prot · G40954 · 1980-12-31 00:00:00 — Det gickju bra i ett läge där det fanns en kapitalistisk ekonomi som så att säga kundesvara på detta, där det fanns hjul som kunde sättas i gång och där det inteledde fill några allvarliga balansproblem eller komplikationer, utan detallmänt blev en ganska jämn och välbehövlig uppgång i ekonomin. Men är inte 1980-talef. Kapitalismen då är intekapitalismen . Arbetarrörelsens 1930-talspolitik kan inte överföras till1980-talet, av en rad olika orsaker. Man hade då fortfarande ettprisbildningssystem som präglades av en relafivt hög grad av konkurrens,jämfört med vad som förekommer . Depressionen innebar låga prisnivåer. När dåstimulansen inträdde, när man öste ut pengar på den privata marknaden, direkteller indirekt via olika offentliga verksamheter, skapade det naturligtvis ettinflafionstryck. Men eftersom det tidigare under depressionen inte fanns något sådant,blev denna inflation fullt uthärdlig, den blev inte något större problem. Dethar aldrig varit något problem att driva Keynesiansk politik under sådanabetingelser. Besparingar i statsverksamheten, m. m. Besparingar i statsverksamheten, m. m. Men är läget helt annorlunda. har man trotsdepressioner en galopperande inflation. Därför kan man inte bara på det härpassiva sättet ösa ut stimulans i efterfrågan - då får man ettinflationsproblem som kan växa en över huvudet och äventyra politikens grund. Sedan är ju också exportberoendet mycket större ändet var då. Det leder även till att man infe utan vidare kan ösa pä medefterfrågan och därefter låta marknadsmekanismerna sköta det hela. Om man gördet, får man på grund av prisbildningsprocessen och det tryck som stimulansenskapar i ekonomin - och lika mycket genom den monopolistiska karaktären iprissättningen - en våldsam prisökning och inflafion, som slår tillbaka päexportmöjligheterna. Det finns en rad sådana här problem. kundeman med bibehållande av principen att man inte ingrep direkt i den privatamarknaden, vare sig på kreditväsendets sida eller på varumarknadens ochprisbildningens sida, föra en sådan stimulanspolitik som det här är fråga om.Men det kan man inte . Jag menar att svagheten i den socialdemokratiska politikenär att man tror att man kan föra en sådan här Keynesiansk politik i ett lägenär en sådan politik måste kompletteras dels med en sträng prisövervakning -med pris-och hyresstopp - dels och framför allt med makt och grepp överkapitalresurserna. Man kan heller inte föra en räntesänkande politik för attkapa en del av inflationstrycket om man inte samfidigt har grepp överkapitalmarknaden. En räntesänkning utan sädana grepp leder naturligtvisingenstans. Den blir ett slag i luften, den kommer aft neutraliseras . Vad jag har svårt att förstå är hur man kan föra en sådanhär välbehövlig stimulans- och utbyggnadspolitik utan att röra vid bankerna,utan att röra vid det kapital som används till improduktiva placeringar ochspekulationer i det privata näringslivet, utan att röra vid kapitalexporten idet fria flödet av privat kapital ut över gränserna. En sådan kapitalflykt kanju bli ett mycket svårt problem i detta läge. Jag tycker att den officiellasocialdemokratin saknar ett verkligt program i defta avseende. i och i en annan ledare i går i tidningen talasom två ting. För det första säger man rent ut att de som skall styra det härlandet under nästa regeringsperiod är det privata näringslivet i samverkan meden socialdemokratisk regering. Man säger rent ut att det privata näringslivetkan man inte föra krig mot, det skall få sitta i orubbat bo. För det andra tarman upp frågan om löntagarfonderna och säger rent ut att vi överger Meidnersidé om att löntagarfonderna skulle användas för att förändra maktförhållandet isamhället. Det är inte de löntagarfonderna vi eftersträvar, säger man klart ut,utan vi eftersträvar löntagarfonder som kan förse den privata industrin mednytt riskvilligt kapital. - Det är snyggt! Det underlättar ju betydligt denfria kapitalexporten, om företagarna kan räkna med