prot · G4097 · 1980-12-31 00:00:00 — Och det förutsätter i sin tur att den strategi somregeringen har redovisat fullföljs och att den sparplan som regeringen har lagtpå bord inte urholkas. Efterfrågan måste dämpas. Den får inte drivaupp importen. Utrymme för industriell utbyggnad måste skapas. Antalet sysselsatta i vår industri bör under de närmasteåren öka med i runt tal 100 000 personer. Under tidigare högkonjunkturer harindustrisysselsättningen brukat öka med mellan 60 000 och 70 000 personer. Menunder de rätt goda uppgick ökningen till bara 10 000personer. Att den inte blev större berodde mindre på att industrin inteefterfrågade folk och mera på att den offentliga sektorn tog hand om en så stordel av arbetskrafttillskottet att industrin inte fick den arbetskraft denbehövde för fullt kapacitetsutnyttjande. Ytterst blev det vår bytesbalans ochlandets ekonomi som drabbades. Politiken måste därför utformas så,att vår industri under nästa konjunkturuppgång inte bara frågar efterarbetskraft i högre grad än vad som har varit fallet utan också får denarbetskraft den behöver. Det leder till att pris- och kostnadsutvecklingen måstedämpas och näringslivets konkurrenskraft förbättras i förhållande till nuläget.Det räcker alltså inte att vi i har samma kostnadsstegring somomvärlden. Vår måste vara lägre, om ekvationen skall gå ihop. Den kommunalautgifts- och konsumtionsökningen måste dras ned, inflationen hållas underkontroll och det statliga budgetunderskottet pressas tillbaka, så att eninvesterings- och produktivitetsstimulerande kreditpolitik underlättas. Socialdemokraterna har påstått att regeringenspolitik står i strid med den konjunktursyn som har varit ett bärande inslag inden s. k. svenska modellen. De har jämfört med . De har hänvisattill olika utländska ekonomer. Och de vill göra gällande att den svenskaregeringen har återgått till gamla tiders hårda och oförsonliga krispolitik. Ingenting kan vara mera felaktigt - det har bådestatsministern och påvisat. Som jag redan har påmint om, brukadetidigare socialdemokratiska finansministrar skjuta fram balans gentemotomvärlden som ett grundläggande villkor för konjunkturpolitisk handlingsfrihet.De ansåg, precis som vi, att jämvikt mellan konsumtion och produktion utgjordeen garanti för tryggad välfärd och sysselsättning. I ett - men bara i ett - hänseende skulle man kunna talaom brott mot traditioner. Det gäller möjligheterna att klara krisen med stöd avytterligare offentlig expansion och höjda skatter. Där är vi definitivt inteöverens med socialdemokraterna. När man nu pä punkt efter punkt kan bevisa attdet är de offentliga utgifternas snabba utveckling som har utgjort den grundläggandeorsaken till våra balansproblem, då kan det inte rimligen vara ett lämpligtrecept att gå ännu längre in på den väg som har lett oss in i vadsocialdemokraterna kallar "fördärvet". Det finns ingenting i det förflutna som skulle kunnaberättiga eller försvara en konjunkturpolitik som innebär bibehållnabudgetunderskott och brist i vår handel medomvärlden på av vår bruttonationalprodukt. Och den medicin somsocialdemokraterna ordinerar kan inte ens betraktas som en Döbelnsmedicin. Denligger närmare dödshjälp åt den svenska välfärden. Visst kan jag förstå - dålig politiker vore jag väl annars- att frestelsen att föra en ohämmad oppositionspolitik kan vara stor. Omsocialdemokraterna öppet erkänner orsaken till våra problem, innebär ju dettaindirekt ett erkännande även av de egna historiska missgreppen, och inte baradetta utan också tvång att godta lösningar som inte överensstämmer med partietslångsiktiga politiska ambitioner. Sanningen är ju helt enkelt den att det inte är möjligtatt lösa vårt lands problem genom att socialisera företag och branscher, genomatt centralstyra och planera, genom att ytterligare bygga ut det byråkratiskasystem som centralstyrning och planering förutsätter. Sanningen är den attfortsatt offentlig expansion, finansierad genom skattehöjningar, inte lösernågra problemutan