prot · G40988 · 1980-12-31 00:00:00 — Menhur, finansutskottsledamöter, tänker ni angripa roten till eländet? Det sägerni ingenfing om i betänkandet, I stället kan man en halvsida längre ned läsa omnödvändigheten av den senaste räntehöjningen för att motverka att kapitaletsökte sig utomlands. Den var, som vi skriver i vår mofion, en exempellöskonjunkfurpolifisk dumhet och en underkastelse under det spekulafiva ochfinansiella kapitalets intressen. Den höjer priserna och den höjer framför allthyrorna. sedan av omsorg om bankkapitalefs profiter sänker inlåningsräntan för allavanliga sparare, det visar med önskvärd tydlighet vems intressen man tjänar.Och inte kan defta anses vara att angripa roten till pris- ochkostnadsstegringarna i ekonomin. Detskulle vara intressant att veta vad en borgerlig anfiinflationspolifik skulleinnebära. Tyvärr finns det infe något prov på en sådan i dagens betänkande.Inte heller kan vi skönja några sådana tendenser i regeringens s. k, ekonomiskahandlingsprogram. Frånvpk;s sida är vi medvetna om att inflationen är eft av de gissel som kommer atffölja oss så länge vi lever i en kapitalistisk ekonomi. Den starkamonopolisering som präglar dagens kapitalistiska ekonomi förstärker dessinflationstendenser. Priskonkurrensen har för länge sedan slutat att fungera.Vi har fått prisledande företag, och konkurrensen sker inte längre med priserutan framför allt med reklam, marknadsföring och märkeshysteri. Denenda begränsningen för prishöjningarna är konsumenternas köpkraft. Också denbegränsningen försöker man övervinna genom att satsa ännu mer reklampengar. Manmåste marknadsföra sin produkt inte bara i konkurrens med andra, likartadeprodukter utan också i konkurrens med alla andra varor av olika slag. Juonödigare en vara är för konsumenten, desto störrebesvär och för det mesta också mer pengar kostar det att övertyga konsumentenom att hon behöver den. Icke desto mindre går det atf med olika medel påverkainflationens storlek också i den kapitalistiska ekonomin. Det går också attdriva fram inflation, om man så vill. Vi föreslår i vår motion prisstopp påalla nödvändighetsvaror, hyresstopp och ett slopande av momseffekfen påmatvaror. Detta sammantaget skulle innebära att man tar det ansvar som LOförutsåg att regeringen skulle ta efter årets avtalsuppgörelse - det skulleinnebära stabila priser och även sänkta priser på livsmedel. Regeringenvill i stället ta bort livsmedelssubventionerna. I vår mofion fillbakavisar vi också den försvagning avprisövervakningen, reklamationsrätten och konsumentverksamheten som regeringenhar aviserat i budgetpropositionen. En försvagad prisövervakning innebär juatf man infe kan följa prishöjningarna på samma sätt som . Vi anserinfe att man dämpar inflationen genom att försöka dölja den. Vi föreslår vidare ingrepp mot den monopolistiskaprissättningen och en skärpning av monopollagstiftningen. Vad som behövs ärökad samhällskon-troll över näringslivet, bl. a. en hårdare priskontroll. Vi vill att en särskild utredning ser över vilka åtgärdersom kan vidtas för att begränsa reklamen. Framför allt måste reklamens ochannan marknadsförings prishöjande och inflationsdrivande effekter utredas. En skärpt resfrikfivitet mot kapitalexport och hårdare tagmot valutaspekulation är krav som vpk nu för fram liksom vi har gjortfidigare. Om dessa hade genomförts, så hade den senaste räntehöjningen varitobehövlig. Vi kräver vidare åtgärder mot den inhemskakreditspekulationen. I en särskild motion kräver vi förbud mot kontokorten, somdels drar till sig kapital som borde ha använts till investeringar, dels medförmånga andra nackdelar samt dels i vissa fall innebär ekonomiska katastrofer förenskilda hushåll. Slutligen kräver vi också lågräntepolitik och åtgärder motmark- och fasfighetsspekulation för att man skall komma till rätta med de högahyrorna. Ja, herr talman, detta är i korthet vpk;s förslag fillantiinflationsprogram. Utskottet har emellertid avstyrkt mofionen i fråga. Vadutskotfsmajoriteten i stället har