prot · G409162 · 1980-12-31 00:00:00 — Riksdagensprotokoll 1980/81:162 Förhandlingarna leddestill en början av tredje vice talmannen. 1 § Den ekonomiska politiken, m. m.(forts.) Fortsattes överläggningen om finansutskottetsbetänkande /81:40 och skatteutskottets betänkande 1980/81:59. Det var inte utan rörelse som jag före middagspausen hörde överbjuda varandra i hyllande av de liberala idéerna ochliberalismens förkunnare genom tiderna. Mot hyllningstal skall man inte polemisera,men låt mig ändå, eftersom debattordningen inte medgav att jag yttrade migtidigare, göra några kommentarer. Jaglyssnade med behållning till engagerade och vitala utläggning omstyrkan i det marknadsekonomiska systemet. Han pläderade också engagerat föratt det goda samhället måste vara det där man tar vara på individensskaparglädje och handlingskraft. Jag kan inte annat än instämma i allt detta.Men det är nog dess värre - eller kanske helt naturligt - ändå så att somutläggning om modern liberalism och som utläggning om det kalladesocialliberalismen räcker inte detta. Det är för mycket som saknas för att denideologi som framtonar ur och andra moderaters anföranden skallkunna ges något annat namn än konservatism eller den nya individualismen -vilket man nu föredrar på moderat håll. Varfinns t. ex. hos dagens moderater, som säger sig vara liberaler, den medkänslamed den svage som är ett omistligt arv i liberalismen? Var finns engagemangetför att stödja de eftersatta? Var finns förståelsen för att det behövsgemensamt ansvar för att lösa många av det moderna samhällets problem:rotlösheten, drogmissbruket, alkoholismen, den sociala utstöt-ningen? Ensam ärinte alltid stark. Ensam kan också vara värnlös, någon i behov av allas vårhjälp, av allas vårt stöd. Också detta, herr talman, är en del av friheten. Enfrihet utan rättvisa blir en frihet bara för den starke. Man kan alltså inte,som moderata samlingspartiets företrädare försöker med i dessa Nr , göra en åtskillnad och säga att man är liberal bara genom atthänvisa fill hälften av detliberala budskapet. å sin sida skildrar vältaligt och korrekt den svenska liberalismens traditionsom vägröjare för social välfärd. På det området finns , ocksåvärderingar som i långa stycken är gemensamma för socialdemokratin politiken, m. m. Men också har sina luckor. Var finns hos honom och hos andrasocialdemokrater - som också de nu tycks vilja göra sig till liberaler -insikten om att marknadsekonomin bättre än något annat känt system kan skapagod ekonomisk tillväxt och valfrihet för konsumenterna? Var finns uttalatövertygelsen att bara marknadsekonomin skapar förutsättningar för sådan balansi samhället att ett demokratiskt styrelseskick kan frodas? och hanspartivänner är förvisso goda demokrater. Tillsammans genomfördesocialdemokratin och liberalismen i seklets början demokratin i det här landettrots konservatismens motstånd. Men varför då inte klart säga ut att det endastär i länder som värnat denna marknadsekonomi - som också är en omistlig del avliberalismen - som den demokrati vi fillsammans slagits för har kunnatöverleva? Politikerär politiker för sin tid, sade med en bra formulering när hanförsökte försvara sig gentemot de gamla högerledarnas motstånd mot demokratioch välfärd. Och för konservativa politiker är detta nog i hög grad riktigt.Deras roll är ganska mycket att överta av andra övergivna barrikader. Det manslogs emot i går är det man slåss för . har t. o. m.trekvartssocialisten - för att använda uttryck -till nåder och blivit något av en lärofader för dagens moderater. Menäven är naturligtvis sin fids politiker. Och i ett tal som handlarom liberalism i under slutet av detta århundrade, dvs. nu, är detkanske inte någon avgränsad sakfråga - jag kommer in på den utförligare senare- som är viktigare än den om de s. k. löntagarfonderna. Socialdemokraternasoch LO:s förslag, som de har presenterats, leder till att makten överalla de större företagen förs över i facklig eller polifisk