tvärtom förvärrar dem. Min slutsats är därför att den politik somsocialdemokraterna med beundransvärd energi och med verbal slösaktighet, ellerskall vi säga lösaktighet, försöker föra ut till medborgarna inte stämmer medden verklighet som vi lever i . Den stämmer inte heller med den som vimåste godta . Och så länge socialdemokraterna vägrar att tahänsyn till verkligheten, vägrar att se sanningen och vägrar att dra de rikfigaslutsatserna av den. kommer de att fortsätta att stå tomhänta, att stå utan enpolitik som kan föra ut ur den kris som vi råkat in isteg för steg . Jag tycker, fru talman, synd om . Jag sägerdetta i all vänlighet. Jag tycker synd om honom för att han under de här femåren har ägnat sina krafter åt en jämmer- och klagolåt som inte är av dennavärlden enbart för att komma åt den borgerliga regering som efterträdde hansegen . Jag tycker synd om honom för att han inte har haft förmågaatt ta ansvar, för att han i varje fall inte har gjort några försök attkonstruktivt bidra till att förbättra sjuka samhällsekonomi, för atthan satt viljan att häckla regeringen och återvinna makten framför viljan atthjälpa landet, föratt han satt sitt partis intresse före nationens intresse. Jag tycker synd om också för att han talat omoch hotat med misstroendevotum gäng efter gång- ja, så ofta att han till sistblivit fånge hos sitt eget hot, så att han tvingats att öppet väljaden konfrontations- och demonstrationspolitik som han brukat beskyllaregeringspartierna för. Förra gången demonstrerade han med ett krav på urtimariksdag. demonstrerar han med ett misstroendevotum utan att först redovisaden politik för vilken han själv begär förtroende. Han talar, som hanbegär misstroendevotum, om behovet av samförstånd! Vad blir nästa slag iluften? frågar man sig. Jag tycker därför, fru talman, uppriktigt sagt syndomledaren för största politiska parti, ett parti som i det förgångnavägat ta ansvar och haft mod att driva igenom mycket impopulära åtgärder isituationer där folkets och nationens bästa har krävt det. Vårt välstånd är fortfarande högre än det är i flertaletandra länder. Det är för att slå vakt om det välståndet som vi alla måste ta påoss av uppoffringar. Om vi inte är beredda att göra det - men jag ärövertygad om att den beredskapen finns eller kommer att finnas - då är det vårvälfärd och vår fulla sysselsättning som kommer att drabbas.Underlåtenhet att handla går ju ut över oss alla. Tar vi däremot till vara demöjligheter som står till detta rika och vackra lands förfogande, då kommer viatt kunna åstadkomma de arbetsresultat och den produktion som vi behöver föratt motsvara både vårt offentliga och vårt privata välstånd. Den regering som kom till efter och efter förra åretsval har i mänga hänseenden lagt om kursen. diskuteras värt lands problempå ett mycket mera öppet och realistiskt sätt än för bara sedan.Debatten förs nu i andra termer, bl.a. därföratt den här regeringen inte hartvekat att ta på sig den ofta impopulära uppgiften att för människorna beskriva verkligheten som den är och att redovisa de krav somverkligheten kommer att ställa, inte bara pä regeringen utan också på allaSveriges medborgare. Vi har dragit konsekvenserna av det här. Vi har brutittrenden då det gäller de statliga utgifterna. Vi har brutit trenden och talatklartext då det gäller skattepolitiken. Vi har kategoriskt förklarat att maninte löser några långsiktiga problem genom fortsatta stora skattehöjningareller nya pålagor. Vi har deklarerat att de statsfinansiella problemen måsteangripas med utgiftspolitikens hjälp. Dessa betydelsefulla trendbrott har fått ske i strid medden politiska oppositionen. Den har motsatt sig flertalet av debesparingsåtgärder som regeringen föreslagit. Den har motsatt sig fortsattaspärregler mot automatiskt, till följd av inflationen stigande skatter. Manhar i stället velat öka utgifterna och har förordat fortsatta skattehöjningar.De förslagen är ägnade att få förödande konsekvenser, inte bara för företag