prot · G409161 · 1980-12-31 00:00:00 — Jag är, liksom , upprördöver att ungar sitter och tittar på den typ av filmer vi nu diskuterar.Lyckligtvis är det nog så, som P. O. säger i den intervju som AndersBjörck hänvisade till , att våldsvideon kommer att konkurreras ut avÅsa-Nisse, när väl kommer ut på marknaden på allvar. Då kommerungarna att erbjudas en bättre möjlighet att ta del av det som de verkligen kanha skojigt och kul åt. Jag drar mig åtminstone, , innan jag medlagstiftningens hjälp ingriper i relationer som berör det intimastefamiljelivet. Också där bör man stanna upp och tänka efter, innan man rusaråstad och gör någonting om vars konsekvenser man ingenting vet. Åtgärder mot videogram med våldsinslag, m. m. betänkande1980/81:28 Mom. 1 och 2 Mom. 3 (förhandsgranskning av videogram) Utskottets hemställan med godkännande av utskottetsmotivering bifölls med 261 röster mot 67 för utskottets hemställan medgodkännande av den i reservationen av m, fl. Åtgärder mot videogram med våldsinslag, m. m. Mom. 4 (lag om förbud mot spridning av filmer ochvideogram med våldsinslag) TALMANNEN: Propositioner ställs först beträffande 1 § iutskottets lagförslag. Därefter företas mom. 4 i övrigt till avgörande i ettsammanhang. 1 § i utskottets lagförslag TALMANNEN: I reservationen av m. fl. yrkasatt 1 § i utskottets lagförslag skall förkastas. Vidare har m.fl. yrkat att - om reservationen avslås - nämnda paragraf skall vila . Först upptas yrkandet om förkastande. Om detta yrkandeavslås ställs proposition på antagande av 1 § i utskottets lagförslag. Förantagande krävs att minst 5/6 av de röstande förenar sig om beslutet. Om sådanmajoritet inte uppnås skall förslaget hänvisas till förprövning huruvida bestämmelsen att lagförslag skall vila i minst tolv månaderär tillämplig. Det i reservationen framställda yrkandet om förkastande av1 § i utskottets lagförslag Följande voteringsproposition upplästes ochgodkändes; Den som vill att kammaren aw,s/år det i reservationen avAnders m.fl. framställdayrkandet om förkastande av 1 § i utskottets lagförslag röstar den det ejvill röstar nej. Vinner nejhar kammaren förkastat ifrågavarande paragraf. Kammaren beslöt med 260 röster attavslå yrkandet om förkastande av ifrågavarande paragraf. 67 röster avgavs förbifall till detta yrkande. 1 ledamot avstod från att rösta. Antagande av 1 § i utskottets lagförslag Följande voteringsproposition upplästes och godkändes: Den som vill att kammaren antar 1 § i utskottetslagförslag röstar ja, den det ej vill röstar nej. Om inte minst 5/6 av de röstande röstar ja kommerlagförslaget i förevarande del att hänvisas till försådan prövning som avses i 2 kap. 12 § sista stycket regeringsformen. Vid votering genom rösträkning avgavs 260 röster förantagande av denna paragraf och 67 röster för hänvisning tillkonstitutionsutskottet. 1 ledamot avstod från att rösta. Då erforderligmajoritet sålunda inte uppnåtts hänvisades 1 § i utskottets lagförslag tillkonstitutionsutskottet för sådan prövning som avsågs i 2 kap. 12 § sistastycket regeringsformen. Mom. 4 iövrigt Utskottets hemställan bifölls. Mom. 5 (åtgärder mot videogram med våldsinslag) TALMANNEN: I detta moment hemställs att vissamotionsyrkanden skall förklaras "besvarade med vad utskottet anfört i det föregående och politiken m m utskottets hemställan under 4". Med hänsyn härtill börbeslut beträffande mom. 5 inte fattas förrän kammaren - sedan resultatet avkonstitutionsutskottets prövning anmälts - på nytt tagit ställning till 1 § idet under mom. 4 framlagda lagförslaget. Kammaren beslöt att uppskjuta ställningstagandet till mom. 5 till kammarens förnyadebehandling av 1 § i utskottets lagförslag. betänkande 1980/81:32 Mom. 1(stöd till icke-kommersiell videogramproduktion) Utskottets hemställan biföllsmed 310 röster mot 18 för motion 1081 av m. fl. Utskottets hemställan bifölls. 