ägo. Vi får enmaktkoncentration som skulle hota balansen i vårt samhällssystem. Vi får ettsystem där de viktiga företagsbesluten fattas på fackliga eller polifiskagrunder. Vi avlägsnar oss successivt, men snabbt och säkert just från denmarknadsekonomi som är en av liberalismens hörnstenar. OlofPalme och socialdemokratins känsla för en socialt rättfärdig välfärdspolitikkänner jag respekt för. I en del av socialdemokratins och hela arbetarrörelsensförslag på det ekonomiska området ser jag däremot ett hot, t. ex. i debatten omlöntagarfonderna, ett hot mot den marknadsekonomi som är en nödvändig grundsteni varje liberalt samhälle. Jag vill ändå ,herr talman, tacka mina värderade "partikolleger" - gav sig dessbättre inte ut på denna liberala galeja i sitt anförande - för derasintresse för liberalismen. Ämnet är fascinerande, men jag måste tyvärrkonstatera att både och 126 framställningar har sina brister. Och det vore konstigt annars. är konservativ, och är socialist - detär detta som skiljer dem båda från den äkta liberalismen. träffade mittenpartiernaoch socialdemokraterna en överenskommelse om den framtida skattepolifiken.Uppgörelsen innebär det kanske mest betydelsefulla skattepolitiska beslutetunder efterkrigstiden. Men uppgörelsen är också viktig därför att den visar attdet trots allt finns utrymme för praktisk samförståndspolitik i . I sak betyder reformen att marginalskatterna kommer attsänkas till för huvuddelen av de heltidsarbetande i . Samtidigtkommer de värsta avarterna i vårt avdragssystem att tas bort. Reformen bygger på tanken att det skall löna sig attarbeta. Den enskilde skall ges möjlighet att genom eget arbete påverka sin egenekonomiska situation. Det kommer att bli mer pengar över på nya förtjänster. kommer det att bli svårare, vilket också ärmeningen, för människor att hålla sig med hög konsumtionsstandard genom att medhjälp av avdrag låta andra betala för de insatser från samhällets sida som alla- även de som gnäller över höga skatter - ställer krav på. Det skall bli lättare för dem som lever på arbete, svårareför dem som lever högt på att låna. I ett både privatekonomiskt och samhällsekonomisktöverintecknat är det arbetsekonomin, inte låneekonomin, som skallstimuleras. Förslaget till skattereform, såsom det skissats i uppgörelsen,visar att detta är möjligt att åstadkomma utan att villaägares ellersmåföretagares finansieringsvillkor påverkas på ett oacceptabelt sätt. Naturligtvis, herr talman, ser vi i detta somen framgång för våra politiska strävanden. har vi hävdat att ett skattesystem som mereller mindre öppet avråder människor från att arbeta inte är något braskattesystem. Det liberala marknadsekonomiska system som vi tror på bygger påatt varje individ skall stimuleras att påverka sina egna levnadsvillkor ochsamtidigt förstå det rimliga i att avstå något också för det gemensammas bästa. Med den utgångspunkten har vi från sidakonsekvent varnat för att en alltför kraftig progressivitet i skattesystemet istället för att tjäna sitt tilltänkta syfte, en rättvis fördelning avskattebördan, kan komma att skada själva grunden för vårt ekonomiska system;viljan och glädjen att arbeta. Vi hargjort detta under hårt motstånd. Socialdemokraterna, som genom sitt långa regeringsinnehavhar huvudansvaret för det skattesystem vi nu äntligen är överens om att ändrapå, har i grunden underkänt hela vårt resonemang. Länge fick vi veta att talet om de höga marginalskatternavar något slags optisk villa. Det är den totala skattenivån som räknas, intehur mycket som avgår i skatt på inkomsthöjningar och extraförtjänster - det harGunnar Sträng och andra lärt oss . När marginalskattefenomenet blev uppenbart ävenför socialdemokrater bytte de taktik och försökte visa hur orättvist det voreatt ändra i skatteskalorna. Ändringar i mitten av inkomstskiktet - för attsänka Den ekonomiska politiken, m. m. Den ekonomiska politiken, m. m. marginalskatternaför vanliga inkomsttagare - fortplantade sig