ochenskilda utan för hela den svenska samhällsekonomin. Det är klart att detta slags Motvalls-käring-politikförsvårar vårt saneringsarbete. Det försvårar och fördröjer när det gäller möjligheternaatt bringa ned underskottet i bytesbalansen, bristen i budgeten, denmålmedvetna kampen mot inflation och arbetslöshet och en rimlig fördelning avproduktionens resultat, inte bara mellan den aktiva och den icke-aktivagenerationen utan också mellan privat och offentlig konsumtion. Obstruktionspolitikengör det också mycket svårare att vinna den allmänna förståelse försaneringsprocessen som är så betydelsefull i ett folkstyre av slag. ominte grupp inte skall ställas mot grupp. Jag har gång på gång deklarerat att den regering somsitter måste föra en politik som kräver uppoffringar av alla grupper i vårtsamhälle och att den här politiken inte kommer att ge full utdelning under denärmaste åren. Saneringsarbetet kommer i vissa hänseenden att kräva hela detdecennium, vars första år nu står inför sitt slut. Men den politiken ärnödvändig och ofrånkomlig. Och måste vara beredd att ta sitt ansvar. Det är inte de svenska medborgarnas fel att vi befinneross där vi nu är. Det är vi politiker och de partier genom vilka vi verkar, somi mer eller mindre hög grad har det yttersta ansvaret för alt utvecklingen fåttpågå alltför länge utan motåtgärder. Vi kan kritiseras för detta. Vi får tavårt ansvar. Det som har skett eller som icke har skett kan inte göras ogjort.Vi kan inte vrida klockan tillbaka. Detta gör vårt ansvar ännu större och våraskyldigheter inför hela folk ännu mera förpliktande. Skjuter viproblemen ifrån oss, sviker vi det ansvar vårt folk har givit oss. Därför måste vi med både fasthet och mod-det gällerregering och riksdag - angripa svårigheterna. Vi måste sträva efter att göradetta i samförstånd med så många människor som möjligt. Alla våra medborgare ärnämligen direkt beroende av att den svenska samhällsekonomin fungerar. Denekonomiska reformpolitik som vi nu står inför är alltså att betrakta som ensocial reformpolitik i vidaste bemärkelse. Syftet är att säkra våra möjligheteratt också stödja dem som har det svårt och slå vakt om tryggheten för våragamla och för våra barns uppväxt. Bara enekonomi i balans - en stabil samhällsekonomi, med andra ord - den kangarantera välfärd och sysselsättning. Bara i en sådan ekonomi kan vi jj oktober 19S() upprätthållaoch bygga vidare på den solidaritet med våra pensionärer, med de svagaoch eftersatta, som är den viktigaste beståndsdelen i vår nationella Allmänpolitisk värdegemenskap. De uppoffringar som måste göras syftartill alt säkra debatt den sociala tryggheten , alltså till att geoss möjlighet att göra ett bra land ännu bättre. har som bekant mött svårigheter tidigare i sinlånga historia, mycket större svårigheter än dem vi står inför . Vi harklarat av dem trots att vår standard och våra villkor var långtmer begränsade än . Det vore enligt min mening skräp om vi svenskar medvår höga välfärd inte skulle kunna avsätta mer av vad vi förbrukar tillsparande och investeringar. Generellt sett har vi obestridligen råd med detta.Men de grupper som inte har det. måste vi solidariskt stödja. Dagens generation, fru talman, har ett ansvar inför sinaefterkommande. Vår välfärd är resultatet av det ansvar som tidigaregenerationer tog. Det arv vi lämnar efter oss får inte vara väldigautlandsskulder, en växande räntebelastning och ett försvagat välfärdssamhälle.Därför måste vi betrakta dagens ekonomiska verklighet och bekymmer som de äroch handla efter deras villkor. Även om besluten är svåra och ävenom kanske ännu svårare beslut än dem vi ser ligger framför oss, får vihelt enkelt inte tveka. Det är alltså vår skyldighet - regerings och riksdags -att handla och att handla . Vi måste ta de första avgörande stegen i densaneringsprocess som skall återge det här landet den hälsa det hade förut. Under detta anförande övertog förste vice talmannenledningen av kammarens förhandlingar. 