prot · G409108 · 1980-12-31 00:00:00 — Då hade vi kanske kommit ytterligare en bit på väg. Istället kommer man med ett fullständigt meningslöst uttalande, och det kan jagför min del inte acceptera. Jag undrar om inte det är ett sätt att försökadölja att det faktiskt föreligger oenighet inom socialdemokratin på dettaområde. Man talar ju inte om vilket alternativ man förordar. Beträffandefrågan om medborgarvittnen tycker jag fortfarande att det är viktigt atträttsläget klarlägges. Vi skall inte längre tala om försöksverksamhet, någotsom ju har funnits i . I skrivningen från majoriteten ipolisutredningen talades det också om förnyad försöksverksamhet, vilket jaglitet hövligt och nätt protesterade mot i ett särskilt yttrande. Jag påpekadeatt dessa försök hade pågått . Det gladde mig att även justitieministernansåg att försöksverksamheten borde vara avklarad och att vi var framme vid enlagstiftning. Visstär det viktigt med statsbidrag, men jag böjer mig för kalla ekonomiskarealiteter. Skall vi spara i den ena ändan, så måste vi tyvärr också spara iden andra. Vi har enligt min mening tagit ett steg i rätt riktning när detgäller medborgarvittnen. Tyvärr har vi inte nått ända fram. Det har varit enlång vandring för att komma så här långt. Men det återstår ännu en långvandring innan vi kommer fram till att kommunerna får statsbidrag för attinföra ett system med medborgarvittnen. Jag vill bara säga ett par ord med anledning av det replikskifte ommedborgarvittnen som just har ägt rum mellan i och ArneNygren. ArneNygren sade i sitt senaste inlägg - jag tror att han också sade det i sitthuvudanförande - att vi både kan ha och inte ha den föreslagna lagen, eftersomdet i både och utan lagstöd pågår verksamhet medmedborgan'ittnen. Jag vill bara påpeka att förvaltningsdomstol har upphävtVäxjö kommuns beslut att där inrätta medborgarvittnen. Domstolen ansåg attkommunen hade överskridit sina befogenheter. Kommunen har sedan överklagatdetta beslut, och frågan är nu föremål för prövning i högre instans. Enbart detta visar att deträttsliga läget är oklart och att vi därför behöver en lagstiftning. Anf.14 (): Det var väl en något vilseledande beskrivning av utskottets hanteringav frågan om den regionala organisationen som i gav förett ögonblick sedan. Det var ju så, att regeringen hade gått ifrån utredningensförslag, vilket och jag varit eniga om. Det var när nifolkpartister tillsammans med centerpartister och moderater ställde er bakomdetta regeringsförslag som vi socialdemokrater fick anledning att reserveraoss. Hade gett antydningar om att vi skulle ha kunnat ena oss omdet förslag som förelåg i utredningen, tror jag att vi skulle ha kunnat bliöverens. Viär ense när det gäller en förändring av organisationen i ochGöteborg. Vi har också sagt att det måste göras något åt förhållandena iJämtland. Det är i fråga om de övriga bitarna som ni nu stänger dörren för envidare prövning - och det beklagar jag. Närdet gäller medborgarvittnena är vi eniga om en lagändring, även om jag intetror att den kommer att innebära att någon ny kommun anser sig ha ekonomiskamöjligheter att i dagens läge starta en sådan här verksamhet. Det gäller allrahelst som departementschefen till propositionen har fogat ett varningens ord:Akta er för att starta sådan här verksamhet, för det har ni av ekonomiska skälinte råd med! I den situationen skall det nog mycket till för att en kommunskall anse att den har de ekonomiska förutsättningarna för denna verksamhet - specielltmed tanke på de åtgärder mot kommunerna som regeringen harägnat sig åt. Anf.15 (): återkommer till kopplingen mellan denregionala organisationen och den utredning som när det gällertrafikövervakningen skall göras om en eventuell sammanslagning avlänstrafikgrupper och trafiksektioner. Våra ställningstaganden i dessa frågorär klara, och vi har redovisat dem här. Jagkan inte riktigt förstå varför gör denna koppling mellan denregionala organisationen och trafikövervakningen. Regeringen har ju ipropositionen lagt