ju hela vägen uppåt i skalan.Resultatet blev större krontalssänkningar ju högre inkomst man hade. Denna i och för sig korrekta iakttagelse har under åratalförvillat socialdemokratins syn på skattepolitiken. För att undvika effekternaav stora skattesänkningar för ett litet fåtal höginkomsttagare har man tvingatde många vanliga inkomsttagarna att se mer och mer av sina nya förtjänsterförsvinna i skattepålagor. De arbetare och tjänstemän som man har sagt sig slå vaktom har fått betala dyrt för vad som har blivit ett slags agitatorisktvångsföreställning hos socialdemokratiska politiker och skatteexperter. En av dessa sade 1976, när i valrörelsenuttalade sig för att marginalskatten inte borde få överskrida förvanliga inkomsttagare, att "för gott lämnat förnuftets linjei skattefrågan". Redan då insåg man, förmodligen också denne talare, vadman genom uppgörelsen nu öppet har erkänt, nämligen att skattesystemet intefungerade längre; att det hade tjänat ut sin roll som inkomstutjämnare; attdess avdragsregler i kombination med en även måttlig inflationstakt i ställetåstadkommer en förmögenhetsomfördelning till de välavlönades fördel; att detprovocerar människor till skattefusk och skatteflykt; att det uppmuntrar enomoral som är på väg att hota grundvalarna för det solidariska samhället. mellan mittenpartierna ochsocialdemokratin är därför en seger för det politiska förnuftet. Den kundeockså ha blivit en triumf för den trepartiregering som bildades efter valet1979. Få trodde på en icke-socialistisk valseger i det valet.Många betvivlade att fred på arbetsmarknaden var möjlig utan ensocialdemokratisk regering. Det påstods att en borgerlig trepartiregeringaldrig skulle vara mäktig att åstadkomma breda lösningar i centrala politiskafrågor. Plötsligt visade det sig att detta trots allt var möjligt.Valet gav en icke socialistisk majoritet, även om den var knapp. I början avfebruari var ännu ett avtal på arbetsmarknaden ett faktum. Socialdemokraternasade ja till en uppgörelse om skatterna. Då, i det läget av alla, hoppade moderata samlingspartietav. Varför är egentligen mycket svårt att begripa. Från landets synpunkt vardet oansvarigt. Från partiets egen synpunkt verkade det hela åtminstone ganskabesynnerligt. trovärdighet som regeringsparti har genomdenna manöver fått sig en rejäl knäck och därmed också hållbarheten i detborgerliga trepartiregerandet som alternativ i svensk politik. Hade moderaternasuttit kvar, hade påståendet om att en borgerlig trepartiregering är oförmögenatt föra en politik i folkflertalets bästa blivit effektivt tillbakavisat. Inte minst i dagens ekonomiska politiska läge hade detvarit en styrka om hade haft en majoritetsregering med förmåga tillpolitisk handlingskraft och möjlighet att föra en politik som kunde tillgodoseför olika folkgrupper gemensamma mål och önskningar. Det är min övertygelse att entrepartiregering med en sådan inriktning hade kunnat se nästa års val an medmycket stor tillförsikt. är det naturligtvis moderata samlingspartiets sak attgöra sina partistrategiska överväganden, vi får göra våra. Vart och ett avpartierna i trepartiregeringen får ta ansvar för sitt agerande. Moderaternatvingades dock inte ut ur regeringen. De fördes inte bakom ljuset i någraförhandlingar. De bestämde själva att andra intressen var viktigare för dem änintresset av att hålla ihop regeringen. Det enda vi nu begär av dem är att de själva tar ansvarför sitt handlande och inte försöker skjuta skulden på några andra. Vad vi dessutom måste begära - av partier och enskilda -är större respekt för samförståndstanken som sådan. Inte som en strategi somtar över alla andra hänsyn men som en accepterad polifisk metod att nå förmänniskorna viktiga och bra resultat. För är idén om samarbete i politiken - ävenöver blockgränserna - inte någon överordnad ideologi men en tanke med djupförankring i vårt partis tradifion. Frisinne och liberalism har alltid stått för motsatsentill både marxisfisk klasskampsideologi