att komma med för aft dämpa inflationenframgår, som jag har sagt, inte i detta utskottsbetänkande. På den punktenär man oss fortfarande svaret skyldig. Jag yrkar bifall till samtliga vpk-motioner idetta betänkande. När man försöker summera dagens debatt - ochdet kan finnas anledning att göra det vid den här tidpunkten - så kan mannotera att finansutskottet i allt väsentligt har fått stöd för sina antagandenoch synpunkter beträffande den ekonomiska utvecklingen. liksommånga talare här har understrukit allvaret i den nuvarande Det finns naturligtvis anledning atf instämma ipåpekandena om aft läget för den svenska ekonomin inger oro. Men det finnssamtidigt anledning aft med kraft slå fast att vi inte har fog för attöverdramatisera svårigheterna. Det är också viktigt att notera, när man följer debatten,aft det i svenskt näringsliv finns en ny tillförsikt . Manmärker detta på arbetsplatser och i sammanträden med fackföreningar och medföretagsledningar. Regeringens åtgärdsprogram samt avtalsuppgörelsen mellan LOoch SAF har lagt grunden fill en mer posifiv utveckling. Vi är i mångaavseenden på rätt väg. gäller det att med målmedvetenhet gå vidare framåtutan att dölja de svårigheter som finns men med en vilja aft i en konstruktivanda angripa svårigheterna. Ett antal socialdemokratiska ekonomer har ju också irealiteten accepterat det synsätt som ligger fill grund för regeringens polifikför att vända den ekonomiska utvecklingen, I en artikel i tidningen komen vädjan från denna grupp aktiva socialdemokrater till oppositionsledningen:"Som ekonomer och aktiva socialdemokrater vill vi bestämt tillråda attarbetarrörelsen väljer en genomgripande polifisk omläggning som kan rädda våratraditionella mål," Om socialdemokratin följer sina ekonomers råd är defnaturligtvis välkommet. Det skulle i så fall innebära atf en konstruktiv dialogskulle kunna etableras mellan regering och opposition. Det skulle ocksåinnebära att svensk socialdemokrati, oavbruten opportunistiskopposifionspolifik, kom tillbaka till den svenska verkligheten. En stor del av den industripolitiska debatten har påsistone kommit att röra sig om de defensiva inslagen i industripolitiken ellerden s. k. stödpolitiken. En utgångspunkt för debatten har varit bl. a. ettarbetsmaterial från den s. k. industristödsutredningen, vilket har överlämnatstill departementet. Materialet ingår i underlaget för den indusfripolitiskaproposition som skall överlämnas till . Det finns noganledning att inte dra alltför långtgående slutsatser av detta material. Detkommer ett genomarbetat slutbetänkande . Det har i debatten nämnts att det s. k. industristödetunder uppgått fill - eller, översatt i fastapriser, 32 miljarder. Detta är en siffra som härrör frånindustristödsutredningens sekretariat och som utgör en summering av de s. k.icke permanenta industripolitiska insatserna i enskilda företag som riksdagenhar beslutat om. I detta belopp ingår lån, bidrag, kapitaltillskott ochaktieteckning i enskilda företag. I industristödet inräknas också t. ex. denmycket stora investeringen i funnplåtverket i Domnarvet, som blir ett avEuropas modernaste efter en investering på 1,6 miljarder. Min uppfattning ärsjälvfallet att denna typ av framåtsyftande investeringar knappast kaninsorferas under begreppet industristöd. En intressant debatt om industripolitiken och denekonomiska politiken förs också i och nyligenpublicerade bok . Författarna hävdar atfindustripolitiken får ses somersättning för stabiliseringspolitiska åtgärder. "när vi har möjlighet att blicka bakåt och se ifacit förefaller det som om mycket väsentliga delar av industripolitiken (ocharbetsmarknadspolitiken) under krisåren helt enkelt var ett slags ersättningför mer traditionell stabiliseringspolitik och växelkurspolitik. Det svenskakostnadsläget kom under att ligga för högt och det högakostnadsläget gav i första omgången som resultat att marginella branscher,företag, anläggningar men även marginell sysselsättning inom ett företag elleren anläggning hotades