prot · G40954 · 1980-12-31 00:00:00 — Principerna bakom sparplanendiskuterade vi häri kammaren för sedan, och det finns därförinte skäl att nu ägna någon större tid åt detta. Jag vill bara säga att jag harnoterat att anförande på den här punkten var fyllt av kritik, mendess värre var han ganska förlamad i sin förmåga att presentera någrakonstruktiva förslag om hur man skall hålla tillbaka utgiftssidan i vårstatsbudget. Eller är det möjligen så, herr talman, attsocialdemokratin och inte upplever detta som något problem? När viser på resultatet av finansutskottets redovisning av hur regeringsförslaget harbehandlats, så finner vi att man kan säga att ungefär hälften avbesparingsmålet fylls upp genom de socialdemokratiska förslagen. Det tyder påatt socialdemokratin tar den här delen väldigt lättsamt, att man inte inser detallvarliga i utvecklingen. Jag skulle därför gärna vilja fråga omdet verkligen är socialdemokratins åsikt att vi bara kan låtabudgetunderskottet växa. Det är ju vad ni åstadkommer med den politik nihittills har presenterat. Den innehåller nya utgiftskrav och ett betydligtmindre ambitiöst sparprogram än regeringens. Otvivelaktigt leder detta till ettstörre underskott, , och då borde man inte stå här och breda ut sigöver vilka problem inflationen kommer att medföra. Just den politik som OlofPalme talar för här leder till en våldsam inflation. Därför är hela den delenav resonemang ganska ointressant fram till den dag då man kanredovisa en mer aktiv hållning till de problem som sammanhänger med hur manskall kunna få balans i ekonomin. Det är också så, herr talman, att det är nödvändigt attkomma till rätta med följderna av den utveckling som har beskrivits också ilångtidsutredningen. Vad socialdemokraterna förespråkar i sin praktiska politikförefaller mig ligga bra nära långfidsutredningens alternativ 2 - den på kortsikt förledande behagliga väg som leder till ökad obalans. Det kanvara frestande att fortsätta att stimulera den privata och offentliga Besparingar i statsverksamheten, m. m. Besparingari statsverksamheten, rn. (sammanfattande bedömning) konsumtionsökningen på detsätt som vi gjort, har visat att det går till entid men att konsekvenserna blir förfärande: en katastrofalutveckling inom industrin, snabbt stigande arbetslöshet och ett underskott i bytesbalansensom blir så stort att det utlämnar oss till utländska långivaresgodtycke. Denhär utvecklingen måste vi förhindra. Jag är övertygad om att socialdemokraternaegentligen är av samma uppfattning. Felet är bara att man saknar det politiskamodet att dra de rätta slutsatserna av den insikten. Det är naturligtvis intepopulärt att föreslå besparingsplaner och andra kärva förslag som denekonomiska situafionen nu kräver och nödvändiggör. Detgör inget att socialdemokraterna förespråkar en överbudspolitik, kanske mångatycker. De befinner sig i opposifion och kan inte fä igenom sina förslag, ochdet kan ge ett förlåtande skimmer över förslagen. Men fullt så enkelt är detinte. I det jämna parlamentariska läge som råder har opposifionen goda möjligheteratt försvåra och i vissa fall blockera nödvändiga men möjligen impopuläraåtgärder för att sätta svensk ekonomi på fötter igen. Jag hoppas för landetsoch människornas bästa att man motstår frestelsen att alltför mycket utnyttjade möjligheterna. Jagnoterade att tyckte att vi fastnat i något av en blockpolitik, somhan formulerade det. Jag tror att det fill dels tyvärr är en rikfigiakttagelse. Då lägger hela skulden på regeringssidan. Det finnsingen vilja att seriöst pröva socialdemokraternas förslag, säger han. Ja, baradet betänkande som diskuteras visar ju hur man i utskott efter utskott gåttigenom socialdemokraternas mofioner för att se om det verkligen finns något somgår att ta vara på. Det finns också redovisat att man har anammat en del. Menförvisso är det inte mycket, om man sätter det i relation till de storaunderskott som vi nu arbetar med. Dess värre måste man, när man ser på saldotsstorlek, konstatera