18FÖRSTE VICE TALMANNEN: Jag får meddela att anslag om kvällsplenum nu uppsatts, I en debatt som ofrånkomligen präglas avSveriges ekonomiska problem är det nödvändigt att också se det internationellaperspektivet. finns i världen, men världen finns också iSverige. Andra nationers öde påverkar också oss. Spänningen mellansupermakterna, upprustningen, den sköra balansen mellan krig och fred.oljehotet, fattigdom, förtrycket och ondskan i världen - allt dettaär realiteter, som vi inte kan isolera oss ifrån. Detta behöver sägas eftersom det finns de som anser attsvenska insatser mot nöden och fasan i världen är meningslösa, att våraprotester är tomma ord. att vi egentligen inte har råd med någon u-hjälp ochatt våra bidrag f, ö. bara är droppar i världsnödens hav. Nr 7 Dessa påståenden är felaktiga avtvå skäl: , För det första är intresset för andra länder, det viibland kallar för en 15 nktibp 198(1 levande internationalism, en fråga om humanitet ochsolidaritet. handlar det om att känna ansvar för andra människor. ,, .. ... , känsla detta kräver, och då gällerden alla människor varhelst de bor. II.. har man inte den känslan, och dåbryr man sig bara om sig själv. För det andra är det också en fråga om vår säkerhet ochytterst om vår överievnad. Ger vi upp arbetet för en fredlig och rättvisvärldsordning, låter vi våra protester mot förtrycket tystna, förtröttas vi iatt hävda de regler för-internationell samlevnad som finns i . dåmåste vi räkna med att andra grips av samma missmod. Då försvagas försvaret förfredlig samexistens, och då försvagas också försvaret av mänskliga rättigheteroch en rättvisare fördelning av jordens resurser. Då blir världen kallare ochotryggare att leva i - för alla. Det är därför vi för en aktiv utrikespolitik, medalliansfriheten och neutraliteten som självklar bas. tar ställning och gör vårröst hörd. Vi protesterar mot det brutala förtrycket i dagens Boliviaoch i , därför att vi menar att en internationell opinion kan påverka. Vi har också, vilket efterlyste, protesteratmot dödsdomen mot den sydkoreanske oppositionsledaren . Vi har gettkatastrofhjälp till och gör det nu till . Vi envisas, vilket inte nämnde något om. medatt hävda människors rätt att själva bestämma hur deras samhälle skall formas.Vi ser därför med sympati på det polska folkets strävan att skapa ett öppnaresamhälle. Vi utgår ifrån att deras rätt att göra detta ulan inblandning utifrånrespekteras av alla. Vi fortsätter att söka övertala stormakterna till aktivasanktioner mot rasdiktaturen i , därför att vi vet att ekonomiskarepressalier är det enda språk som dessa förtryckets krämare förstår. Vifortsätter all öka vår u-hjälp också när stormakterna skär ner den. Den internationella utvecklingen hargenomgått påtagliga och drastiska försämringar. Förhållandet mellan supermakterna präglas av denförsvagning av avspäiiningspolitiken som blev en följd av invasionen iAfghanistan. Det fräna tonfallet mellan supermakterna och den ökande ömsesidigamisstron har stimulerat de politiska krafterna som betraktatavspänningspolitiken med misstro. Vi ser detta tydligt i . Men del finns allanledning att misstänka att avspänningspolitikerna har en besvärlig tid ocksåinom . Den har vidflera olika tillfällen i skarpa ordalag fördömt den sovjetiska invasionen iAfghanistan och krävt att de sovjetiska trupperna dras tillbaka ,fullständigt och villkorslöst. Senast skedde detta i mitt anförande vid Förentanationernas ordinarie generalför- Men vi anser att det är ytterst viktigt attdialogen mellan supermakterna hålls vid liv och att konkreta steg tas föratt minska misstron och förhindra att stormakterna manövrerar sig in iriskfyllda konfrontationer. Det mest hotfulla inslaget i dagsbilden är den pågåendeupprustningen. Att motarbeta denna måste därför förbli ett centralt tema försvensk utrikespolitik. Situationeni är särskilt alarmerande. Inför det möte i som skall granskaresultatet av de s. k. Helsingforsöverenskommelserna om ökad säkerhet och mersamarbete i arbetar på att fä