och andra former av intressepolitik.Utan att ge avkall på egna strävanden har och dess föregångare isvensk politik sökt uppnå resultat i konkreta sakfrågor i stället för att drivasnäv intressepolitik. Det är därför vårt parfi kallas . Demokratin är för oss både en metod att göra alladelaktiga i politiska beslut och ett politiskt mål i sig. Och i en demokratimåste beslut fattas som också tar hänsyn till minoriteternas synpunkter. Det ärsällan ur den oförsonliga striden som välstånd och frihet utvecklas. I detkonkreta vardagsarbetet är en öppen och ärlig vilja till samförstånd en merakonstruktiv väg. Denna hållning innebär givetvis inte, herr talman, att vitvekar att ta strid när vikfiga principer står på spel. Vi kan inte kompromissaom demokratin själv, vi kan inte kompromissa bort den marknadsekonomi på vilkendet demokratiska systemet i vilar. I skattefrågan var det möjligt att göra upp medsocialdemokraterna. Uppgörelsen innebar att alla deltagande parter fickväsentliga krav tillgodosedda. Åratal av debatt hade fört oss så nära varandrai sak att endast motviljan för samarbete i sig kunde ha stjälpt enöverenskommelse. I en annan fråga, den om eventuella löntagarfonder, ärläget ett helt annat. Här handlar det inte längre om detaljfrågor och teknikutan om grunden för samhällsekonomin. Vi har sett en rad förslag till löntagarfonder vid det härlaget. De har varit olika i mycket, men ett har de haft gemensamt. De skulle,om de genomfördes, undergräva marknadsekonomin, öka den ekonomiska maktkoncentrationenoch ta död på det fria näringslivets initiafivlust och expansionsvilja. Så länge socialdemokraterna håller fast vid tanken på attkollektiva löntagarfonder av det slag som presenterats skallgenomföras, tvingas Den ekonomiska politiken, m. m. 9 protokod 1980/81:161-162 Nr 162 vi hårt och bestämt bekämpa derasidéer. Ett liberalt parti kan aldrig Tisdieenden acceptera att marknadsekonominraseras - motiven må vara vilka som helst 9 iuni1981 °''' '' " erbjuds i ställetkallas statskapitalism eller fondsocialism. Att öka den ekonomiska maktspridningen, att göra fler delaktiga i Denekonomiska kapitalbildningen och i näringslivets beslutsprocesser, atttrygga företagens nolitiken m m tillgång till kapital; allt dettaär vi med på och beredda att hitta nya former Mendet vi aldrig kan acceptera är att dessa strävanden skulle fä sin lösning genomatt den nuvarande ensidiga ägarfördelningen i svenskt näringsliv ersattes av enännu ensidigare - att ägande och bestämmanderätt flyttades från finanspalatstill fackföreningsborgar. Det är de många människornas delaktighet i det ekonomiskalivet som skall ökas, inte institutionernas, organisationernas eller statens. Den form för ökat medborgarsparande som folkpartiettillsammans med skisserat i löntagarfondsutredningen satsar på denenskildes medverkan i kapitalbildningen. Den garanterar mångfalden påkapitalmarknaden genom konkurrerande fonder och en vid etableringsrätt. Dengaranterar konkurrensen genom att fonderna har olika slags huvudmän ochintressenter. Idén bygger vidare på det marknadsekonomiska systemet i ställetför att försöka ersätta detta system med något annat och ovisst. Den skatteomläggning som ställtsig utanför är en viktig del av den ekonomiska saneringspolitik som måsteföras i . kommer att bli kärva. Ett vettigtskattesystem som uppmuntrar arbete och sparande kan bidra till att ge Sverigenya resurser. Låt oss för erinra oss den internationellabakgrunden till ekonomiska situation - den hör också hemma i en sådanhär debatt! skedde en drastisk omsvängning i deninternationella ekonomin. ganska kraftfull tillväxt av produktion ochvärldshandel bröts. Världsinflationen tog fart, arbetslösheten steg. De enormaprisökningarna på olja framtvingade stora förändringar inom alla ländersindustrier. drabbades mycket hårt. är världsekonomins läge egentligen ännu allvarligareän då. skuldbörda växer lavinartat. Många industriländer, ocksåsådana med starka ekonomier, som t. ex. , har stora underskott isina bytesbalanser. Den långvariga oron på den internationella valutamarknadenvisar inga tecken på att mattas. De kraftiga nationella räntesvång-ningarnaverkar i stället destabiliserande och gör det svårare att kontrollerapenningmängden i varje land. Under de senare månaderna har problemen ytterligarefördjupats genom den amerikanska räntepolitiken och dollarns kraftigakursstegring. För del medför detta en kraftig fördyring av importensom vi får svårt att kompensera genom ökade exportintäkter. Arbetslöshetenväxer våldsamt i vår omvärld. 