fram förslag om hur den vill ha den regionala ledningen, ochvi är snart färdiga att ta ställning till detta förslag. Vi vet alltså vad denregionala verksamheten och ledningsfunktionen kommer att gå ut på. Däremot vetvi inte hur trafikövervakningen skall vara organiserad och hurövervakningsarbetet skall skötas lokalt och regionalt. Detta är en fråga förberedningen och har egentligen inte alls med den regionala organisationen ochlänspolischefsfunktionen att göra . Polisensuppgifter, utbildning och organisation m. m. 16 HANS iRöstånga (fp): påstår att det var ett vilseledande uttalande om hurärendet hade behandlats i justitieutskottet. Men låt mig framhålla att jag Polisensuppgifter, utbildning och organisation m. m. t. o. m. fick ärendetbordlagt därför att vi ville tänka över hur vi skulle kunna komma fram tillnågot som påminde om det förslag som fanns i polisutredningen, dvs.polismästaralternativet. Jag är fortfarande helt övertygad om att ifallsocialdemokraterna hade intagit den ståndpunkten och klart deklarerat att ha polismästaralternativet, så hade dessa bekymmer varit över. I ställetförsökte man från socialdemokratins sida att uttala kryptiska saker, som i sigsjälva inte har någon betydelse för beredningen. Närdet gäller medborgarvittnena finns det de facto kommuner som har uttrycktönskan att införa sådana. Om den socialdemokratiska reservationen skulle vinnaskulle det betyda ett stopp, därför att socialdemokraterna vill naturligtvisvänta på den s. k. successiva utbyggnaden av statsbidraget som de harföreslagit. Men om man skall vänta på den utbyggnaden av statsbidraget blir mannog ganska besviken och får vänta alltför . 17 (): säger att det inte finns någon koppling mellan frågan omhur den regionala organisationen bör se ut och ställningstagandet tilltrafikövervakningen. Det gör det visst. Innan man bestämmer sig för vilkenregional organisation man skall ha måste man ju ha bestämt sig för vad somskall ligga på regional nivå och vad som skall ligga på lokal nivå. Det är detställningstagandet som trafikövervakningsfrågan gäller. Tillherr i vill jag säga att vi väl inte här skall avslöjadiskussionen i justitieutskottet. Men det händer ju att man från ett borgerligtparti begär att få en fråga bordlagd. Som regel brukar det bero på att man villgå till sin grupp för att fråga om man får frångå regeringslinjen. Och viuppfattar nog att det var så i den här frågan. Men återkom utskottet och slöt upp bakom regeringsförslaget, och i den situationenhade vi socialdemokrater inget annat att göra än att reservera oss för denlösning vi ansåg vara den rätta. Mom.3 (medborgarvittnen) Reservation1 av m. fl. bifölls med 162 röster mot 160 för utskottetshemställan. Mom.7 (den regionala polisorganisationen) Utskottetshemställan bifölls, med 161 röster mot 160 för reservation 2 av m.fl. 7 §Interneringspåföljdens avskaffande och straffet för grovt narkotikabrott m. m. Föredrogs justitieutskottetsbetänkande /81:25 om interneringspåföljdens avskaffande och straffet förgrovt narkotikabrott m. m. 1980/81:76). 18 (): Vi som sitter i justitieutskottet, och jagtror att jag kan tala å hela vägnar, har mycket länge väntat påregeringens proposition nr 76 om interneringspåföljdens avskaffande. Det ärglädjande att denna proposition nu har kommit och att vi efter det beslut somkommer att fattas här om kan konstatera att ännu en av detidsobestämda påföljderna har rensats ut. Det är värdefullt och viktigt attnotera detta. Men vid behandlingen i utskottet har vi socialdemokraterinte riktigt kunnat dela departementschefens uppfattning. Han menar, att närman avskaffar interneringspåföljden, kommer det att i realiteten leda till attde faktiska strafftiderna vid de allra grövsta formerna av upprepadbrottslighet blir kortare än . Vi tror att det kan bli så i någotenstaka undantagsfall, men vi kan icke förstå varför departementschefen, föratt ta bort den här risken för de mildare straffen, har tillagt en paragraf somsäger att den som har begått brott sedan domen