till stånd ett mandat för en europeisknedrustningskonferens, för vilken vi också erbjudit oss att stå som värd. Ett allvarligt konfliktområde är , en regionkännetecknad av den olyckliga kombinationen av politisk bräcklighet, nationellamotsättningar, religiös lidelse och stora och begärliga naturrikedomar. Industrivärldens glupande oljehunger har skapat ettberoendeförhållande till regionens länder, av ett slag och en omfattning somtorde sakna historiskt motstycke. Föga uppmärksamhet har ägnats de problem förvåra egna ekonomier som detta kunde skapa. Än mindre har någon brytt sig omvilka konsekvenserna skulle bli för regionens egna länder när så enormaekonomiska resurser tillfördes tidigare industriellt nästan helt outveckladesamhällen. Området har länge varit intressant frän militärstrategiskasynpunkter -både väst och öst har villigt ställt upp med avancerade vapen - menför människornas situation har engagemanget varit svagt. Det är mot denbakgrunden föga märkligt att spänningen i hela detta område utgör det främstahotet mot både världsfreden och den internafionella ekonomiska utvecklingen. Det pågående kriget mellan och är ett utslag avdessa spänningar, som också har sina rötter i urgamla nationella och religiösamotsättningar. Stormakterna har hå(/i( sig utanför kriget, ochdet är angeläget a(( de gör det också i fortsättningen. Här som i liknandesammanhang måste hålla på princip om territoriellintegritet och om icke-inblandning i varandras inre angelägenheter. Och FN-stadgansbud är klart och entydigt; alla parter i alla konflikter bör avstå fränvapenmakt och söka lösa sina konflikter med fredliga medel. påverkas direkt av händelseutvecklingen i den härdelen av världen: när det gäller vår säkerhet, vår oljeförsörjning och det förvår bytesbalans avgörande oljepriset. Oljeprishöjningarna-en fördubbling från 15 till 30miljarder kronor - har varit större än vi förmått möta med ökadexport av svenska produkter. Detta är en av huvudförklaringarna till att vi harett underskott i våra affärer med utlandet. Skall vi klara av detta ochåterskapa balans i svensk ekonomi, måste vi konsumera mindre här hemma ochexportera mer till utlandet. Att minskaimporten av olja måste därvid bli ett mål i sig. Klarar vi inte att drastiskt begränsa vårt behov av olja. får vi aldrig någonordning på våra affärer. har tidigare föreslagit att oljeförbrukningenunder skall minskas med olja . Ett så ambitiöst program förutsätter en rad kraftfullaåtgärder. Det handlar om att pä olika sätt minska energiförbrukningen och attmed strategiska investeringar ersätta olja med andra energislag. Sådana investeringarminskar inte bara oljeförbrukningen. De bidrar också till att få bättre fart påindustrin och kan bli en hävarm för att ge ny växtkraft till svenskt näringsliv. Det kan t.ex. handla om investeringar i oljeindustrin som gör det möjligt för ossatt använda billigare oljetyper, utnyttjande av elvärme i stor skala för att ersätta oljatill dess alternativa energikällor finns att tillgå. stark satsning på forskning om och utveckling av inhemskaenergikällor. satsningpå miljövänlig kolteknik. Oljan slog igenom som den främsta energikällan i dåden ekonomiska tillväxten var hög. då efterfrågan på energi ökade i snabb taktoch då priset på olja var mycket lågt. gäller det att ersätta olja med annat i ekonomier somväxer långsamt, där motståndet mot förändringar är större än tidigare och dåkostnaderna för alternativen ofta är mycket stora. Delta kan bara ske om statsmakterna tar sitt ansvar ochdriver på utvecklingen. Och detta gäller naturligtvis i allra högsta gradSverige, vars beroende av importerad olja är större än nästan alla andraindustriländers. Energidebatten har tyvärr i stort sett försvunnit medvårens folkomröstning i kärnkraftsfrågan. Det är synd, eftersomenergiproblemen är kvar och oförminskat stora. Vad som krävs är attregeringen tar den politiska ledningen för en offensiv energipolitik som kommeratt kräva ett engagemang utöver det vanliga av hela