6 § Den ekonomiska politiken, m. m. Föredrogs finansutskottetsbetänkande /81:40 om de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politikenoch för 1980/81:150) samt 1980/81:59om slutlig reglering av statsbudgeten (prop. 1980/81:150). Dessa båda betänkanden debatteras i ett sammanhang ochyrkanden beträffande båda betänkandena får framställas under den gemensammaöverläggningen. AnL 20 (); behöver en ny politik för ekonomisktillväxt. Vi behöver producera mera och sälja mera för att minska underskotteti utrikeshandeln och vårt behov av utlandslån. Vi behöver en störreproduktionsapparat och framför allt en större industri för att skapa fler jobb.Och vi behöver en växande produktion för att öka statens och kommunernasinkomster. Sverigesekonomi är emellertid nu pä väg nedåt. Denekonomiska politiken, m. m. Den enda sektor i vår ekonomi som har någon tillväxt är den offentligaverksamheten. Nationalprodukten, BNP, väntas bli i bästa fall oförändradjämfört med . Denna stagnation är i hög grad ett resultat av denekonomiska politik som förts. Trepartiregeringen ställde upp ettslags strategi för sin politik som byggde på en huvudtanke, nämligenåtstramning. Det viktigaste målet var att skära ner den offentliga sektornsefterfrågan på arbetskraft så att industrin skulle ha fler arbetslösa att väljabland. Men också den privata konsumtionen måste pressas tillbaka så att utrymmeskapades för ökade investeringar. Eftersom åtstramningen till stor del skeddegenom höjda skatter och minskade statsutgifter skulle en viktig bieffekt bliatt budgetunderskottet började minska. Så såg strategin ut. Resultatet har som bekant blivit något helt annat.Visserligen finns det väsentligt flera arbetslösa att välja på förindustrins arbetsgivare, men industrin minskar sin sysselsättning, ocharbetsgivarna blir färre genom att företag läggs ner och arbetsplatserförsvinner. Och nog har den privata konsumtionen pressats ner, meninvesteringarna sjunker också. Och visst har skatter höjts och utgifterminskats, men budgetunderskottet är större . Den enda förbättring av vårt ekonomiska läge som ytligtsett inträffar är att underskottet i bytesbalansen minskar. Men den nedgångenär tyvärr inte mycket att glädjas åt - den är ett direkt resultat av detkraftiga fallet i den svenska efterfrågan. Nedgången av konsumtion,investeringaroch industriell produktion leder till ett minskat exportbehov.Bytesbalansen förbättras alltså inte på det sätt som är den enda hållbara lösningenpå sikt, dvs. att svenska varor vinner terräng både utomlands och här hemma. I stället fortsätter konkurrenskraften att försämras, ochindustrin väntar sig nya förluster av marknadsandelar. Mitt i lågkonjunkturenoch den växande arbetslösheten har vi alltså en dånande inflation, som kanåstadkomma stora skador på vår framtida tillväxtförmåga. Från socialdemokratins sida har vi åtskilliga gångervarnat för just den här utgången av regeringens åtstramningsprogram. Vi harförsökt få regeringens representanter att förstå att i en ekonomi utan egenväxtkraft är åtstramning inte detsamma som sparande. Med spara menas ju att mansätter av för framtiden, att man bygger upp och sparar resurser som skall gelandet produktion och inkomster längre fram. Men i dagens lederåtstramning till att produktionsresurser förstörs eller inte utnyttjas alls,till sjunkande investeringar och växande arbetslöshet. Vi har också försökt att visa hur utsiktslöst det är attmera påtagligt förbättra statsfinanserna när landet saknar ekonomisk tillväxtmen har hög inflation. Den långa raden av brustna illusioner som omgerregeringens alla sparpaket borde här utgöra ett utomordentligtundervisningsmaterial. Det började med kompletteringspropositionen på våren 1980.Där konstaterade regeringen att enligt långtidsbudgeten skulle underskottet /82-det som börjar nu den 1 juli-bli 65 miljarder. Detskulledessutom öka ytterligare åren framöver till närmare 80 miljarder /85. Dettasades vara en oacceptabel utveckling, som måste motverkas genom en Nr 161 hårdnedskärning av statens utgifter. Det långsiktiga målet skulle vara att Tisdaeen den minskabudgetunderskottet, mätt som andel av BNP, med en procentenhet g -- ngi varje år.Visserligen, sade man, kunde det bli svårt att uppnå detta mål redan Men målet var att åtminstone hålla underskottet q ekonomiska oförändrat i kronor mellanbudgetåren 1980/81 och 1981/82. poUaken m m betydde detta ettunderskott på nästa budgetår jämfört med ett avlångtidsbudgeten beräknat underskott på 65 miljarder. Sedan satte man i gäng med de s. k. sparpaketen. Vid denurtima höjdes skatterna, framför allt momsen, med ettbelopp som netto beräknades förbättra statsfinanserna med 6,5 miljarder. Enligtden med stor pompa omgivna s, k. besparingspropositionen beslötriksdagen om utgiftsnedskäriiingar och ytterligare skattehöjningar, vilka ocksåskulle ge statskassan netto . skulle underskottet1981/82 bli 60 i stället för 65 miljarder, sades det. Mot bakgrunden av allaskattehöjningar och utgiftsnedskärningar på sammanlagt 13 miljarder var kanskeen förbättring med 5 miljarder inte alltför imponerande. Redan det borde hatolkats som en signal om att man hade valt fel väg. Om något borde det ha stått klart när budgetpropositionenlades och redovisade ett underskott inte på 60 utan pä 68 miljarderkronor. Men regeringens enda slutsats var att det måste sparas mera. regeringen ytterligare en rad skattehöjningar ochutgiftsnedskärningar, som skulle inbringa . Därmed skulleunderskottet dras ned till ungefär 65 miljarder, sade man så sent som . Den prognosen stod sig . Innan riksdagenhunnit besluta om sparpaket nr 2 redovisade kompletteringspropositionen attunderskottet 1981/82 blir . Långtidsbudgeten anger attbudgetunderskottet kommer att fortsätta att öka i minst samma snabba takt somman trodde , upp till 100 miljarder /86. Det är faktiskt att ta i för litet, om man sägeratt regeringen har misslyckats med sin budgetpolitik. Man ställde upp målet atthålla budgetunderskottet oförändrat. Det ökar med . Manangav som långsiktig målsättning att budgetunderskottet mätt som andel av BNPskulle minska med en procentenhet . Det ökar nu från 10,5 till12,av bruttonationalproduktionen. Hårda ord skulle kunna fällas om en regering som gång pågång vilseleder på det här sättet. Genom att förespegla atthård åtstramning är enda vägen till bättre ekonomisk balans har man fåttriksdagsmajoriteten att acceptera en rad åtgärder som innebär allvarligaingrepp i den sociala välfärden och en ofrånkomlig kraftig ökning avarbetslösheten. Sanningen är att vi har längre väg att gå än någonsin tilldess att svensk ekonomi börjar återvinna sin balans och sin styrka. Särskilthård borde domen bli över arkitekten av den här politiken, förreekonomiministern . Eftertrepartiregeringens sönderfall har livfulla skildringar av det inre livet Nr 161 i denna regering visat hur GöstaBohman och i ekonomidepar- Tisdapen den tementet med järnhård hand styrde den ekonomiska politiken. q igni varje ansats till avvikelse frånåtstramningslinjen. ' folkpartisterna tilläts aldrig ens attifrågasätta regemen te Den ekonomiska r.-i Moderata samlingspartiet och GöstaBohman insår inte längre formellt i poutiken,in. regeringen.Men det är bara alltför uppenbart att det är politik som mantänker fullfölja. majoritetsbetänkande innehåller inte enstavelse som ifrågasätter den tidigare högerlinjen. Annars borde det egentligenha varit självklart att en politik som så komplett misslyckats blir utsatt föråtminstone någon form av kritisk analys, att man försökt ta reda på varför detgått så illa, varför man avlägsnar sig från de mål man ställde uppförst. Men det görs alltså inte. I stället slår man fast med i det närmastedödsföraktande envishet att åtstramningspolitiken skall fortsätta utan någrasom helst nya inslag. För /83 ställs nu upp ett nytt sparmål.Statsutgifterna skall skäras ner med från den nivå somanges i långtidsbudgeten. Detta kan inte tolkas som annat än att man är beredd attta ett nytt och ännu större steg på den sociala nedrustningens väg. Det börsålunda observeras att besparingarna den här gången inte får sträckas ut överflera år. Hela nedskärningen skall uppstå redan under /83. Detbetyder att det inte hjälper mycket att skära i den statliga verksamheten, detsom brukar kallas för byråkratin. All erfarenhet visar att det tar flera årinnan sådana nedskärningar ger resultat i form av minskade statsutgifter. Ettstort statligt verksamhetsområde, det militära försvaret, har f. ö. undantagitsfrån alla nedskärningar. I avlatsbrev till han att försvarets utgifter - endast de, av alla - skall få behålla minstsin nuvarande volym. Den enda utvägen för regeringen om den skall nå påtagligaresultat i den takt man utlovat är därför att ge sig på statensinkomstöverföringar-det som kallas transfereringar - till kommuner och hushåll.Såvida man inte tänker ytterligare skära ner kommunernas inkomster, på ett sättsom antingen skapar finansiell katastrof i kommunerna eller tvingar framkraftiga skattehöjningar, återstår bara ett område, och det är socialpolitiken-folkpensioner, barnbidrag, bostadsstöd, livsmedelssubventioner osv. - och dåkrävs rejäla ingrepp. Av en total utgift på drygt 70 miljarder 'kall nära 20 %kapas bort. Jag måste fråga mittenpartiernas representanter iriksdagen om de verkligen inser vad det är de håller på att ställa till med. Ni har i ettårs tid hållit på med att höja skatter och skära ner utgifter med högst nedslående resultat - den totala ekonomin stagnerar, arbetslösheten växer, de sociala orättvisorna ökar. Och efter varje s. k. besparingsaktion står ni där med ett ännu större budgetunderskott att angripa. 26 Inser ni inte att det är någotgrundläggande fel med den här politiken? Inser ni inte att ni än en gång blir lurade avmoderaterna? Under förespeglingar att det är den ekonomiska balansen som skallåterställas, hjälper ni dem att med framgång genomföra den attack mot denutjämnande välfärdspolitiken som de inte av egen kraft kan genomföra. Men om ni inser allt detta, hur kan då de som kallar sigför socialliberaler och hur kan gamla bondeförbundare på det här sättet säljasin själ bara för att få regera vidare på Görsta nåde? Allt tyder på att 1981 blir ännu ett förloratår för ekonomi. Vår produktionsförmåga kommer att ytterligare minska,och vi utnyttjar de produktiva resurserna sämre. Tiotusentals människor kommeratt förlora sina jobb och levnadsstandarden kominer att sjunka för folketsflertal. I denna försvagade ekonomi försämras framtidsutsikterna ytterligare aven alldeles för hög inflation. Den både försämrar konkurrenskraften ochförvandlar till en renodlad spekulationsekonomi, där stimulanserna tillproduktiva insatser blir allt svagare. Det är dystert att behöva konstatera attden ekonomiska politik, som förordas av finansutskottets borgerliga majoritet,inte ger ens hopp om att denna ödesdigra utveckling kan vändas. För att det skulle ske krävs nämligen en radikalomläggning av den ekonomiska politiken. Men redan en aktivering av politiken pånågra väsentliga områden skulle ge viktiga resultat. Först måste man då ha klart för sig att våra ekonomiskaproblem är långt mindre entydiga än vad regeringen påstår och vadfinansutskottets majoritet troskyldigt återger. Underskottet iutrikesaffärerna, i bytesbalansen, talar visserligen om för oss att deninhemska produktionen är för liten för att bära upp vår förbrukning. Mensamtidigt befinner vi oss i det läget att vi inte alls utnyttjar de produktivaresurser vi faktiskt har. En lång rad företag och branscher kan inte på långavägar använda sin produktionskapacitet. Man kör med förkortad arbetsvecka,varslar om permitteringar, lägger ner företag och arbetsplatser. Resultatetblir att människor går sysslolösa och att dyrbar produktionsutrustning står oanvändeller skrotas. Orsakerna till detta är flera. Störst roll spelarnaturligtvis den dåliga exportutvecklingen och den kraftiga nedgången avefterfrågan inom landet. Men för exempelvis skogsindustrin är bristen på råvaraantagligen den avgörande orsaken till det låga kapacitetsutnyttjandet. Och inombyggsektorn har den närmast katastrofala kostnadsutvecklingen skurit bortväsentliga delar av bostadsefterfrågan. Läget