genom att priserna ej täckte kostnaderna." Mot denna bakgrund är def uppenbart att 1970-taletsindustripolitik av en rad skäl måst inriktas även på defensiva inslag. Vårtinternationella kostnadsläge, oljeprishöjningarna, försämrade komparativafördelar för våra basnäringar, varvskrisen etc. nödvändiggjorde stora selektivainsatser. , i efterhand, riktas krifik mot dessa insatser. Men vad hadealternativet varit? Vi hade sannolikt fått en ännu kraftigare utslagning frånarbetsmarknaden än vad som blev fallet. Trots de indusfripolitiska insatsernakostade förfidspensionering och långtidssjukskrivning för åren 1977-1980uppemot . Enbart för fjolåret beräknas denna kostnad bli ca15 miljarder kronor, Utslagningen från arbetsmarknaden är således mycket dyrbarför samhället. Utöver dessa kostnader för indusfripolitiska insatser ochkostnaden för utslagningen från arbetsmarknaden har samhället dessutom iarbetsmarknadspolitiska åtgärder fått satsa ca - 75miljarder räknat i fasta priser - , Trots dessa betydandeinsatser förlorade vi ca 80 000 industrijobb. Om det hade funnits expansionskraft i industrin under1970-talet, hade vi självfallet kunnat begränsa de statliga stödinsatserna. Enpassivare industripolitik hade ökat utslagningen från arbetsmarknaden,samfidigt som de arbetsmarknadspolitiska kostnaderna också hade ökaf.Erfarenheterna visar aft när någon väl blivit utslagen från arbetsmarknaden ärsannolikheten stor att han eller hon inte återkommer på arbetsmarknaden. Det ärsåledes en felsyn aft tro att den defensiva industripolitiken förhindrat enindustriell expansion, Aft medel har getts till de svaga industribranschernaunder har inte inneburit att resurser undanhållits de expansivaföretagen. Sammanfattningsvis måste därför industripolitiken taregional- och sysselsättningspolitiska samt sfrukturpolifiska hänsyn. Det är t,ex, inte acceptabelt i ett modernt industrisamhälle att stora industribranscherslås ut beroende på plötsliga förändringar i konkurrensläget, Emellerfid bliromfattningen och inriktningen av industripolifiken helt beroende av hur passväl vi klarar stabiliseringspolifiken och hur vårt relativa kostnadslägeutvecklas i förhållande till omvärlden. Vad gäller kostnadsläget hararbetsmarknadens parter eft avgörande inflytande. Industripolitikenskritiker, både till höger och fill vänster, har en benägenhet att glömmabakgrunden fill de genomförda indusfripolitiska insatserna. Detta tillhörkanske mer eller mindre historien - man kan nu konstatera att behovet av enoffensiv industripolitik är mycket stort. Den årliga tillväxttakten iindustriproduktionen ökade kontinuerligt , Kulmen nåddes då meden 8-procenfig ökning . har tillväxttakten kontinuerligtavtagit i hela . Botten nåddes 1977-1978 med t. o. m. en minskningpå av industriproduktionen. ökar tillväxttakten igen, om än blygsamt. Lönsamhetenoch soliditeten inom industrin har också kontinuerligt avtagit. sysselsattes 1969-1977 i genomsnitt 170 000 anställda på sådanaarbetsställen där de rörliga intäkterna endast täckte de rörliga kostnaderna.Sedan 1977 har läget blivit något bättre, men kan ändå inte betecknas somtillfredsställande. Ettannat skäl fill att industripolifiken nu måste vara mera offensiv är aft denekonomiska politiken av naturliga skäl måste ha som huvudmål att balans nås iaffärerna med utlandet och i statsfinanserna. I den ekonomiska polifiken måstevaluta-, penning- och kredifpolitiken ibland inta en huvudroll. Deffa kan fånegafiva konsekvenser för industrins och övriga näringslivets utveckling. Vikan notera det när def gäller t, ex, diskontoförändringarna. Ävenom de s, k, defensiva inslagen i industripolitiken har dominerat denallmänna debatten, är det ändå så atf de offensiva inslagen har dominerat defpraktiska handlandet i regeringens industripolifik. Och jag kan försäkrakammarens ledamöter att ytterligare förslag i denna riktning kommer när jag den10 mars förelägger regeringens industripolitiska proposifion. Förnågon vecka sedan presenterade regeringen sin energipolifiska