vunnit laga kraft, ochåterfallet avser brott som är belagt med fängelse , får för återfalletdömas till fängelse för som med överstiger det högsta straff somkan följa på brottet. är en orimligt . I lagrådet har en som icke delar majoritetens uppfattning,justitierådet Vängby, också påpekat att, med den fillämpning av både denföreslagna straffskärpningsregeln och regeln om förhöjning av maximitiden vidflerfaldig brottslighet, kan fängelse bestämmas fill . Då kandetta jämföras med att en person vid livstidsstraff, om nådevägen väljs, brukarfå livstidsstraffet förvandlat till fängelse . De riktlinjer som i motiveringen dras upp förtillämpningen av straffskärpningsregeln får visserligen, fortsätterjustitierådet, anses vara måttfulla, men de begränsningar som angivitsåterfinns icke i lagtexten, som har fått en mycket generell utformning. Videlar uppfattningen, heter det vidare, att man allvarligt kan befara attdomstolarna tar sådant intryck av den föreslagna regeln att den tillsammans medandra faktorer som gör sig gällande medverkar till en förhöjning av denallmänna straffnivån. Man skall kanske också erinra ledamöterna om att enenhällig riksdag - vi var enhälliga på den punkten - ,1975, beslöt att avskaffa den tidigare återfallsregeln. Men det var 1975. Dethar blivit en annan regim , och vi tycker att det är mycket illavarslande , förutom detta att föreslå vissa restriktioner när det gäller denvillkorliga frigivningen vid vissa former av grövre brott, också återgår straffskärpning. Vi menar att de tankegångarna står i strid mot de principersom vi omfattade 1975. Det skulle stå bäst i överensstämmelse med Interneringspåföljdens avskaffande och straffet för grovtnarkotikabrott m. m. Interneringspåföljdensavskaffande och straffet för grovt narkotikabrott m. m. grundsyn ochuppbyggnad att straffvärdet för olika brott kommer till uttryck istraffskalorna för de olika brotten och inte görs beroende av omständighetersom ligger utanför, t. ex. återfall. Vi har alltså på principiella grunder ochmed ledning av motioner från socialdemokratiskt och vpk-håll reserverat oss påden punkten. Vi anser att denna straffskärp-ningsregel är alldeles för hård. Vimenar också att det frihetsstraff som från början framstår som mycketlångvarigt verkligen är ägnat att inge den dömde en känsla av hopplöshet närdet gäller hans framtid, och det kan motverka en utveckling till det bättre,göra den dömde brutalare och därmed också öka farorna för både kriminalvårdenspersonal och samhället i stort. Det framstår därför inte som någon nackdel attett långvarigt straff generellt förkortas genom villkorlig frigivning. Vimenar alltså att vi har rätt att resa invändningar mot den ganska dramatiskastraffskärpning som föreslås i propositionen och som utskottsmajoriteten haraccepterat. Vi tror att denna regel, om den går igenom, kan leda till en inteönskad förhöjning av den allmänna straffnivån. Vi anser att vi icke ipropositionen och inte i den mycket kortfattade departementspromemoria somföregick propositionen har fått någon garanti för att straffnivån inte saktahöjs, och därför anser vi att denna regel icke bör införas. Meddetta ber jag, herr talman, att få yrka bifall till den reservafion som ärfogad vid mom. 3 i utskottets betänkande nr 25. Anf.19 (vpk): Vpk har i en motion med anledning av regeringens proposition ominterneringsstraffets avskaffande ställt förslag om att den särskildastraffskärpningsregeln inte skall återinföras. Departementspromemorian, som regeringen bygger sinproposition på, hade föreslagit en sådan straffskärpningsregel vidåterfallsbrott och satt den till . Regeringen skärper för sin del dennaregel och föreslår som straffskärpning vid återfallsbrott. Det innebäratt när riksdagsmajoriteten nu kommer att fatta beslut om denna regel, såkommer man alltså att ta det beslutet utan att förslaget har remissbehandlats iden utformning det har Somvi skriver i motionen, är vi mycket tveksamma till att återinföra en sådanregel. Den har ett syfte enbart som