att de kommer att tillförasnytt kapital, som naturligtvis de arbetande i huvudsak måste fa av sinalöneinkomster eller infeckna i sina framtida löner. Det menarjag är en politik som inte kommer att leda någonstans, som inte kommer attbryta de typer av beroende och den ekonomiska ram som är krisens grund. Därförmå vi hoppas att vi i en kritisk dialog inom arbetarrörelsen och i endiskussion i socialistisk anda skall kunna få fram en linje som verkligenangriper den privata kapitalmakten och angriper den samhälleliga ram ur vilkenkrisen har stigit och utan vars uppbrytande krisen icke heller kan bekämpas.Fru talman! Jag yrkar bifall till vpk;s motioner. 34 FÖRSTE VICE TALMANNEN; Jag får meddela att anslag om kvällsplenum uppsatts. Besparingar i statsverksamheten, m. m. 35ERIC (): I det betänkande vi nu behandlar harfinansutskottet ställt samman resultatet av behandling avregeringens sparproposition. Sammanställningen visar att godtagitbesparingar på drygt 5 miljarder av de som regeringenföreslagit. I fråga om återstoden kommer senare att taställning till huvudparten, bl. a. i samband med kommande förslag fillregeländringar m. m. Det är därmed klarlagt att regeringens sparförslag i alltväsentligt kommer att fullföljas. Låt mig med den utgångspunkten vidga perspektivet någotnär det gäller arbete under den här hösten. En höstriksdag pågårnormalt ett par korta månader. Men den här hösten har vi haft både ett urtimariksmöte och en ordinarie hösfriksdag långt mer intensiv än vanligt. Vi har imånga utskott haft något som liknat en extra budgetbehandling i miniatyr. Det är framför allt pä tre områden som regeringen ochriksdagen har fattat viktiga beslut. Vi har för det första vidtagit några av det stora antalåtgärder som behöver vidtagas när det gäller energipolitiska frågor. Vi har för det andra påbörjat arbetet med att få svenskkapitalmarknad att fungera bättre och ge en bättre finansiell grund för ennödvändig ökning av investeringarna. Vi har för det tredje pä allvar börjat arbeta med attbryta utvecklingen mot ett strukturellt och av konjunkturerna oberoende stortbudgetunderskott. På dessa tre områden har socialdemokraterna visserligenmedverkat till en del av de beslut som vi har behövt fatta, men harde spjärnat emot och ägnat sig åt missnöjespolitik när det gällt andraväsentliga delar av politiken. Inom energipolitiken har den nya oljeersättningsfondenkunnat inrättas under bred enighet, medan socialdemokraterna pä sensommarenmotsatte sig den energiskattehöjning som ingår i en energipolitik som regeringoch opposition egentligen är eniga om. När det gäller näringslivets investeringar harsfimulanserna stärkts genom att godkände regeringens förslag aftföretagen skall kunna göra avdrag även vid den kommunala beskattningen. Trotsatt det förslaget ligger Besparingari statsverksamheten, m. m. (sammanfattande bedömning) väl i linje med vadsocialdemokraterna egenfiigen förordar fick regeringen enbart kritik för dettaförslag från socialdemokraterna i finansutskottet. Men här kan man iaktta attmeningarna inte är helt samlade inom socialdemokrafin. När ärendet kom fillkammaren försvarades regeringsförslagef även av socialdemokraterna i ett enigtskatteutskott. Föraft få kapitalmarknaden att fungera bättre har riksdagsmajoriteten ändrat beskattningen så att den lättats förproduktiva satsningar, dvs. aktier, och skärpts för improduktiva eller rent avspekulativa placeringar. Realisationsvinstskatten på fastigheter har skärpts,och den spekulativa kvittnings-handeln med premieobligationer kommer attstoppas. Även om socialdemokraterna godtagit en del av dessa förslag har deinfe velat medverka till en lättnad i beskattningen på aktier. Socialdemokraternalider uppenbarligen av en tro att kapitalmarknaden kan bringas aft fungeraenbart genom mer kollekfivt sparande. Den uppfattningen strider 'motsocialdemokraternas politik i flera av våra grannländer. Där ärsocialdemokrater i Hkhet med övertygade om, aft enfungerande marknad för riskvilligt kapital är en