prop · G403126 · 1980-12-31 00:00:00 — Arbetsmarknadspolitikens inriktning under andra på att sä långt möjligt möta de.ökadearbetslöshetsriskerna med ätgärder för att stödjasysselsättningen inom företagen medverkade framför allt till att antalet arbetslösa till följdav permitteringar och uppsägningar kunde hållas tillbaka. Bl a till följd av den utdragna lågkonjunkturen fick dock de företagsinriktadestödåtgärderna inte i alla avseendenavsedda effekter. Detta gäller framför allt lagerstödet,som härigenom kom att sättas in alltförtidigt. Lagerstödet hade emellertid ikonjunkturnedgångens inledande skede en betydandesysselsättningsmässig omfattning. Härtill bidrog bl a kravet påatt sysselsättningen skulle hållas päen oförändrad nivå och att således ersättningsrekyte-ringmäste ske för personal som avgått. Möjligheterna att utnyttja ettlagerstöd varierar dock starkt mellan olikaföretag och branscher med hänsyn till förutsättningarna förlagerproduktion. Stödet innebär härigenom också betydande skillnader i subven-tionsnivå mätt persysselsatt inom olika delar av industrin. Bidraget för utbildningav permitteringshotad personal medverkade till att begränsa antalet uppsägningaroch permitteringar under den senaste lågkonjunkturen.I motsats till lagerstödet ställdes dock inte krav pä att naturlig avgång skulle ersättas. Åtgärden kunde begränsasi tiden och bidragets konstruktion gjorde det möjligt att snabbt nä önskade effekter. Ett problem var dock den korta tidsom stod till förfogande för att förberedainsatserna, vilket begränsade möjligheterna att utforma lämplig utbildning vid företagen. Sysselsättningsbidraget till företag med dominerande ställning påorten synes ha kunnat snabbt anpassas till rådandesituation och även snabbt avvecklas när konjunkturen vänt.Det tillfälliga nyrekryteringsbidraget, somavsåg att stimulera en tidigareläggning av nyrekryteringar inför den förväntade konjunkturuppgången, fick mycket begränsad effekt.Bidragskonstruktionen visade sig ocksävara alltför komplicerad. Erfarenheterna av de olika företagsinriktade ätgärder, som utnyttjades under andra , visar att flera av dessa stödformer fick en utformning som medförde avsevärdaadministrativa svårigheter. Handläggningen ställdei många fall alltför stora krav päde hårt ansträngda personalresurserna både centralt, regionalt och lokalt. Under andra hälftenav 70-talet försummades möjligheterna att förkonjunkturstabilisering upprätthälla bostadsbyggandet på en hög nivå. Avsevärda investeringar i bostadsbyggnadebortföll jämfört med uppställda planer, vilket innebar uteblivnaspridningseffekter bl a till industrin. byggdes ca 33000 färre lägenheter än planerat, vilket motsvarar eninvesteringsvolym på ca 15 miljarder kronor.Neddragningen av bostadsbyggandet medverkade ocksä till att rekryteringen till branschen varit otillräcklig föratt motsvara behovet på . De företagsinriktade åtgärderna, sombegränsade riskerna för arbetslöshetför redan anställda, fick successivt kompletteras med en allt större volym beredskapsarbeten för nyinträdandeoch andra grupper som drabbats av arbetslöshet.Detta åtgärdsbehov förstärktes av den efterhand mycket låganivån på vakanstalen. Beredskapsarbetena fick under senare delen av lågkonjunkturen en väsentligt större volym än vid motsvarande konjunkturläge i börjanav 70-talet. Anpassningen av beredskapsarbetsvolymen till behovet för olika grupper i arbetskraften var bättre än vid kon- 1980/81:126 188 Arbetena användes vid senaste lågkonjunkturen till stor del föratt möta den ökande ungdomsarbetslösheten. De massiva arbetsmarknadspolitiska insatserna för ungdomarna och inte minst tonåringarna var nödvändiga föratt förhindra en drastisk ökning av ungdomsarbetslösheten eftersom ungdomsskolan inte lyckades fånga upp ungdomarna och andra alternativ inte stodtill buds. Bristen på yrkesutbildning var ofta ett svårt hinder vid inträdet på arbetsmarknaden. Beredskapsarbetenaför ungdomar fick mot denna bakgrundupprätthällas pä en hög nivå också i ett skede då arbetskraftsefterfrågan åter börjat öka. Som påpekats i olika sammanhang har dockberedskapsarbetena som åtgärd mot ungdomsarbetslöshetnackdelar, främst genom att det rör sig om en tillfälliglösning pä arbetslöshetsproblemet. Tillväxten i väntas,enligt de bedömningar som