ytterligare bestraffning. Man skall juinte, näi' straffet bestäms, göra någon som helst bedömning om riskerna förytterligare återfall, och därmed är det inte fråga om en straffskärpning av detskälet. Det är heller inte troligt att ytterligare påföljd skulle kunna fungerai preventivt syfte och verka avskräckande, eftersom påföljden redan från börjanär mycket lång. Det innebär inte heller att man underlättar rehabiliteringen avden intagne. Tvärtom så uttalar justitieministern i propositionen om 14 dagarsfängelse att frihetsstraffen har övervägande negativa effekter för dem somstraffas. Detfinns alltså inte några kriminalpolitiska skäl för att återinföra denna regel.Skälet är kort och gott, som sägs i propositionen, att man inte vill riskera enallmän sänkning av strafftiden när man nu tar bort internerings- Det är enligtvår mening inte ett tillräckligt skäl för att återinföra denna regel. I ställetfår man ju med detta förslag en risk för en allmän skärpning av strafftiderna. Nuhar utskottet i sina skrivningar poängterat att detta skall bli en regel somendast kommer att tillämpas i mycket sällsynta fall. Frågan är då om det överhuvud taget är nödvändigt att nu införa denna regel, särskilt om man -somutskottet också gör - sätter den i samband med bl. a. reglerna om villkorligfrigivning. Dessa, liksom straffskalorna i stort, är ju föremål för översyn avfängelsestraffkommittén. Om man över huvud taget skulle återinföra straffskärpningsregeln,så borde man enligt vår mening - det har vi också skrivit i motionen - först halåtit denna utredning pröva frågan. Detföreligger nu en reservation till detta betänkande, där förslaget omåterinförande av straffskärpningsregeln avvisas. Reservationen innebär bifalltill huvudkravet i vår motion, nämligen att man inte skall införa dennastraffskärpningsregel , och den reservationen tillfredsställer naturligtvisoss motionärer. Jagvill därför avslutningsvis, herr talman, yrka bifall till reservationen som ärfogad till justitieutskottets betänkande. Interneringspåföljdensavskaffande och straffet för grovt narkotikabrott m. m. 20 (): Jag skall lämna några kommentarer och - hoppas jag -upplysandeförklaringar till den ståndpunkt som majoriteten i utskottet har intagit vadgäller denna straffskärpningsregel, som socialdemokraterna i utskottet harreserverat sig mot. LisaMattson talade om en dramatisk straffskärpning. Jag vill då framhålla attsjälva ordet straffskärpningsregel kan inbjuda just till den tolkningen att dethär handlar om en verklig ökning av strafftiderna. Av anförandefick jag intrycket att det rör sig om fyra års påbackning. Det är nu intefallet. Närinterneringspåföljden nu avskaffas, något som vi alla varit överens om bör ske,måste man överväga om detta kan ske med bibehållande fullt ut av nuvarandeordning i övrigt. Det visar sig vid ett sådant övervägande att avskaffande avinterneringspåföljden utan ändringar i övrigt kan leda till en verklig lindringav samhällets reaktioner mot den allra grövsta brottsligheten. Omnämligen interneringspåföljden avskaffas och kriminalvårdsnämndens nuvarandepraxis i fråga om villkorlig frigivning slår igenom, blir den verkligastraffverkställighetstiden för den typ av förbrytelser som det nu handlar omkortare än vad som har gällt. Vidinternering avtjänas däremot hela den fastställda minsta tiden i anstalt.Enligt den ordning som f. n. gäller blir alltså vid tidsbestämt fängelsestraffden faktiska tiden för verkställighet i anstalt kortare än vid en dom tillinternering som det ådömda fängelsestraffet avser. Trotsden ändring i reglerna om villkorlig frigivning som utskottet nu har tillstyrktkommer de faktiska verkställighetstidema vid dom till fängelse inte att kunnamotsvara vad som f. n. kan förekomma vid dom till internering Interneringspåföljdens avskaffande och straffet för grovtnarkotikabrott m. m. med mycketlång minsta tid. Den effekten torde ingen - inte heller reservanterna, såvittjag förstår - ha avsett. Reservanterna är i stället rädda för att regeln kanvara