proposition, ochdäri ingick ett nytt treårigt program för energiforskningen. De åtgärder somdär föreslås ser jag också som viktiga offensiva indusfripolitiska insatser. Iregeringens åtgärdsprogram föreslås en satsning på exportfrämjande insatserinom ramen för exportkreditsystemet. Det är frågor som jag återkommer fill iden industripolitiska propositionen. Iförbindelse därmed har ett arbete inletts fillsammans med ,och för att inventera de åtgärder som kanvidtas för att stärka de svenska underleverantörernas ställning och för aftförbättra effekten av exporfansträngningarna genom att öka inslaget av svenskavaror i de verkstadsprodukter som vi exporterar. Jagvill också erinra om att regeringen har vidtagit åtgärder för att underlättaindustrins riskkapitalförsörjning, som kan bli av stor betydelse. Jag hardärför med viss förvåning noterat hur man i denna kammare hävdat atfskattesubventioneringen är för stor när def gäller skattefondsparandet. Man harkanske i den kritiken egentligen inte analyserat vad behovet av riskvilligtkapital innebär för näringslivefs totala utveckling. Vihar också vidtagit åtgärder för aft främja investeringarna genom särskildainvesteringsavdrag och genom frisläpper av investeringsfonderna. I det sammanhanget är det också angeläget att betona attbankerna måste spela en akfivare roll i industrins finansiering. Jag har kunnatnotera, efter eft antal samtal och debatter med bankfolk, att affärsbankerna nupå ett helt annat sätt än bara är beredda att spela med i denindustriella utvecklingen. Jag vill vidare erinra om atf vi i den indusfripolitiskapropositionen som kommer far upp förslag som rör ny- och småföretagsområdet,eftersom det är av strategisk betydelse i näringslivets utveckling. Naturligtvis är de finansiella frågorna av avgörandebetydelse när det gäller utvecklingen i näringslivet. Det finns nu starkaincitament att plöja ner vinsfen i företag. Möjligheterna till skattefriaavsättningar är stora. Beskattade vinster används därför fill att utöka detegna kapitalet snarare än fill utdelning. För akfieägare ger det normalt störrebehållning att få ut avkastningen via värdestegring än genom utdelning. Avsikten bakom denna polifik, som har en lång tradition ivårt land, har bl, a, varit aft söka hålla kvar de vinster som genererats iföretagen för att därigenom få en säker och jämn försörjning med eget kapital.Ett system av detta slag skapar emellertid en tendens fill inlåsning avkapitalet och kapitaltillväxten i resp, företag. Man bibehåller därmed sin egenkapitaltillväxt men får svårt atf attrahera nytt kapital utifrån.Detta har finansutskottet konstaterat i sitt betänkande, där man också sagt attdet här innebär att vi har en skattepolitik som tenderar att skapa alltför stororörlighet på kapitalmarknaden och därmed bevara den rådande strukturen i vårtnäringsliv. Enligt min uppfattning är det en viktig uppgift för skattepolitikeni framtiden att medverka till att rörligheten på kapitalmarknaden ökar, Deftaskulle ge näringslivet större möjligheter aft omstrukturera sin verksamhet itakt med förändringar i den internafionella efterfrågan och öka vitaliteten inäringslivet. Delvis motsvarande effekt får nuvarande regler ocharbetsrättslagstiftningen på arbetsmarknaden. Det finns alltför fåincitament för den enskilde löntagaren att byta arbete. Turordningsreglerna påarbetsmarknaden missgynnar t, ex, de arbetstagare som är beredda aft bytaanställning, I annat skede, då det finns all anledning atf sfimulera denyrkesmässiga rörligheten på arbetsmarknaden, borde motsvarande regelsystem ochlönestruktur inom industrin på olika sätt stimulera och belöna den arbetskraftsom är beredd att byta jobb. Det är uppenbart att den bristandeanpassningsförmågan på arbetsmarknaden, som finansutskottet åberopar, medföratt vissa företag har svårt att rekrytera erforderlig personal. Detta kan ledatill svåra anpassningsproblem, som vi också kan notera i vissa branscher och ivissa företag. Det finns anledning att avslutningsvis efter denna