nödvändig förutsättning föraft investeringar skall komma fill stånd och sysselsättningen tryggas. Närdet, gäller sparprogrammet, dess effekter på statsbudgeten och desocialdemokratiska förslagen i det sammanhanget har finansutskottet funnit detanmärkningsvärt att de socialdemokratiska förslagen bara innehåller ungefärhälften så störa besparingar som de som utskottets majoritet tillstyrkt. Om mantill detta lägger de krav på utgiftsökningar som förts fram i desocialdemokratiska reservationerna blir de faktiska besparingarna bara entredjedel av vad majoriteten tillstyrkt och som godtar. Dettaförhållande har också budgetministern påpekat. Härfinner vi alltså, fru talman, ganska våldsamma motsägelser i den socialdemokratiskaargumenteringen. Man återkommer ständigt till talet om de raseradestatsfinanserrtä Och det stora budgetunderskottet, men redan i samma andetagmotsätter mart.sig besparingsförslag och kommer med krav på ytterligareutgifter. Förklaringentill detta märkliga beteende tycks vara att socialdemokraterna vill diskuteravärt lands ekonomiska balansproblem från huvudsakligen andra förutsättningar ände som faktiskt föreligger. Detta får sitt mest dramafiska uttryck om manjämför utskottets kommentarer till den publicerade långtidsutredningenmed de reflexioner som de socialdemokratiska reservanterna kommer med. Svårigheternai många länder beror enligt långtidsutredningen inte på några tillfälligafaktorer utan snarare på aft länderna varit för tröga att anpassa sig till deändrade förutsättningar som gjort sig gällande under 1970-falef. Enligt minmening måste det nu bli ett viktigt inslag i den ekonomiska debatten attinformera svenska folket om dessa ändrade villkor, att analysera effekterna och'såsnabbt som möjligt anpassa vår ekonomiska politik därefter. Jag kan gärnainstämma i vad sade, nämligen att det är viktigt att manrätt uppfattar det som sker och kan dra riktiga slutsatser av det.Jag skall peka på några saker. Fördet första kunde vi i rask takt tillägna oss enmodern teknologi. Detta medverkade till en snabb produktionsökning. harvi i stort sett denna teknologi, och vad som kommer att ske,det är att nya industriländer kommer att tillägna sig hög teknologi och genomsin billiga arbetskraft i bransch efter bransch bjuda en allt hårdarekonkurrens. Därför måste vi själva nå ännu längre teknologiskt om vi skall kunnaundvika stagnation. Fördet andra kunde under 1950- och 1960-falen föra över arbetskraft ochandra resurser från bl. a. jord- och skogsbruk till den mera lönsammaindiistrin. Och det stötte inte på några större svårigheter att få lantarbetaremed låga löner att gå över till industrin och att få bondsönerna att lämnasmåbruken och göra detsamma. är problemet med ärbetskraftsomflyttningen ett helt annat. gäller detavvägniflgen mellan ä ena sidan den offentliga sektorn med trygga anställningsförhållandenoch löneledande förhandlingsresultat och å andra sidan en alltmerkonkurrensträngd industrisektor. Internafionellt måste vi dessutom ta rhed iberäkningen att det under de närmaste decennierna kommer att ske én gigantiskomflyttning från jordbruk till industri, bl. a. i - det kan Vi förutse som har en fjärdedel av jordens befolkning. Vad detta kommer ätt innebära ifråga om industrikonkurrens har vi all anledning att fundera över. Positivt ärdock att det öppnar nya exportmöjligheter för svensk indiistri. Fördet tredje hade vi låga och t.o.m. sjunkandeenergipriser, ett idealtillstånd för ett land som med tungaenergikrävande industrier, men detta tillstånd har drastisktoch varaktigt - jag understryker varakfigt - förändrats. Enfjärde vikfig förändring var att systemet med fasta växelkurser måste överges ibörjan på 1970-täiet. Därmed blev förutsättningarna för investeringarna ochtillväxten i den internationella handeln mindre gynnsamma. Fördet femte bidrog en ökad frihandel under efterkrigstidens första decennier fillen snabb tillväxt i världshandeln. hotas världshandeln av en tilltagandeprotektionism. Socialdemokraternas