ägnad att leda till en icke önskad förhöjning av den allmänna straffnivån.Man säger också att garanti för att så inte sker saknas. Den rädslan är nog obefogad. Vidare finns detfaktiskt i propositionen och utskottsbetänkandet garantier för att den allmännastraffnivån inte höjs. Jag vill bara kort peka på dessa garantier. För detförsta gäller straffskärpningsregeln endast vid återfall i brott. För det andra skall på det första brottet ha följt enfängelsedom på lägst , och återfallet skall avse brott som är belagt medmer än fängelse. Det rör sig här om återfall i brott av synnerligenallvarlig beskaffenhet. För att belysa just den frågan räcker det med attframhålla att återfall som avser t. o. m. grov stöld eller enkelt rån inteskall kvalificera för denna straffskärpning. Regeln kan däremot bli tillämplignär det nya brottet är mord, dråp, grov misshandel, våldtäkt, grovt rån ochmordbrand, liksom vid återfall i grovt narkotikabrott. För det tredje gäller att regeln skall vara fakultativ,dvs. domstolarna åläggs inte någon skyldighet att tillämpa bestämmelsen, om denstraffskala som är föreskriven för det aktuella brottet är tillräckligt vid föratt hänsyn skall kunna t:as fill återfallsbrottets svårighetsgrad utan attstraffskärpningsregeln behöver tillämpas. Av vad jag nu sagt framgår att denna regel endast kommeratt bli fillämplig på ett fåtal personer, som har gjort sig skyldiga tillåterfall i mycket grov brottslighet, och att syftet med regeln är att sådanaförbrytelser när nu interneringsstraffet avskaffas inte kommer att fåväsentligt kortare faktiska strafftider än om vi haft interneringsstraffetkvar. Det är just dessa personer samhället måste skydda sig mot-våra svårasteoch farligaste förbrytare. Det rör sig i praktiken kanske om 15 eller 20personer. Jag har svårt att tro att det är detta reservanterna vill uppnå, menden risken finns om deras förslag skulle vinna bifall. Skälet till att vi vill avskaffa interneringsstraffet -och om detta är vi överens; jag delar uppfattning på den punkten- är att på alla brott skall följa en förutsebar påföljd. Det kravet uppfyllsmed den här straffskärpningsregeln. Förutsebarhet och konsekvens istrafflagstiftningen är viktiga hörnstenar i vårt rättssamhälle, och därför ärden tidsobestämda interneringspåföljden olämplig i vårt straffsystem. Med det anförda vill jag yrka bifall filljusfitieutskottets hemställan på samtliga punkter. 21LISA () replik: Jag noterar med intresse att alls tagit upp någon diskussion om det brott mot 1975 årskriminalpolitiska principer som förslaget om straffskärpning innebär. Jagpåpekade i mitt anförande att kan läggas till det högsta straff som kan följa på brottet.Det kan följaktligen leda till en strafftid , vilket jag och minamedreservanter anser vara helt orimligt. Vi hävdar att straffvärdet för olikabrott skall komma till uttryck i straffskalorna och att det inte bör görasberoende av utanförliggande omständigheter. Anf.22 () replik: Jag vill bara erinra om att problemet uppstår när viavskaffar interneringspåföljden och inte vidtar några åtgärder med hänsyn tillden praxis som kriminalvårdsnämnden har när det gäller frigivning. Skullefrigivningspraxis tillämpas fullt ut, kommer den faktiskastraffverkställighetstiden för just de mycket svåra förbrytelser jag talat omatt bli kortare än då vi har interneringspåföljden. Det är just dennaeffekt vi vill förhindra genom den här straffskärpningsregeln. Någon annaneffekt är vi inte ute efter. Det framgår mycket tydligt både av propositionenoch av utskottsbetänkandet. Interneringspåföljdensavskaffande och straffet för grovt narkotikabrott m. m. Anf.23 () replik: Jag noterar att det inte bara är vi reservanter som hyser uppfattningenatt\det kan finnas stor risk för att vi får strängare domar i framtiden.Lagrådet var icke enigt. Ett av justitieråden har just pekat på de risker med de påföljder som förordas i proposifionen, nämligen straffskärpning ochbegränsning av den villkorliga frigivningen. Även om detta bara kommer