samhället. Ett sådant brett engagemang krävs också för att vi iövrigt skall fä en god grund att stå på för fortsatt utveckling av svenskvälståndspolitik. är fortfarande ett rikt land med bättremöjligheter än de flesta att ge sin befolkning goda levnadsbetingelser. Dendebatt om svensk ekonomi som vi för här handlar inte om hur vi skallrädda ett konkursbo. Den handlar om vilka anpassningsåtgärder som behövs föratt vi skall kunna slå vakt om vårt välstånd. Inser vi att sådana anpassningsåtgärder behövs, då kan vise framtiden an med tillförsikt. Men tror vi alt ensamt kan ta sigigenom de ekonomiska kriser i främst oljeprishöjningarnas spår som drabbaralla industriländer, då tar vi grovt miste och riskerar att utsätta den svenskavälfärden för obotlig skada. Vi ärredan sena - låt oss erkänna det - med vår upptäckt att ställningi dag inte är lika gynnad som den varit tidigare. Under en följd av är Nr 7 har vi levt över våra tillgångar. Att rätta till detta kräver av den återhållsamheti kraven på materiella standardförbättringar. Det ärdetta regeringens politik handlar om. Om alt rädda viilfärden. att rustaned den. Om att anpassa de offentliga utgifterna till de resurser som Allmännnlitisk faktiskt står till samhällets förfogande, inte att nedvärderaden offentliga ,l(>jy,,tt sektorns roll. Om en självklar omprövning avolika sociala stödsystems utfornniing i en ny ekonomisk situation och enhårdare prioritering på de mest behövande, inte om att minska den socialaomsorgen. Men problemet för svensk ekonomi är inte ensidigt en försnabb ökningstakt när det gäller de offentliga utgifterna. Vad det handlar omär alt konsumtionen-den offentliga såväl som den privata-totalt sett har varitoch är för hög. 1970-lalet har inte bara kännetecknats av en snabboffentlig utgiftsexpansion utan också av några verkliga guldår för den privatakonsumtionsökningen. i stort sett hela 197()-talet,var i själva verket det privata välståndets årtionde, med en konsumtionsökningper arbetstimme -det är på det viset man måste räkna - på . Det var mer änvi egentligen hade råd med. Vi hade behövt spara mer och konsumera mindre. årtiondet , avsattes nästan30 % av tillväxten till investeringar för framtiden - däremotbara . Skall vi få balans i ekonomin måste vi på1980-talet se till att minst hälften av tillväxten går till investeringar. Avde resurser vi kommer att ha till förfogande måste mindre förbrukas och merasparas för framtiden. Konstigare än så är det inte. Alla har nytta av att dettalyckas. Och skall det lyckas kräver det allas medverkan. Regeringenhar försökt göra sitt. I budgeten satte vi stopp för en fortsatt ökningav de statliga utgifterna. 1 bl.a. den kommunalekonomiska propositionen i vårasinskiirpte vi vikten av all också kommunerna visade återhållsamhet med nyautgifter. Vid del urtima minskade vi utrymmet för privatkonsumtion genom att höja momsen och en del punktskatter. Nästa steg kommer vi ;itt ta genom en fortsalt minskningav statens utgifter och genom en skattepolitik som skapar förutsättningar förett måttfullt löneavtal . Ingenting av detta har oppositionen velat vara med om.Nejsägandet har varit lika konsekvent som bristen pä egna alternativ.Avsaknaden av samband mellan vad man säger sig vilja åstadkomma och vad somfaktiskt skulle ha blivit resultatet om oppositionens politik genomförts bordeupplevas som generande. har man gisslat det storabudgetunderskottet i statens verksamhet, som man aldrig presterat enenda krona av reella besparingar. Man inser förmodligen ifrån oppositionens sida. lika välsom regeringen. att denkommunala utgiftsexpansionen är för snabb, men man ställer aldrig upp bakom detpolitiskt mödosamma arbetet att hålla tillbaka dessa kommunala utgifter. Jag antar, fru talman, att oppositionen är lika medvetensom regeringen om vådan av stora generella lönehöjningar, men socialdemokrateroch konununister har inte varit sena att politiskt utnyttja oviljan mot de kravpå återhållsamhet som i det läget måste riktas mot facket.