersättning och frivården, dels lägger vi i motionen fram förslag tillriktlinjer för en humanisering av kriminalvården. För - som vi säger i mofionen- så länge vi har en kriminalvård där frihetsberövanden ingår som ett element,måste de ansträngningar göras som är möjliga för att inte denna kriminalvårdskall vara direkt negativ för den enskilde och för samhället. Anslag tdl kriminalvården m. m. människor som utsätts för dessa frihetsberövanden måstekunna komma tillbaka ut i samhället i åtminstone samma fysiska och psykiskakondition som när de togs till fånga. Verkligheten lämnar dess värre just numycket övrigt att önska på den punkten. Det statsfinansiella läget- en fras somdyker upp allt oftare i våra betänkanden - inger inte heller någraförhoppningar . Vi borde kanske just nu med anledning av det härbetänkandet föra en ekonomisk debatt i stället för en kriminalpolitisk. De kravsom vi för fram i vår motion är ju krav som delas av de flesta i den härkammaren. Det visar sig också tydligt i utskottets formuleringar; för flertaletav våra krav anger man statens finanser som skäl för att satsningar inte kangöras . Det gäller våra i mitt tycke ganska blygsamma höjningar avbiblioteksersättningen och ersättningen till frivården och det gäller minskningav storleken på avdelningarna, senareläggning av kvällsinlåsningen och ökatantal fritidsassistenter och studieledare. Det nyttar därför inte mycket till att argumentera i sak.Jag förmodar att jag liksom i förra årets debatt enbart kommer att fåinstämmanden från utskottets föredragande. För det kan väl inte vara så att utskottetbörjar misströsta vad gäller den inriktning som kriminalvården haft de senasteåtta åren? Man kan ju märka sådana tendenser i den allmänna debatten, och vissaav regeringens propositioner har också haft tendenser tillökad repression. Jag hoppas verkhgen inte att man använder detstatsfinansiella läget som skylt att krypa bakom och för att dölja en politiskomsvängning. Jag hoppas att utskottet principiellt sluter upp bakom de förslagsom isoleringsutredningen lade fram och som vi till vissa delar haraktualiserat i motion 684, En svag misstanke att det inte förhåller sig så kanman faktiskt ha. Kriminalvården blir ju allt dyrare. Man kan fråga sig varför.Jo, beläggningen ökar, allt fler blir utsatta för frihetsberövanden, den grövrebrottsligheten tilltar. har - som utskottet uttrycker det -beläggningssituationen förvärrats. Vi har också hört nämnaännu högre siffror. Hur borde man då som ledamot av justitieutskottet reagera?Jo, enligt min mening borde man med än större kraft föra den kriminalpolifiksom man tror är den riktiga - för att verkligen åstadkommarehabilitering och minska återfallsbrotten och åstadkomma besparingar.Man borde se till att de förslag som utredningar kommit fram till kundegenomföras åtminstone successivt med en planmässig styrning. Man borde reageraför den mycket summariska och i mitt tycke rent av nonchalanta behandling somden här frågan har getts i budgetpropositionen. Om en riksdag skall vara beredd att göra besparingar måsteju dessa besparingar vara väl motiverade och även de prioriteringar som görsmotiveras. Annars reduceras riksdagsbehandlingen fill att bli en formell slussför regeringens outtalade prioriteringar i budgeten. Besparingar kan förvisso göras på många sätt. Man kanspara genom att skära ned och därmed förvärra situafionen med ökadekostnader. Man kan också spara genom att satsa för att fåutdelning. På det här området skulle exempelvis en förkortning av strafftidernaför vissa brott, liksom sparsammare utdömanden av fängelsestraff över huvudtaget, spara en hel del pengar. vet jag att en sittande utredning ser överstraffskalorna, och förhoppningsvis kommer förslag i hår nämndriktning. Första steget - 14 dagars fängelse - är ju nu genomfört och bör få enpositiv effekt på beläggningen och därmed spara pengar och ge utrymme för någraav de reformer vi alla förhoppningsvis vill genomföra, exempelvis mindreanstaltsavdelningar. Det hade varit intressant om utskottet i sitt betänkandenågot mera aktivt resonerat kring dessa spörsmål. Man har i stället, tyckerjag, en alltför uppgiven inställning till det statsfinansiella läget. Det lägetkommer ju säkert inte att förbättras i någon större omfattning under avsevärdtid, och dä kan man inte enligt min mening passivt från