attinträffa i undantagsfall, tycker vi ändå att det är en princip som man inteutan vidare kan acceptera. Anf.24 () replik: Men måste ta hänsyn fill dessa i och för sig fåtaligaundantagsfall. Det handlar här om förbrytelser av mycket allvarlig och grovbeskaffenhet. Jag har svårt att förstå att reservanterna vill att dessa mycketfå människor som gjort sig skyldiga till mycket grova brott skall uppnå enstrafflindring när vi nu avskaffar interneringspåföljden. Även om det handlarom ett litet antal människor måste vi ändå se till att den faktiskastraffverkställighetstiden för dem blir densamma. Kravetpå förutsebarhet och konsekvens har vi ju ändå kvar; det uppnår vi medavskaffandet av interneringspåföljden i kombination med dennastraffskärpningsregel. Talmannenanmälde att anhållit att fill protokollet få antecknat att honinte ägde rätt fill ytterligare replik. 25 (): I det betänkande som vi nu behandlar föreslås bl. a. att lägsta straffför grovt narkotikabrott och för varusmuggling avseende narkotika skall höjasfrån till fängelse. och jag har i vår motionpekat på vissa risker i samband med den här straffskärpningen. Jag vill frånbörjan klart säga ifrån att vi motionärer inte ömmar för de cyniska Interneringspåföljdensavskaffande och straffet för grovt narkotikabrott m. m. och samvetslösanarkotikahandlare som själva ofta inte är missbrukare utan som enbart för atttjäna pengar bedriver sin avskyvärda hantering. Vi har därför inte motsatt ossden föreslagna straffskärpningen. För resten gäller väl för dessa kategorier avgrovt narkofikabrott redan nu strafftider som ligger betydligt över två år.Däremot kan verkningarna av straffet för vissa narkotikabrottslingar vara litetsvåra att förutse. När man läser proposifionen får man inte rikfigt klarhet ivilka typer av grovt narkofikabrott som f. n. föranleder straff ellernågot däröver. Erfarenheternavisar emellertid att dessa strafftider ganska ofta tillämpas när det gällerungdomar eller andra som för att få pengar fill den narkotika de självaförbrukar inte sällan tvingas sälja narkotika i rätt små kvantiteter men vidflera tillfällen. På det sättet blir det sammanlagt en sådan mängd narkofikaatt verksamheten med nuvarande praxis bedöms som grovt narkotikabrott. För endel av dessa unga missbrukare skulle det säkerligen vara ytterst olyckligt attdrabbas av längre strafftider än som f. n. tillämpas. Det skulle kanskeomintetgöra en möjlighet för dessa till rehabilitering. Ibetänkandet har problemet tagits upp, och utskottet anser sig kunna förutsättaatt en höjning av minimistraffet jämte ändringar av kriterierna för vad som äratt anses som grovt brott kommer att leda till att gränsen mellan normalbrottoch grovt brott förskjuts. a. kommer därmed åtskilliga av de gärningstypersom f. n. bedöms som grova brott i fortsättningen att bedömas som normalbrott.Också lagrådet har i sitt yttrande berört problemet. Det sägs att mängden avnarkotika fortfarande kan få för stor betydelse vid bedömningen av om ett brottskall anses vara grovt. En av lagrådets ledamöter,justitierådet Vängby, anför bl. "Jaghyser allvarliga farhågor för att domstolarna också i fortsättningen kommer attlägga avgörande vikt vid mängdrekvisitet och därvid dra gränserna på samma sättsom . I så fall kommer höjningen av minimistraffet att leda till engenomsnittlig straffskärpning för brott som föranleder fängelseeller något däröver. Detta kommer att förvärra åtskilliga - bl. a. unga -narkofikamissbrukares redan nu svåra situation och hindra deras resocialiseringsamt leda till en ytterligare belastning på våra nu hårt ansträngdakriminalvårdsanstalter med åtföljande kostnadsstegringar förkriminalvården." Vihar visserligen accepterat de motivuttalanden som gjorts i betänkandet, men jaghar ändå här velat peka på hur viktigt det är att straffskärpningen inte får ejavsedd effekt och att den inte drabbar människor som inte bör drabbas av den. Övriga yrkanden i vår motion har föranlett en reservation, ochdärvidlag har redovisat våra synpunkter.