25 miljoner människor går arbetslösai dessa vi brukar kalla för industriländerna. Det är nästan samma Skillnaden är dess bättre att de ekonomiska 130 konsekvenserna för den enskildeinte är riktigt lika allvarliga som då. socialaproblemen i övrigt, bl. a. arbetslösheten, kan vara nog så svåra också . I har vi lyckats undgå en betydandearbetslöshet. I längden är det emellertid ofrånkomligt att den ekonomiskakrisen också slår på sysselsättningen hos oss. Våra problem är desamma som de andra industriländernas.Kostnaden för oljeimporten är väldig och en stor börda. Tillväxten har även hososs stagnerat. Produktion och investeringar är alldeles för små i förhållandetill den konsumtion vi tillåter oss. Anpassningen till nya förhållanden påvärldsmarknaden och till de höga energipriserna får stora återverkningar imånga branscher. lönsamhet och soliditet är ofta dålig. Det finns bara en våg ur den här krisen. Vimåste hålla tillbaka konsumtionen, både den offentliga och den privata. a. att vi måste pressa ned statens väldiga budgetunderskott. Vimåste vidare föra en politik som både skapar nya resurser och ser till att deresurser vi redan har utnyttjas effektivare och bättre. Det senare kräver bl. a. större rörlighet påarbetsmarknaden. Jag tänker då inte i första hand, kanske inte alls, på dengeografiska rörligheten. har många företag, trots arbetslösheten, svårtatt få den arbetskraft de behöver på grund av låsningar och trögheter påarbetsmarknaden. Ytterst går detta ut över dem som inte har något jobb, somaldrig har kommit in på arbetsmarknaden eller som förlorat sina jobb. Han ellerhon döms till långvarig arbetslöshet. Ökad rörlighet på arbetsmarknaden är inte bara en fråga omatt få fart på ekonomin. Det är också en fråga om att ge enskilda människorflera chanser. En politik som skapar och utnyttjar våra resurser måstevara en socialt rättfärdig politik. Landets problem kan inte övervinnas genomen återgång till en primitiv låt-gå-politik. Det sociala ansvarstagandet ärviktigare än . presenterade för sedan enrapport om människors levnadsförhållanden i . Den byggde på uppgifterfrån 1977-1978, men de torde i stort också gälla . Rapporten gav en bildav hur välfärden fördelas, den handlade om jämlikhet och ojämlikhet i vårtland. Den bild den förmedlar lär vara alltför välbekant från tidigare, liknandeundersökningar. Den visar bl. a. följande: För det första verkar det sociala arvet fortfarande medstor kraft. De människor som har svåra uppväxtförhållanden får ofta känna avdet under hela sitt liv. De får sämre jobb, sämre arbetsmiljöer och de bliroftare förfidspensionerade. För det andra är de människor som har de sämsta chansernapå arbetsmarknaden personer med låg skolutbildning, kvinnor, invandrare ochmänniskor med nedsatt arbetsförmåga. För det tredje följs dålig hälsa, tunga jobb och dåligbetalning åt. Den sistaav observationerna i den här utredningen talar om att de som slås Den ekonomiska politiken, m. m. Nr 162 ut från arbetsmarknaden har svåraekonomiska livsvillkor; de har ofta -r-.A j sviktande hälsa, de är ofta ensamma. När undersökningengjordes fanns det irioi 145 000 förtidspensionerade i åldern . Det är intenågon liten r. Jagnämnerdessatrista fakta, herr talman, bara för att illustrerade sociala ;..., problemens kraft. Vi måste sesambandet mellan den ekonomiska politiken poliuken,m. och densociala verkligheten. De besparingar