att de socialdemokrafiska förslagen haft alltför mycket avmarginell karaktär över sig. Jagkan möjligen, fru talman, få vittna om förhållandena. Under jämviktsriksdagenfanns det all anledning för oppositionen att känna sitt ansvar för desvårigheter som den svenska nationen då stod inför. Jag kan minnas väl en delsamtal som också och jag hade med anledning av arbetet ifinansutskottet. Jag tror att då måste säga att opposifionen gickregeringen till mötes för att ta sitt ansvar och verkligen kände för nationen -och inte spelade något partipolifiskt spel. Jag tycker med förlov sagt att i ensituation med en rösts majoritet i borde som parfiledareför det stora oppositionspartiet möta situationen på ungefär samma sätt. Underde år som jag nu haft möjlighet att överblicka regeringsarbetet har -jag måstefå säga det - alltför ofta uppläggningen från socialdemokraternas sida varitsådan att man sagt; Var så goda, ni får från regeringens sida i vanlig ordninglägga fram era proposifioner, och sedan skall vi tala om vad vi tycker om dem.Det är i och för sig formellt oantastligt - jag är klar över det. Men om manfrån oppositionens sida vet att det finns frågor som är av avgörande betydelseför hela nationen borde man ha en betydligt större öppenhet i de centralafrågorna för att finna gemensamma lösningar i stället för att bara skjutafrågan framför sig tills man får en motionschans i parlamentet. Det finns ettundantag, som jag själv kan minnas, nämligen när vi diskuterade skattefrågornahär . Det var, som jag uppfattade det, ett ganska lovande samtalsom då fördes, och jag hade då förhoppningar om att vi skulle kunna hakontakter över blockgränserna. Dess värre blev det så att oppositionen krävdeatt regeringen skulle ställa upp på en punkt, som var ultimativ: Ge uppindexregleringen, annars är vi inte på talefot med er! Så var det. Och om manmöter motståndaren pä det sättet, dä kan man givetvis inte, ,förvänta sig någon fortsatt konstruktiv debatt. Därför blev det som det nu är. Men detta är, som sagt, det enda exempel jag kan ge påförsök till samförstånd. Jag undrar därför om det inte finns skäl, ,att vara litet mera försiktig i beskrivningen av hur blockpolitiken fungerar.Det kan förvisso vara sä att den opposition vi har känner mindre ansvarför nationens ekonomi än oppositionspartierna gjorde under jämviktsriksdagenfram fill 1976. är det ändå så, fru talman, att de besvärliga trendervi lever med i ekonomin måste brytas. Det är långtidsutredningens budskap tillpolitikerna. Vi kan inte fortsätta på samma väg som med växandeunderskott som följd. Jag har med intresse noterat att LO-ordföranden gett uttryck för en liknande syn. Han sade bl. a. följande i enintervju i : "Det svenska näringslivet med . ikassakistorna tycks hellre satsa på snabba affärer än produktiva investeringar.Men den 'ödesbestämda' pessimismen som också återspeglas i långtidsutredningenmåste brytas. Vi måste satsa hårt på industrin och återupprätta tron på detsvenska näringlivet." "Grundförutsättningen för en sanering av den svenskaekonomin måste vara en bred politisk samförståndslösning. Men möjligheterna för en sådan är mindre än kanske tidigare. Men är situationen sådan att det oavsettvilken regering vi har måste till rätt smärtsamma ingrepp för att vändautvecklingen och få den på rätt väg." Det är den slutsats som drar. Den kan varavärd att föra in i kammarens protokoll. Det är inte svårt att förstå att de fackligaorganisationerna känner oro inför den kommande avtalsrörelsen. Det är uppenbartför var och en att vi levt över våra tillgångar. måstebalansbristerna angripas bl. a. genom en kombination av aktiva näringspolitiskainsatser och stark återhållsamhet med offentlig och privat konsumtion.Inflationen och progressiviteten i skattesystemet gör dessutom att en lönerörelseav traditionell typ är möjlig. Under en stor del av haravtalen i allmänhet haft ganska klara drag av inkomstpolitiska uppgörelser. Besparingar i statsverksamheten, m. m. 4 protokoll 