förslag påminner om defta.Protektionism är den ekonomiska politikens knark. Den ger motåtgärder somminskar exporten, vilket får motivera mer protekfionism. Så leds man alltläflgre ut på handelshindrens gungfly med alla dess snåriga bestämmelser. Alladessa förändringar nämns i långfidsutredningen. Men jag kan för min del inte seatt detta är särskilt nya eller särskilt skarpsinniga iakttagelser. Tvärtommenar jag att både och övriga industriländer redan under 1970-taletsförsta hälft borde ha kunnat förutse och bättre än vad som skett anpassanäringsliv och ekonomisk politik därefter. Jagtvekar inte att säga att det är ansvarslöst aft föra en ekonomisk debatt ochförorda en ekonomisk politik, där dessa grundläggande förändringar avvillkoren'för vår ekonomiska politik inte beaktas. Man för svenska folket bakomljuset, om man säger attdet inte just nu är nödvändigt aft dämpa vår Besparingari statsverksamheten, m. m. (sammanfattande bedömning) Besparingar i . statsverksamheten, m. m. konsumfionsökning.Om den socialdemokrafiska opposifionen vill bli tagen pä allvar, kan den intefortsätta att klaga över underskotten i bytesbalans och statsbudget ochsamtidigt motsätta sig de åtgärder som syftar till att minska underskotten. Vi vet alla att långtidsutredningen skall remissbehandlasinnan regeringen kommer med förslag till . Varken utskottsmajoriteteneller reservanterna ger sig därför in på några ställningstaganden tillutredningens slutsatser. Vi får diskutera detta senare, men jag vill göra någramer allmänna kommentarer. Jag tror aft det är ett viktigt påpekande från utredarnassida när de säger att de ekonomiska svårigheter som många länder brottasmed inte beror på några tillfälliga faktorer. De har en mer grundläggandeorsak. Det har i många länder varit en stor tröghet när det gäller aft anpassasig fill förändrade förutsättningar. Bland sädana förändringar märks enhårdnande konkurrens från och de nya industriländerna.Strukturomvandlingen har visat sig vara en process som är besvärlig och tar sålång tid att vi inte har råd att till miljardkostnader ytterligare fördröja denunder . Särskilt uppmärksammad i utredningens rapport har varit enberäkning av hur kraftigt vi måste bryta med den nuvarande utvecklingen, ombytesbalansen skall förbättras. Det centrala i långtidsutredningens analys avvåra besvärligheter är alltså inte budgetunderskottet utan underskottet iutrikes-affärerna. Utredningens huvudalternativ, som naturligtvis är etträkneexempel och infe en förutsägelse, går ut på att underskottet mot utlandetskall minska med hälften på fem är. Med en rad antaganden blir räkneexempletsresultat att utrymme för att öka den totala konsumtionen begränsas till 0,5 %om året. Inte annat ,jag kan förstå, rubbas inte den slutsatsen av denredovisning som gav när det gäller konsumtionsutvecklingen inomden offentliga sektorn. Utskottsmajoriteten konstaterar att den bild somlångtidsutredningen tecknar av den internationella utvecklingen ochutvecklingen av svensk ekonomi stämmer ganska väl överens med och understrykerbehovet av den politik som förordas i regeringens besparingsproposition. Men det gäller dä också att uppfatta båderegeringspolitiken och långtidsutredningen på rätt sätt. En möjlighet att ta itu med underskotten i utrikesaffäreroch budget skulle vara att i ett slag, och genom kraftiga skaftehöjningar ikombination med ytterst stora nedskärningar i budgeten, minskabudgetunderskottet och pressa ner efterfrågan så långt attbytesbalansunderskottet minskar drasfiskt. När socialdemokraterna talat om långtidsutredningen somett "hopplöshetens dokument" har jag uppfattat det så aft det är ensådan polifik man polemiserar mot. Men man riktar ju då sina invändningar mot en politikregeringen inte företräder. , när godkände regeringens förslag tillhur besparingsarbetet skulle bedrivas, avvisade både regering och riksdagtanken att i ett slag I stället valde vi metoden att steg för steg begränsabudgetunderskottet och att angripa bytesbalansproblemen även