vi gör, och som vi dess värre måstegöra, får inte gå ut över strävandena att bekämpa orättvisor och Det är självklart att detta är lättare att säga än attgöra, likväl måste vi göra det. Regeringen har sagt att vi måste spara ca 12miljarder kronor. Det är en väldig summa. Det får ofrånkomliga konsekvenser förmänga av de program och satsningar som gjorts dåekonomin växte i snabb takt och politik egentligen bara var att fördela deresurser som ställdes till förfogande. Människor kommer att känna av det härbesparingsprogrammet. Mäktiga intressegrupper kommer att göra motstånd. Förvarje kronas besparing kommer det att finnas hundratals argument emot.Processen blir smärtsam. Ändå måste den göras, eftersom alternativet kan bli enoordnad avveckling av viktiga delar av välfärdspolitiken med få eller inga somhelst möjligheter till att göra en aktiv social prioritering. Men just därför är det också viktigt att besparingarna görsmed social känsla. Det är politikernas sak att skydda de människor och gruppersom saknar mäktiga talesmän och starka institutioner. Det är oerhört viktigtatt se till att inte besparingar ödelägger vikfiga aktiviteter, t. ex.utbildning, som det kan ta att bygga upp på nytt. Politiken skall inte bara hålla tillbaka. Den skall ocksåge förutsättningar för att skapa nya resurser. Det är uppenbart att den politik som jag här harkortfattat beskrivit är någonting helt annat än en politik som framför alltvill utnyttja de ekonomiska svårigheterna för att riva upp stora delar av denoffentliga verksamheten. Det är också här som det går en mycket klarskiljelinje, som jag redan har beskrivit, mellan det vi kallar försocialliberalism och det som är konservatism. Visst hade det varit önskvärt, herr talman, med politisksamling också kring den här poHtiken. Med breda lösningar skulle kraften igenomförandet bli större. Problemens lösning kräver inte bara voteringssegrar ikammaren. Vad som behövs är en mobilisering av det här landets alla resurser;partiernas, organisationernas, näringslivets, de enskilda människornas. Vi skulle behöva enighet om hur de stora besparingar sommåste fill skall göras, så att åtstramningen inte drabbar dem som har svårast att bära den. Vi skulle behöva enighet om riktlinjerna för hur kommunerna skall kunna åstadkomma den nödvändiga uppbromsningen av sin expansion, som angelägna sociala åtaganden för t. ex. barnomsorg och äldrevård inte äventyras. 132 Det vore bra för kring en energipolitik som sparar olja och därmed bidrar till att förbättra vårabytesbalansförhållanden och betyder ökad sysselsättning. Vi skulletillsammans behöva gå in för de offensiva åtgärder på andra områden som skullesätta fart på investeringar och produktion. Delvis är denna mobilisering redan ett faktum.Arbetsmarknadens parter har tagit sitt ansvar genom löneavtal som återspeglaren välkommen insikt om de samhällsekonomiska problemen. De båda kommunförbundenhar visat stor beredvillighet att göra sitt för att omläggningen av kommunernasoch landstingens utgiftspolitik skall underiättas. Vi hoppas alla att näringslivet skall vara berett att tavara på det utrymme till ökade investeringar som återhållsamheten med privatoch offentlig konsumtion är tänkt att skapa och också skapar. Här i bör vi förvänta oss att moderatasamlingspartiet skall vara berett att fullfölja den ekonomiska politik mansjälv varit med att dra upp riktlinjerna för - inte bara när det gällerbesparingar utan också när det gäller en ansvarsfull finansiering t. ex. avkommande skatteomläggningar. Tyvärr har socialdemokratin, utom just när det gällerskattepolitiken, valt att ställa sig utanför detta ansvarstagande. I ställetför konstruktiva alternativ har vi tvingats bevittna en steril ochdelvis osammanhängande opposifionspolifik. Vi har fått höra många läpparnas bekännelser till attSveriges ekonomiska problem är en del av den internationella ekonominssvårigheter. Men de egentliga slutsatserna av denna insikt har man tvekat attdra.