sidaacceptera en nedrustning av kriminalvården och en reducering av de intentionersom fanns kriminalvårdsreform till enbart ord på papper. Man kanligga lågt med reformer av statsfinansiella skäl, men om någraår utsträcks till att bli fem , då blir det fråga om en ändring avinriktningen av politiken, En sådan kursändring får i alla fall inte göras utanen rejäl debatt i sakfrågan här i . Därför lyssnade jag med mycket stort intresse till LisaMattsons inlägg. Av det förstår jag att man även i utskottet snart kommer tillden punkten då man kan hålla på och hänvisa till det statsfinansiellaläget utan att vi får en sakdebatt i frågan. Jag tycker att det är positivt omden debatten kommer, och jag hoppas att utskottets socialdemokratiska ledamöterkommer att vara mera aktiva vid kommande budgetbehandlingar. Socialdemokraternahar ju, såvitt jag har förstått, en bra och progressiv kriminalpolifik att levaupp fill. Detta framgår också om man läser den motion om ökadeanslag till frivården som lämnats in av några socialdemokrater med första namn, motion 1570, Motionen ger många goda argument för bifall tillbåde den motionens och vpk-motionens krav om en anslagsuppräkning när detgäller frivården upp till det belopp begär, I s-motionenanser man att det är förvånande att regeringen i budgetpropositionen utan attavvakta frivårdskommitténs och fängelsestraffkommitténs betänkanden föreslårnedskärningar i frivårdens anslag. Det är desto mer förvånande, säger man, somden tänkta besparingen, som den är alltför obetydlig för att haegentlig betydelse för statens finanser, drabbar en av samhällets sämst ställdagrupper och beskär frivårdens möjligheter att pröva nya vägar tillrehabilitering av de dömda. Och man har naturligtvis rätt. Jag kan bara beklaga attmotionen inte följs upp av socialdemokraterna i utskottet. Det kan inte varariktigt att skära ned på frivårdens resurser i då rehabilitering ochanpassning i samhället framstår som alltmer önskvärt och nödvändigt och på siktekonomiskt. Och det är bara av säpos budget - ett för oss i vpkkärt besparingsobjekt - som skulle behövas för att tillgodose kraven i vpk- Anslag tiU kriminalvården m. m. Anslagtill kriminalvården m. m. Jagbeklagar att utskottet tvingats nöja sig med att ha förståelse för kravet. Förfrivårdens del hade det varit bättre om förståelsen sträckt sig till ettbifall. Låt mig också säga någraord om anslaget till biblioteksersättningen. Detär ju så, att folkbiblioteken är i kris. De anslag man har räcker inte längretill för att hålla en godtagbar biblioteksservice. Den som tvivlar på detta kanläsa den frågedebatt ett antal vpk-ledamöter hade med utbildningsministern omdenna fråga. Detär alltså uteslutet att biblioteken själva kan ta på sig den kostnad som stateninte klarar av för att förse de intagna med lånemöjligheter. Det blir alltsåvissa anstalter som blir utan dessa möjligheter. Utskottetgör i samband med detta ett uttalande. Man framhåller angelägenheten av attprioriteringarna inom verksamhetsområdet görs så att medlen kan disponerassärskilt vid slutna anstalter och häkten. Det är i och för sig en rikfigprioritering. Men utskottet anförde liknande tankegångar 1978, och vad manundrar är ju hur det gick med det riksdagsuttalandet. Följdes de prioriteringarsom utskottet gjort av ? Gavs det möjligheter för intagnapå lokalanstalter att själva göra boklån på kommunernas bibliotek? Jagställer frågait, eftersom anslagsframställningen från kriminalvårdsstyrelsenger intrycket att så inte är fallet, I stället får man intrycket attbiblioteken tar sin hand från kriminalvården om man inte får ersättning försina kostnader, I anslagsframställningen säger man så här: "Kommer intekommunerna att erhålla full kostnadstäckning är risken överhängande attkommunerna kommer att upphöra med eller drastiskt skära ned biblioteksverksamhetenpå kriminalvårdsanstalter och häkten. De kommunala bibliotekens möjligheteratt bedriva verksamheten minskar år ," Jagfrågar; Anser inte utskottet detta oroväckande? Är frågan så enkel att lösa attdet räcker med detta uttalande om prioritetsinriktning? Skall jag uppfatta detså att man inte behöver ta särskilt allvarligt på kriminalvårdsstyrelsensvarningssignaler? Från vpk:s sida ser vi det som mycket angeläget attbiblioteksservicen kan upprätthållas. Och det är inte heller här fråga om storasummor i