1980/81:54-55 Besparingar i statsverksam h eten, m. m. Skatteomläggningarhar varit en förutsättning för att avtal över huvud taget kunnat slutas. Mereller mindre verkningsfulla inflationsklausuler har byggts in i avtalen. Enligt intervjun med är enda lösningen förframtiden att gå vidare på den inkomstpolitiska vägen. Företrädare för /SRoch PTK har gått ännu längre och efterlyst någon form av samhällskontrakt. Regeringen är beredd att medverka till att löneuppgörelserkan träffas. Men i den mån nya inkomstpolitiska inslag skulle krävas i den nuförestående avtalsrörelsen måste initiativet komma från parterna och bestå avklart preciserade önskemål, om vilka parterna är ense. Dessutom bör effekternaav de önskade åtgärderna på de kommande avtalens materiella innehåll så långtmöjligt klargöras i förväg. Det finns en avgörande svaghet i alla tankar pä attregeringen skulle kunna underlätta avtalsrörelsen genom att själv ta initiativtill inkomstpolitiska åtgärder. Den svagheten består helt enkelt i att manframför allt på löntagarsidan inte är överens om vad sådana inkomstpolitiskaåtgärder skulle bestå i. Att det är på det sättet framgick t. ex. i samband med attregeringen utarbetade förslaget till skatteomläggning . Vi mötte dåklart oförenliga önskemål om bl. a. inflationsskydd och marginalskatter. Densammanvägning av de önskemål som gjordes ledde - inte helt oväntat - fill attalla berörda parter kände sig missnöjda med den föreslagna skatteomläggningen.Jag har i min ägo ett urklipp ur . Dess rubriklyder: "Alla klagar på förslag." Men läser man artikelnfinner man att klagomålen är i högsta grad motstridande. Å ena sidan sägerGunnar ; "Det krävs fortfarande höga lönelyft, om LO;s bredamedlemsgrupper skall få ett lika bra utgångsläge som de högavlönade." Åandra sidan säger /SR;s nye ordförande : "Det är en löjligtlåg kompensation vi får. Vi måste kräva höga bruttolöner i avtalet." Bådelåg-och högavlönade vill ha extra kompensation. Men det är naturligtvis inte möjligt. Var och en inser att dessa bägge uppfattningar inte pånågot enkelt sätt låter sig förenas. Om löntagarorganisationerna anser att renalöneuppgörelser av klassisk typ är omöjliga och om de till följddärav anser att det behövs någon typ av inkomstpolitiska lösningar, så börderas första prakfiska slutsats vara att det är en omöjlig framgångsväg att varför sig närma sig regeringen med sinsemellan oförenliga krav. Men det är naturligtvis inte bara parterna påarbetsmarknaden som är beroende av vilken politik statsmakterna för. Det finnsockså ett motsatt samband. Löneutvecklingen totalt sett och för olika grupperpå arbetsmarknaden påverkar vilken skattepolitik, sysselsättningspolitik,ekonomisk poUtik m. m. som regering och riksdag bör föra. Det är t. ex. alldeles uppenbart att löneökningar som gårlångt utöver det samhällsekonomiska utrymmet försämrar det svenskanäringslivets konkurrenskraft, förvärrar våra redan svåra balansbristergentemot utlandet, ökar inflationen och tvingar fram ekonomisk-politiskamotåtgärder. Detta är inget nytt. Statsmakterna har tidigare kunnatmildra effekterna av alltför höga löneökningar. Vi lyckades t. ex. hålla'sysselsättningen uppe under kostnadskrisens är. Det skedde genom aktivsysselsättningspolitik. sysselsattes av arbetskraften i olikaslags arbetsmarknadspolitiska åtgärder. Det var långt mer än någonsintidigare. Sysselsättningen hölls också uppe genom en industripolitik som frestadehårt på statsfinanserna. Och framför allt kompenserades utslagningen avindustrijobb av en snabb expansion av sysselsättningen i offentlig sektor. Det är alldeles uppenbart att dessa åtgärder har bidragittill de nuvarande obalanserna i statsbudget och utrikesaffärer. Därför kan denkraftansträngning som gjordes, framför allt , med allsannolikhet inte upprepas. Mycket talar för att löneökningar som går'utöver detsamhällsekonomiska utrymmet kommer att resultera i en försvagad sysselsättningoch en större arbetslöshet. Det kommer nämligen inte att vara möjligt