långadebatt konstatera att def, mot bakgrund av den ekonomiska politik som def varitmöjligt att föra, var nödvändigt att ha vissa defensiva inslag iindustripolifiken . Orsakerna till detta var brister istabiliseringspolifiken och ett för högt relativt kostnadsläge. Det finns allanledning atf stärka de offensiva inslagen i industripolitiken. Jag vill därför instämma i finansutskottetsuttalande, att det är viktigt att de åtgärder som vidtas har en långsiktig ochoffensiv inriktning. Den totala offentliga sektorn, dvs. den statliga sektorninkl. den kommunala sektorn och socialförsäkringssektorn, hade 1980 effsparandeunderskott på ca . Det är nödvändigt att vi minskardetta underskott som vi minskar underskottet i utrikeshandeln. Vadsom därmed behövs är en politik som syftar till att förändra resursanvändningeni ekonomin. Detta är också en polifik som regeringen är i full färd med attgenomföra. Regeringen har genom de åtgärder som vidtagits och somaviserats markerat att det finns en väg ut ur våra ekonomiska problem. Detfinns nu också en beredskap hos en bred allmänhet aft bidra fill attsvårigheterna löses. Jag noterar med tillfredsställelse en ökad tillförsiktinom näringslivet och en beredskap atf i större mån än tidigare göra offensivainsatser. Därför ser jag betydligt ljusare på läget för svensk ekonomi under1980-talet än jag gjorde för bara . 65 BOSÖDERSTEN (s) replik; Den omedelbara anledningen till att jagbegärde ordet för replik är de angrepp som har riktats mot de sexsocialdemokratiska ekonomerna och de vantolkningar som har gjorts av derasskriverier. De har ingen möjlighet aft försvara sig. Eftersom de gång på gånghar utsatts för vantolkningar tycker jag att det kan vara skäl att försökaförsvara mina sex kolleger. De säger tre saker i sin arfikel: För det första säger de beträffande den borgerligastabiliseringspolitiken atf den har varit totalt felaktig, att den inte kanbidra till att lösa våra problem och aft den har gått i stå. För det andra säger de mer specifikt att industripolitikenhar varit ovanligt misslyckad. Den har inte bidragit till att lösa våraproblem, utan tvärtom till att förvärra dem. För det tredje säger de att löntagarfonder är nödvändiga,och aft det enbart är under socialdemokratisk regim som vi kan vänta oss enförnyelse och en ordentlig sanering av den svenska ekonomin. är också mycket kritiska mot industripolifiken.Och det är inte konsfigt, för vad var det som hände under de så aft sägaklassiska förlorade ? I grunden hade regeringen rätt mycketav ett idealläge. Man lyckades driva igenom en devalvering, samfidigt som manfick ett för samhällsekonomin mycket förmånligt avtal, som innebar attlöntagarna accepterade en reallönesänkning. Trots detta förödde man ekonomintotalt. Jo, man kumulerade två fel ovanpå varandra: För def första drevman en åtstramningspolitik som gick alldeles för långt och som slog botten urden inhemska marknaden. För def andra hade man infe tillräckligt med is i magenför att driva en konsekvent politik, utan när industrin och sysselsättningendär raserades och vi tappade 100 000 jobb, då var man genast framme och makadepå den offentliga sektorn och lät den expandera. Vi vetockså att def fantastiska inträffade, att samfidigt som de totala statsinkomsternaunder sjönk med , så expanderade statsutgifterna med70 miljarder, Def var i sanning då som den svenska ekonomin föröddes. NilsÅslings industripolitik var ett oerhört verksamt medel vid den förödelsen, somdet kommer att ta lång fid att övervinna. försöker att försvara den här defensivaindustripolitiken. Vad han egentligen borde tala om är möjligheten att föra enoffensiv industripolifik. Jag skisserade ett alternativ i form av s. k.marginella investeringssub-venfioner. Vore det inte , , atfta ansvaret för industripolitiken och den ekonomiska politiken? Ni har kanskeinte så lång fid på er att axla def ansvaret, tycker att jag har vantolkatekonomerna. Vad jag gjorde var att jag ägnade mig åt att ganska utförligt ochordagrant citera de sex