är alltså litet paradoxalt. som viförbrukar mer än vi producerar, producerar vi mindre än vi faktiskt harresurser och arbetskraft för. Den borgerliga politiken måste sägas ha fört oss in i enond cirkel. Det låga utnyttjandet av kapacitet hämmar industrins vilja att ökainvesteringarna. Därmed bygger den inte ut produktionsförmågan och förstärkerkonkurrenskraften, så att efterfrågan på svenska varor kan stiga. Eftersomnedgången i ekonomin kombineras med hög inflation, underminerar dettaytterligare investeringsvilja och konkurrenskraft. Den låga tillväxten och denhöga Den ekonomiska politiken, m. m. Nr 161 inflationen, slutligen, ärhuvudorsaken till att budgetunderskottet, trots alla -T- , 1 sparpaket, bara växer. Det leder isin tur till att räntan måste drivas upp och Tisdagenden " ' * q- inoi till att kreditpolitiken hela tidenskärps med ytterligare negativa verkningar pä investeringar och kostnadsläge i näringslivet. P) i. 1, Detär vår övertygelse att enda sättet att bryta sig ur denna onda cirkel är ;,,., att i ett första skede helt ägnaden ekonomiska politiken åt två huvudupp- gifter;att stoppa inflationen och att föra industrin tillbaka till ett fulltutnyttjande av sina produktionsresurser. Dessa båda uppgifter måste genomförassamtidigt. Annars når man inte fram till den andra fasen i återhämtningen, därproduktion och investeringar börjar öka, därför att svenska varor blivitkonkurrenskraftiga och efterfrågas i ökad mängd. När det gäller att sätta stopp för inflationen,underskattar vi förvisso inte de svårigheter som möter. Men det är bådeförbryllande och oroande att regeringen och finansutskottets majoritet ägnarden frågan så liten uppmärksamhet. Det tiopunktsprogram mot inflation som vifrän socialdemokratiskt håll lagt fram denna vår i har avfärdats meden gäspning. Det enda man tycks ha att säga är att innan budgetunderskottetbörjat minska är det ingen idé att angripa inflationen. Men då har man i realiteten gett upp. För det står heltklart att så länge man har hög inflation och låg tillväxt, kommerbudgetunderskottet att fortsätta att rusa i höjden. Långtidsbudgeten ger entankeväckande redovisning av hur av statsutgifterna direkt ellerindirekt pressas upp av inflationen, som inkomsterna stagnerar tillföljd av den låga tilläxt som inflationen också medverkar till. I själva verket torde det vara så att det bara är genom enkraftig nedpressning av inflationen och av räntenivån som vi har en reell chansatt börja minska budgetunderskottet. För att kunna sanera statsfinanserna måstevi sätta i gång med att sanera den svenska ekonomin. Inflationen är också ett allvarligt hinder för en vettiganvändning av kapitalresurserna, så att de används för produktiva ändamål ochföratt bygga ut den svenska produktionsapparaten. Det beror delvis pade högaräntorna, som har sänkt lönsamheten för realinvesteringar men ökat den förfinansiella placeringar. Men inflationen har dessutom lett till att kapitalet iökad utsträckning dras till korta placeringar och till det som upplevs sominflationssäkra tillgångar. Resultatet har blivit en stark uppgång för den gråkreditmarknaden, kontokortsföretagen, leasingföretagen och fastighetsmarknaden,medan de produktiva investeringarna har allt svårare att attrahera kapital. Men inflationen har djupare skadeverkningar än så. Sverigehar haft en sammanlagd uppgång av konsumentpriserna . Det betyderatt det kostade att leva jämfört med vad det kostar . Det är den längsta och svåraste inflationsperiod som vi känner till. En ofrånkomlig konsekvens har blivit att alla nu räknar med fortsatt inflation, att de som kan försöker skydda sig mot den, medan de som inte kan göra det får finna sig i att förlora på inflationen, 28 I varje fall på kort siktåstadkommer alltså inflationen en systematisk och stor omfördelning av förmögenheter och inkomster. Dennaomfördelning gäller belopp som gör andra omfördelningsaktioner, t. ex. viaskatterna eller lönepolitiken, ganska futtiga. Ungefär en tredjedel av desvenska hushållen finns pä