att som hittillsfullt ut möta utslagningen av industrijobb med arbetsmarknadspolitiska åtgärdereller en expansion av sysselsättningen i offentlig sektor.' tror jag dock att vad jag här framfört är något avhypotetiska farhågor. Det finns bland dé fackliga organisationerna, särskilt påindustrins område, en klar medvetenhet om behovet att stärka Sverigeskonkurrenskraft och framför allt en klar insikt om vad som skulle inträffa förden händelse konkurrensförmågan skulle sjunka ytterligare. Regeringen är beredd att göra vad som står i dess förmågaför att underlätta måttfulla avtalsrörelser, som med lägsta möjliga nominellalöneökningar tillförsäkrar löntagarna deras rättmätiga del av våra samladeresurser. Här spelar skattepolifiken en avgörande roll. Enligt min mening skulle det vara möjligt att i någraetapper sänka marginalskatterna till högst i alla inkomstskikt utom deallra högsta. Det är ställt utom allt tvivel att en sådan sänkning ärefterlängtad av mänga och skulle fä mycket gynnsamma effekter på arbetsvilja,skattemoral och hushällens alltför stora benägenhet för skuldsättning. Men den kan bara genomföras under positiv medverkan av ibokstavlig mening alla arbetsmarknadens parter; samtliga förhandlandehuvudorgani-safioner och förbund med anknytning till LO, TCO och /SR likaväl som samtliga arbetsgivarorganisationer på de enskilda, kooperafiva ochoffentliga områdena. Sänker vi marginalskatterna till högst , måste dettanämligen förenas med en betydande förändring av bruttolönestrukturen på densvenska arbetsmarknaden. Spännvidden mellan höga och låga bruttolöner måste minska.Därför måste en kraftig marginalskattesänkning förenas med lönestopp för högavlönade.De får anse sig kompenserade genom skattesänkningarna. Löntagare imedelinkomstlägen får räkna med ytterst blygsamma nominellalöneökningar, medan de heltidsarbetande låginkomsttagarna måste tillförsäkraslöneökningar i normal omfattning. På så sättskulle också en marginalskattesänkning, om den blir en del av en Besparingar i statsverksamheten, m. m. Besparingar i statsverksamheten, m. m. inkomstpolitiskuppgörelse, kunna medverka till att avtal sluts på en totalt sett låg nivå. Detskulle sannolikt innebära en betydande förstärkning av svenskt näringslivsinternationella konkurrenskraft och på ett verkningsfullt sätt kunna medverkatill att återföra svensk ekonomi i balans igen. Det är knappast möjligt, fru talman, att inleda en sådanomläggning avtalsrörelse. Men skall det vara möjligt att underåren närmast därefter genomföra en sänkning av marginalskatterna till ikombination med en kraffig minskning av bruttolöneskillnaderna mellan hög- ochlågavlönade, så måste den frågan börja diskuteras redan i samband med åretsavtalsrörelse. De högavlönades organisationer måste vara beredda att iutbyte mot skattesänkningar acceptera en tids lönestopp för huvuddelen av sinamedlemmar. De lågavlönades organisationer måste acceptera en marginalskattesänkningseffekter i olika inkomstskikt och ges klara garantier för att deras medlemmarsrelativa position blir oförändrad och helst förbättrad. Arbetsgivarna måsteutfästa sig att medverka till att intentionerna i en lönepolitik av det härslaget också fullföljs i prakfiken. Den skattepolitik som medborgarna önskar och landetbehöver kan således endast genomföras i bred politisk enighet och under aktivmedverkan av arbetsmarknadens parter. Detta är f. ö. något som inte endastgäller skattepolitikens område, utan också de övriga åtgärder som krävs för attvi skall kunna möta och styra den ekonomiska krisen i stället för att låta ossbesegras av den. Tiden är illa lämpad för en politik som skapar konfrontationoch sår splittring mellan olika grupper av befolkningen. Under detta anförande övertog förste vice talmannen ledningen av kammarens förhandlingar. 