genomenergibesparingar, övergång till andra energikällor, utvidgade industriinvesteringaroch främjande av framsteg i näringslivet. Dessa handlingslinjer motiverade i ett tal ganska klart. Några rader ur det talet må vara min kommentar till ArneGadds påstående att arbetslösheten skulle vara något slags huvudinstrument förden ekonomiska politiken enligt regeringens uppfattning. Jag avvisar dettakategoriskt, och jag vill citera vad säger: "Väljer vi vägensom splittrar det svenska samhället, som leder till polarisering och söndring,så når vi aldrig målet. För folkparfiet som ett socialt reformparti är det ensjälvklarhet att sådana metoder aldrig kan väljas. Vi kan inte vara med om enpolitik som ökar klyftorna i det svenska samhället och kastar uthundratusentals människor i arbetslöshet eller en åtstramning som knäckerryggen pä den svenska samhällsekonomin." Den väg vi måste gå innebär således, att återhållsamhetmed konsumtionen måste förenas med hårda satsningar och stora framsteg när detgäller näringslivet, exporten, energisparande, energiinvesteringar och minskatoljeberoende. Jag vill , fru talman, säga några ord om de yrkanden somfinns i de två motioner som behandlas i betänkandet. Först yrkandena i densocialdemokratiska motionen, utöver det som gäller riktlinjerna för denekonomiska politiken. Vad först gäller det socialdemokratiska yrkandet angåendeantalet anställda inom , anser utskottet att den återhållsamhetsom åläggs myndigheterna bör gälla också för . Utskottetförutsätter att möjligheterna fill besparingar och rationaliseringar prövas påsamma sätt inom som inom myndigheterna. Men vi säger ocksåatt det enligt vår mening vore olyckligt att binda resursutvecklingen inomregeringskansliet vid en fast ram utan anpassningar till de förändringar somkan uppkomma och som inte kan förutses. Med detta avstyrker vi yrkandet. Vad gäller det socialdemokratiska yrkandet angåendeutredningskommif-téerna hänvisar vi fill den översyn av gällande ersättningarför ledamöter i kommittéer som budgetministern har tagit initiativ till och somhar till syfte att komma till rätta med de orättvisor som förekommer i dag.Utskottet förutsätter att reglerna för dagarvodena blir föremål för övervägandei det sammanhanget. Däremot anser vi det orimligt att redan den 1 januari 1981införa ändrade regler för dagarvoden, som skulle ändra förutsättningarna fördet kommittéarbete som pågår. Därför avstyrker vi detta yrkande. Det tredje yrkandet i den socialdemokratiska mofionen 71gäller ett återkommande krav angående utlåningsreglering för finansbolag. Därhänvisar vi till den frivilliga överenskommelse som träffats mellan regeringenoch kontokortsföretagen och som träder i kraft . Mot bakgrundav den överenskommelsen anser vi inte att det nu bör tas något initiativ frånriksdagens sida. Besparingar i statsverksamheten, m. m. Besparingari statsverksamheten, m. in. (sammanfattande bedömning) Sedanhar vi i vpk;s motion''96 en' hel rad yrkanden, Flertalet har behandlatstidigare. Det nya, som vi har tagit upp särskilt, gäller kravet på en sänkningav diskontot . Här menar vi att räntenivån och förändringari denna måste anpassas dels till det ekonomiska läget här hemma, dels till deninternationella ränteutvecklingen. Vidare har vi påpekat att det ankommer påregeringen och fullmäktige i att göra de bedömningar som skall liggatill grund för dessa förändringar. Jag antar att även inser attdet inte låter sig göra att separat vidta den ifrågavarande ändringen. Då måsteman också ta hänsyn till alla de övriga yrkandena i vpk-motionen och på så sättbeträffande diskontot begränsa effekterna av ett agerande helt oberoende avomvärlden. Vi avstyrker alltså samtliga yrkanden i vpk-motionen. Avslutningsvisvill jag, fru talman, ta upp en företeelse i den socialdemokratiskaargumentationen som jag finner särskilt allvarlig. Man påstår attregeringsförslagen är fördelningspoHtiskt orättfärdiga, därför att de riktarsig mot hushållens köpkraft. Det skulle, enligt den socialdemokratiska reservafionen,vara