förhållande till den totala budgeten för detta område. Slutligen,herr talman, några ord om vpk-motionen 1571 angående uttalande från riksdagenom utbyggnaden av frigångshem av typ Björka. Utskottet instämmer, om jag hartolkat skrivningarna rätt, i motionens syfte. Utskottetslutar med att säga att det inte finns anledning för att vidta någonåtgärd, eftersom så sent som fattade beslut om utbyggnadenav lökalanstalterna. Men hur kommer det att bli? Blir det en ökad satsning påfrigångshem enligt motionens intenfioner? Det är ju ett btUigt alternativ. Mankan också anföra att platsbehovet för övriga intagna, som tydligen är det somär svårast att tillfredsställa just , också borde motivera satsningar enhgtmotionen. Det borde ju innebära att frigångsplatserna på befintliga anstalterfrisläpptes och kunde användas av andra intagna. Oavsettsvaret på de här frågorna borde ett riksdagsuttalande vara befogat, specielltmed tanke på att utskottet tydligen instämmer i mofionens inriktning. Jag villdärför, herr talman, yrka bifall fill motion 1571 och fill motion 684, AnL70 (): Enhälliga betänkanden är inte bara bra. De blir så lätt beskedliga, ochdet tycker nog en del av oss motionärer om det här betänkandet. Man får intenågot särskilt intryck av att utskottet här behandlar vårt värstasamhällsproblem - jag tänker på narkotikaavsnittet förstås. Detfinns dömda som fasar för fängelset, inte därför att de bhr frihetsberövadeutan därför att de riskerar att komma ut som knarkare. Vi hyser storlangare,dessa som kallt offrar mängder av människoliv för sitt vinstbegärs skull, dessaunderliga människor som i våra kriminalvårdsanstalter har funnit en skyddadverkstad. Utskottetsäger med hänvisning till fidigare uttalanden att det gäller att balansera deönskvärda skärpta verkställighetsreglerna mot de intagnas samhällsanpassning.När det gäller de grova narkofikabrottslingarna vore det gott om man kunde inseatt dessa som har så många mord på sitt samvete och som representerar en sådancynism påverkas inte av normala individualpreventiva hänsyn, I fall efter fallvisar det sig att de fortsätter med sin brottsliga verksamhet när de kommit utur kriminalvårdsanstalten eller redan innan fiden är ute när de har permission.De sköter sin verksamhet från anstalten via telefon och på annat sätt. Jagtror att det finns grund för de förslag till skärpningar som motionärernakommer med. Man får hoppas att de utredningar som är på gång beaktar dessa förslagom att brottslingar av den här typen skall tjäna ut hela sin . fängelsetid utantudelning, att man har censur på brev och telefon och restriktivitet med besök,att man ger permission endast i undantagsfall när verkligen särskilda skälföreligger. Det verkar som omutskottet inte riktigt hade identifierat sig med Om den härtypen av människor skriver man överst pås, 6: " det handlar ju här ompersoner som kan befaras yilja fortsätta sin brottsliga verksamhet också understraffverkställigheten," Det är verkligen att .vara försikfig i överkant -"personer som kan befaras vilja fortsätta". Vi vet ju -det i klara verba - att det finns en rad fall där störlangare bevisligenhar bedrivit sin verksamhet innanför murarna och inte alls med någrasofistikerade medel utan med telefon och brev, på de normalakommunikationsvägarna, Medhänsyn fill de utredningar som är på gång har jag heller inget annat yrkande änutskottets, men jag får ju hoppas att den utlovade tidpunkten verkligenhålls. Det här är ingenting man kan dröja med, här ligger verkligen fara idröjsmål, herr justitieminister. Anslagtdl kriminalvården m. m. 6Riksdagens protokod 1980/81:150-151 Nr 150 Med detta, herr talman, yrkar jag - inte med särskilt glatt hjärta mendock Måndagenden ~ biiaW till utskottets hemställan, 25maj 1981 Punkt 2 Miljöbrott °"- (medelsberäkningen) Utskottetshemställan bifölls med 270 röster mot 16 för motion 684 av m, fl, imotsvarande del, 1 ledamot avstod från att rösta. Mom.6 (mindre anstaltsavdelningar) Utskottetshemställan bifölls med 269 röster mot 16 för utskottets hemställan med denändring däri som föranleddes av bifall till motion 684 av m, fl, imotsvarande del, 1 ledamot avstod från att rösta. Mom.7-12 (studiemöjligheter, m, m,) Utskottetshemställan bifölls med 270 röster mot 15 för motion 684 av m, fl, imotsvarande del, 1 ledamot avstod från att rösta. Mom. 1 (anslag tillFrivården)