socialdemokratiska ekonomerna. Jag tycker att citatettalar för sig självt, Def behövs knappast några ytterligare kommentarer i detstycket. När def gäller Ståhl-Lundgrens indusfripolitiska analysundrar jag verkligen om har läst deras skrift. De talar ju om vadsom har provocerat de indusfripolitiska insatserna under 1970-talet:svårigheterna att få de parter som påverkar samhällsekonomin att inse att densnabba resurstillväxten inte längre var eft faktum, Jag tyckernog att Ståhl-Lundgrens analys verkligen bekräftar nödvändigheten av att manför att uppnå de stabiliseringspolifiska målen måste ha en bred uppslutningfrån alla gruppers sida. Sedan anklagade mig, om jag uppfattade honomrätt, för att driva en industripolitik som inte alls motsvarar behovet. Jag harofta förundrat mig över socialdemokrafiska debattörer när det gäller diskussionenom de industripolitiska insatserna, I fråga efter fråga under de besvärligaåren 1976, 1977 och 1978 krävde man mer insatser, större insatser och framförallt att samhället skulle gå in i företagen mycket mera beredvilligt. Men nusäger man att denna politik, som man då ville ha mera av och som man ville haännu mer orienterad mot samhällsägande, var felaktig. Från socialdemokratinssida måste man nog bestämma sig för vad som avses med kritiken och vilkenpolifik som egentligen förordas. Är det bredbandsverket, Band 82 vid Domnarvetoch insatsen på , som vänder sig emot, är detbildandet av eller är det försöket atf omstrukturera svensk varvsnäring iordnade former? Precisera kritiken litet, så att vi kan få en meningsfulldebatt! På det här sättet blir ju debatten så ytlig och till ingen nytta. 67 BOSÖDERSTEN (s) replik: De få minuter som jag har fill mittförfogande filläter mig inte att gå in på några längre diskussioner. Lät migemellerfid beröra en alldeles central punkt, nämligen avverkningen av skog ochvad som därtill hör. Från socialdemokratiskt håll har vi oupphörligen fört framförslag om att man borde öka uttaget. Såvitt vi vet ligger vi . kanske upp till 12-15miljoner kubikmeter, under vad vi kunde ta uf, Det här Nr 88 har fått oerhört svårakonsekvenser. Det gäller sysselsättningen, inte minst i Onsdaeenden Vidare har den befalningsbalanskris som vi 25februari 1981 befinner oss i förvärratsmycket kraftigt på grund av bristerna i den förda Jag tror attherr Åsling haft mycket begränsade vyer och inte har FinansdebaU kunnatsätta in saker och ting i ett samhällsekonomiskt perspektiv utan låtit departikulära fingen fa överhanden. Vadsedan gäller industripolifiken måste grunden alltid vara en effektivsfabiliseringspolifik. Misslyckas man med den är det naturligtvis också svårtatt driva en effektiv industripolitik. De borgerliga freparfiregeringarna harmisslyckats i båda avseendena, både med stabiliseringspolifiken och medindustripolitiken. Och vad stabiliseringspolitiken beträffar var förutsättningarnaunder , som jag tog upp i mitt exempel, att driva enframgångsrik sfabiliseringspolifik relativt goda, och ändå misslyckades mantotalt. Beträffandede sex socialdemokraterna tycker jag att man skall göra ett någorlundafullständigt referat och inte sä fort några måhända politiskt oskyldigaakademiska ekonomer ger sig ut, använda dem som slagträ i debatten. Det är enmycket intressant artikel som de skrivit. Men den är sannerligen skriven ur ettsocialdemokratiskt perspektiv - det framgår om man ger en någorlundafullständig bild av den. Artikelnhar naturligtvis också tillfört debatten stoff som är diskutabelt ochkontroversiellt ur socialdemokratisk synvinkel. Men vi är eft stort parti, ochjag tror att det är ytterst värdefullt både för socialdemokratin och för landetsom helhet med ett kvalificerat ifrågasättande av den typ som de sexsocialdemokraterna framfört och med en sådan kvalificerad diskussion. Den upp och behandlas på ett seriöst och hänsynsfullt sätt. Det är rikfigt - vi är överens om att en effektiv stabiliseringspolitikär nödvändig för aft man skall få den effekt på industripolitiken som ärnödvändig.