den vinnande sidan i inflationskarusellen och tvåtredjedelar på den förlorande. beräknades den samlade vinsten förden tredjedel som vann uppgå till mer än 27 000 milj. kr. De hushåll som hademer än . i disponibel inkomst tog hand om av hela vinsten. Detta måste ofrånkomligen få svåra verkningar på denallmänna samhällsmoralen och solidariteten mellan människorna. Inflationenskapar orättvisor som alla kan se - i boendet, i skattesystemet, i sparandet.Mer än någonting annat gör det de rika rikare och de fattiga fattigare. Dessaorättvisor blir naturligtvis inte mindre av att i det långa loppet praktiskttaget alla förlorar på inflationen genom den dåliga tillväxten i eninflationsekonomi. Den borgerliga politiken har försökt skapa illusionen attmänniskorna kan skyddas mot inflationen. Man talar om inflationsskydd iskattesystemet, man har infört ett särskilt skattepremierat sparande som mankallar inflationssä-kert, man försöker attrahera kapital till produktivainvesteringar genom särskilda skattelättnader. Men detta är fåfängt. Inte baradärför att det i stor utsträckning är fel människor man försöker skydda motinflationen. Utan också därför att de metoder man använder späder påinflationen genom att öka budgetunderskottet och ytterligare pressa uppräntenivån. En framgångsrik politik mot inflationen måste innehållaåtminstone fyra element. Den måste bryta förväntningarna om fortsatt inflation,den måste innebära en sådan fördelningspolitik att löneutvecklingen kan hållaspå en klart lägre nivå, den måste försöka knäcka den grå kreditmarknaden och fåned räntorna och den måste vara inledningen till en aktiv valutapolitik, så attinte en förbättrad inhemsk pris- och kostnadsutveckling förstörs av deninternationella inflationen. Det här kräver att priskontrollinstrumentet sätts in påatt bryta förväntningarna om fortsatt inflation och stoppa ickekostnadsmotiverade prishöjningar. Det kräver en reformering av skattesystemet,så att sparande och arbete gynnas medan spekulation och manipulationmissgynnas. I princip skall alla förlora på inflationen. Det kräver införandetav system för vinstfördelning och löntagarinflytande över investeringar, så attlåga lönehöjningar kan accepteras trots att företagens vinstläge förbättras.Plus en rad andra åtgärder som har skisserats i den socialdemokratiskamotionen. Jag påstår inte att det här är en lätt uppgift. Men denabsoluta nödvändigheten av att inflationsproblemet angrips ger oss inget val.Vi måste försöka även det som en del anser vara omöjligt. I själva verket har den ekonomiska politiken i Sverigejust nu en chans att vända på inflationsutvecklingen, en chans som eventuelltaldrig kommer tillbaka. Det låga löneavtalet ger oss chansen attväsentligt minska inflationstakten också på . Men detförutsätter att en rad åtgärder vidtas eller förbereds, Den ekonoiniska politiken, m. rn. Nr 161 så att den låga löneökningen under1982 verkligen sammanfaller med en klar , A uppbromsning av inflationen. Tisdagenden " '' r, inoi Motsatsengäller nämligen också. Skulle man i den ekonomiska politiken 9 juni1981 b b K inte taden här chansen utan inflationen fortsätter att rulla på är risken , överhängande att 1982 i ställetblir de svikna förväntningarnas år. ,.,., svikna förväntningar kommer då att kunna utlösas ien nv explosion på politiken, m. m. " arbetsmarknadenpå samma sätt som skedde 1980. Om kampen mot inflationen blir framgångsrik skapas ocksåen viktig förutsättning för det andra ledet i denna politik för ökad tillväxt.En bättre kostnadsutveckling betyder bättre konkurrenskraft, och därmed finnsförutsättning för en ökad efterfrågan - den uppstår därför att svenska varoroch tjänster efterfrågas i stället för utländska. Men för att tillräckligtsnabbt nå ett läge där våra produktiva resurser helt och fullt utnyttjas,kommer detta inte att räcka. Det krävs dessutom en offensiv politik frånsamhällets sida för att öka efterfrågan. Det står emellertid helt klart att detta inte kan skegenoin en allmän stimulans av konsumtionen.