26EIVOR (vpk) replik; I sin uppräkning av vad regeringen är i färdmed för att klara det ekonomiska läget nämnde det som väl harblivit någonting av en käpphäst för den borgerliga regeringen, nämligen behovenatt dra ned på den offentliga konsumtionen och då särskilt på den kommunala.Man hävdar ju att denna konsumtion har ökat snabbare än den privata, men manredovisar inte de verkliga orsakerna till detta. En allt större del avsamhällsservicen ombesörjs ju av den kommunala sektorn. hotar regeringen med åtgärder mot kommunerna ochlandstingen. Men är det ju så att det råder en stor personalbrist inom vissadelar av den kommunala verksamheten, t. ex. inom sjukvård och äldreomsorg.Därtill leder regeringens allmänna åtstramningspolitik till ett ökat tryck påkommunerna. Det är inte heller så att exempelvis exportindustrin ochvårdsektorn efterfrågar samma arbetskraft; såväl i fråga om utbildning som ifråga om lokalisering råder det en stor skillnad i efterfrågan. Dessutom är detcyniskt att förutsätta att människor skall gå utan arbete och vara något slagsreserv, om industrin eventuellt kan komma att behöva dem. RolfWirtén redovisar också alarmerande rapporter om export- möjligheter.Vänsterpartiet kommunisterna har i sin motion som väcktes med anledning avregeringens s. k. sparplan tagit upp den här regeringsstrategin, som mankallar exportledd tillväxt. Med de av nu åberopade alarmeranderapporterna som bakgrund kan det finnas anledning att upprepa den fråga viställer i motionen: Är den här strategin över huvud taget möjlig? Hela den kapitalistiska världen präglas ju av långsiktigastagnationstendenser. Marknadsutrymmet ökar inte som tidigare, och deninternationella kampen om marknader mellan de stora transnationella koncernernaskärps alltmer. Att ett litet land med trots allt relativt små transnationellakoncerner skall kunna hävda sig framgångsrikt i den situationen är ju yttersttvivelaktigt. Att då basera hela den ekonomisk-politiska strategin på dettamåste väl betecknas som direkt äventyrligt. Drar regeringen och främst RolfWirtén också de slutsatserna, när han nu ändå har uppmärksammat dessaalarmerande rapporter? Besparingar i statsverksamheten, m. m. 27OLOF () replik: Det känns på något sätt hjärtlöst attpolemisera mot en person som är så hygglig som och som dessutom ärså hjälplöst klämd av de stora elefanter som omger honom . Vi hade gjort upp om den här debatten - det är alldelesklart, och det förnekas inte heller av partiledarna. De hittar bara på de mestfantastiska argument: "Heshet", "Vi trodde du varutomlands" eller "Vi kan väl skicka dit i stället för attdiskutera med ", osv. Jag tycker att det är vikfigt att jag är fulltberedd, dag och natt, att diskutera med -det finns därvidlag ingajäv. Det är ju alldeles riktigt att vi samarbetade mycket braunder jämviktsriksdagen. Det fanns en hel del vettiga folkpartister, och vivisste dessutom att de var rädda för nyval. Men det gick till på det sättet attvi fick kämpa för varenda miljon för att få bort alla de överbud somfolkpartiet hade. Det var så det gick fill. Jag ångrar kanske nu i efterhand att vi gick med på dentillfälliga sänkningen av momsen. Den fyllde ingen vettig funktion isammanhanget-vet vi nu i efterklokhetens ljus. Men detta var en eftergift somjag var beredd att göra av rent politiska skäl för att få en majoritet iSveriges riksdag. Det är också riktigt att vi diskuterade . Men dåvar det pä det sättet att värt huvudargument var aft en så hård åtstramning somregeringen föreslog, nämligen pä momsen, skulle förvärra arbetslösheten.Efter det att vi hade diskuterat detta i kom regeringen tillbaka ochskärpte åtstramningen. Vi fick därigenom klart för oss att det var heltmeningslöst att sitta och diskutera med regeringen, eftersom den gick precisrakt emot våra krav. Jag vet att är en flifigman - han läser. Titta på den hög som jag burit fram och lagt här påtalmansbordet - jag ville inte ta upp allt detta i talarstolen. Det är desocialdemokratiska parfimofionerna från senare tid - en ganska omfångsrik textsom innehåller väl Besparingar i statsverksamheten, m. m. I hela denna textmassa har regeringen icke funnit en endatanke värd att tillmötesgå, med