fråga om en "svältkur nu som skulle bäras av de bredafolklagren". Socialdemokraternai finansutskottet har, i likhet med utskottets majoritet, upprepade gångersagt att vissa uppoffringar från medborgarnas sida krävs under de närmasteåren, om vi skall kunna återvinna balansen i vår ekonomi. Likafullt försummasintet tillfälle att försöka inbilla folk aft de "breda folklagren"utsätts för "svältkur" genom de besparingsåtgärder som vidtas. Vivet alla att det finns missgynnade och svaga grupper i vårt land. Dem vill viskydda. Defta framhålls också i regeringens sparproposifion, och det harytterligare understrukits i riksdagsbehandlingen av b!- a-socialförsäkrings-utskottet. Mennär man med anledning av att vi måste dämpa vår konsumtionsökning talar om"svältkur för de breda folklagren", är man långt utanför den sakligadebattens råmärken. hade 1977 en bruttonationalprodukt på ca 36 000 kr.per person. Motsvarande siffra var för . Mellan detta, detfattigaste bland länder och vårt land, har vi hela skalan av de mest skiftandelevnadsförhållanden i-världens olika nationer. hör till de mest privilegieradei världen. Närjag träffade ambassadör i , som förloratsin make under Aminregimen och själv värjt i landsflykt, råkade jag nämna förhenne att vi har problem med ekonomin i . Då gjorde hon stora ögon ochsade: "Har ni ekonomiska problem? Det tror jag inte på." våra ekonomiska balansproblem i ett internationellt perspektiv, bordemåhända tacksamhet vara naturligare än missnöje. Den ekonomiska debattenshuvudfråga kan kanske rent av formuleras så här; Skall vi fortsätta att somenskilda medborgare i detta land ständigt ställa frågan: Vad kan jag själv ochmin egert intressegrupp ytterligare tillfvinga oss från näringsliv och samhälleav ekonomiska fördelar? Eller skall vi fråga oss: Vad kan jag tänka mig att avstå av hänsynfill önskemål från; andra, människor innanför eller utanför vårt lands gränser?Vad kan jag tänka mig att avstå till förmän för kommande generationer? Vilkenav dessa två attityder bör vi försöka'locka fram i den ekonomiska debatten?Vilken av dessa två attityder ger oss de största möjligheterna att nå fram tilldet samförstånd som är helt nödvändigt, om vi skall kunna lösa våra ekonomiskasvårigheter utan alltför stora motsättningar mellan olika grupper? Det är måhända något ovanligt,att frågor av det här slaget ställs i enekonomisk debatt här i kammaren. För min del är jag övertygad om ,aff de är såväsentliga att de ständigt måste hållas levande inom de politiska partierna,inom de olika intressegrupperna och hos varje enskild medborgare. Jag yrkar på samtliga punkter bifall till hemställan i finansutskottetsbetänkande nr 15. . . Besparingari statsverksamheten, m. m. (sammanfattande bedömning) 36 (vpk) replik: De stora utvecklings- och tillväxfproblemen i världen och fördelningenär förvisso intressanta ting?, inte minst för en arbetarrörelse som i strid medborgerligheten har hävdat den internationella solidariteten med de fattiga ochnedtryckta. Menjag tycker att det är litet övermaga att som först tala säpatetiskt om de här tingen och sedan föra den polifik som han gör. "Avstå" var det fråga om. Men vem skall avstå fill vem? Det är jukärnfrågan. Det vore en sak om det handlade om aft avstå fill de verkligtbehövande, för att hjälpa fram en progressiv utveckling i andra delar av världen.Men den politik som ni för gäller ju bara detta aft löntagarna skall avstå åtaktieägarna. Vem var det som vid omröstningen avstod, då ni röstadeigenom nya förmåner för kapitalet? Vem var det då som avstod till vem, EricEnlund? När ni lägger mer moms på löntagarna, så att de drabbas skattemässigt -avstår löntagarna då åt kommande generafioner? Det gör de ju inte alls - deavstår till dagens borgerliga budget, så att det skall kunna betalas ut ännustörre förmåner och subventioner fill privatkapitalet. Då kan detta sedan föraut ännu mer pengar ur landet. Vi skall nog granska det där avståendet litetgrand, innan vi tar de kristliga orden på fullt allvar.