ett enda undantag, såvitt jag minns, nämligenupprensningen av . Den lyckades vi bli överens om. I övrigt är det regeringen som, på grundval av en röstsmajoritet i , besitter all klokhet. I varje fall har icke någotsocialdemokratiskt förslag bifallits. har ni tagit kontakt med oss,när ni suttit i knipa, och velat få vårt stöd - annars aldrig annat än isomras, men det var en mycket misslyckad förhandling. Därför får ,som är en hygglig själ, förlåta mig när jag säger att vi har gett upp hoppet omdenna regering. Den är låst i sin blockpolitik. Vi vet ju mycket väl att om nisitter och diskuterar i om NCB och äntligen lyckas bli överens, ävenom ni inte vet vad ni har blivit överens om, så finns det därefter ingen somhelst marginal för förhandlingar med oss. Det säger den enkla logiken. När det gäller budgeten, så slår vi ju bort en del avbesparingsförslagen som är så dåligt genomarbetade att vi inte kan ta ställningfill dem . Om man får bort defta och lägger till våra intäktsförstärkningar,sä får vi ungefär samma budgetförstärkning som ni. Men sedan lägger vi tillnågra offensiva förslag. Och kan tänka efter varför hans budgetrasar ihop. Beror det på att han ger ut så mycket pengar i dagens läge? Nej,det beror på att svångremspolifiken leder till att infäktsunderlaget sviktar -får inte några inkomster, och så får han aldrig balans i budgeten. För man en tillräckligt hård svångremspolitik kommerbudgetunderskottet bara att växa och växa, därför att vi inte får någrainkomster, därför att samhällsekonomin inte växer. Det visar alltsåbegränsningen i den borgerliga politiken. Det är rörande när säger att vi bedriveröverbudspolitik. Kom ihåg att när vi lämnade regeringsmakten, så varbudgetunderskottet . Det är nu 60 miljarder. Detta harvivarnat och lagt fram stora besparingsförslag för att minskaunderskottet. Ni har alltid avvisat förslagen och sagt att de bygger påkonservafiva fördomar. sitter vi i smeten. Ni har högtidligen lovat attbudgetunderskottet skall nedbringas av BNP p>er år. Det skall bli 50miljarder i nästa års budget. Större får budgetunderskottet irite bli, om niskall hålla era löften. Då vill jag fråga : Står ni fast vid det härlöftet? Håller ni fast vid att budgetunderskottet i den budget ni kommer aftlägga fram skall uppgå till maximalt 50 miljarder? Gör det inte det har ju denhär stora kometen, som sparplanen skulle ha varit, med ett väsande fallit ibacken. tog upp den strategi som regeringen har för sinekonomiska politik och ifrågasatte den. Det var då närmast baserat på att vi hargjort besparingar på den offentliga sektorn inkl. den kommunala Ja, , är det så att' vi har ett budgetunderskott i storleksordningen55-56 miljarder, för det är vad det blir under det här året, såvitt vi kanbedöma, är det en angelägenhet av första ordningen att försöka komma i bättrebalans. Det är naturligtvis ytterst angeläget, med hänsyn till att vi också harett alltför stort underskott i bytesbalansen gentemot vår omvärld, istorleksordningen 20 miljarder, att vi' vidtar åtgärder sä att vi snabbt kommertill rätta med dessa problem. vill jag gärna fråga om hon infe anserdetta vara en angelägenhet av första ordningen, som jag sade. Hur skall det blimed våra möjligheter att bedriva välfärdspolitik i eller någon annandel av vårt land, om vi inte har en sund ekonomi att basera vår verksamhet på?Om säger att vi måste göra någonfing åt detta, vill jag gärnahöra vad som är vpk:s väg ut ur problemen. sade förut aft manskall göra en mer offensiv satsning på näringslivet. Man skulle i varje fallinte tillåta det privata vinstintresset aft härja, för om man gör det gär detgalet. Det påståendet gjordes i anslutning till resonemanget om hur det såg utuppe i . Det skulle kanske rent av vara fill fördel omvi hade litet mer av privat företagsamhet i , så att det blev litetmer av sjudande liv i näringslivet där. Det går ändå inte, , attskylla särdeles mycket på de privata vinstintressena i den landsändan. Vi harför litet därav just i det länet.