redovisas i denreviderade nationalbudgeten 1980, under de närmasteåren bli avsevärt lägre än . Enligt de räkneexempel som redovisas i nationalbudgetenskulle den totala sysselsättningsökningen vid olika antagandenvad gäller utvecklingen av produktion ochproduktivitet uppgå till 80 000 och resp 95 000personer. Härav skulle den offentliga sektorn ibåda alternativen svara för en ökning med 65000 personer, vilket innebär en inte oväsentligt svagare ökningstaktän . Då den totalautbudsökningen med hänsyn tagen till befolkningsutveckling, inklinvandring, och förändring av arbetskraftstalen kalyleras till 100 000 personer undersamma period erhålles en ökning av arbetslöshetenmed i ena alternativet 5 000 och i andra alternativet 20 000 personer underperioden. Självfallet får kalkyler av detta slag tolkas med stor försiktighet. Att observera är att de avser utvecklingen i genomsnitt mellan1980 och 1982 och därför torde implicera en kraftigare ökningav arbetslösheten under loppet av perioden. Arbetslöshetsriskernakoinner således att öka till följdav den försvagade arbetskraftsefterfrågan som följerav den internationella konjunkturavmattning som framträtt . Liksom tidigare kommer enkonjunkturnedgång i första hand att drabba nyinträdande, dvs främstungdomar, och andra grupper med en svag ställningpä arbetsmarknaden,, En begränsning av sysselsättningsexpansioneninom den offentliga sektorn kommer att påverkamöjligheterna att upprätthålla en hög sysselsättningsnivå bl a förnyinträdande kvinnor. En annan faktor som- sett - kommer att påverka sysselsättningsmöjligheterna förkvinnor, är den omvandling, bl a genom införande av ny teknik, som pågår inomkontorsarbete - en traditionellt kvinnodominerad arbetsmarknad. Möjligheterna att med olikaarbetsmarknadspolitiska ätgärder hälla uppe sysselsättningen och motverka arbetslöshetsökningarunder en konjunkturdämpning sammanhänger med styrkan och varaktigheten i konjunkturavmattningenoch med utformningen av framför allt övrig ekonomisk politik. En alltför stor del av det stabiliseringspolitiska ansvaretkom under den senaste lågkonjunkturen att påläggasarbetsmarknadspolitiken, vilket skapade problem. De arbetsmarknadspolitiskainsatserna är i första hand avsedda att utgöraett komplement till de mer generella ekonomiskpolitiska ätgärder som krävs för att hälla uppe sysselsättningenpä en tillfredsställande nivå.Även insatserna inom andra områden, bl a utbildningspolitiken ochregionalpolitiken påverkar på ett avgörandesätt förutsättningarna för och behovet av olika aroetsmark-nadspolitiskainsatser. Prop.1980/81:126 189 Oe villkor förden ekonomiska politiken som anges i den reviderade finansplanen 1980 kan medföra att arbetsmarknadspolitiken får ta påsig en ökad börda för upprätthållande avsysselsättningen. En sådan utveckling i kombination med begränsade resurser förplatsförmedling kan återigen negativt påverka möjligheterna att genomföra arbetsförmedlingensgrundläggande uppgifter, nämligen pl atsfönnedling och ätgärder för att minska strukturarbetslöshet. Erfarenheterna från den senaste lågkonjunkturenvisar på betydelsen av en balans mellan å ena sidan platsförmedlingsinsatseroch andra matchningsåtgärder och ä andra sidan de arbetsförberedande och sysselsättningsskapande åtgärderna för att insatserna totalt sett skakunna leda till avsett resultat. Den s k PLOG-utredning-ens förslag i syfte att tillförsäkra denindividuella platsförmedlingen nödvändigaresurser är av avgörande vikt föratt arbetsmarknadspolitikens uppgifter ska på ett tillfredsställandesätt. Användningen av dearbetsmarknadspolitiska resurserna måstestyras till de mest angelägna uppgifterna. Dessa bör även under enkonjunkturdämpning ha tyngdpunkten på platsförmedlingoch vara särskilt inriktade på insatser förde konkurrenssvaga grupperna. Den konkurrens om arbetstillfällena som råderunder perioder med svag arbetskraftsefterfräganmissgynnar i första hand arbetslösa som redan i utgångsläget har en svag ställning. överen väger av allt att dömaen relativt liten' grupp tungt i den totala arbetslöshetsvolymen. Att indentifiera denna grupp och genomfrämst platsförmedlingsåtgärder försöka mer långsiktigtlösa sysselsättningsproblemen för berörda personer är därför en central uppgift. Ävende utbudspåverkande åtgärder somarbetsförmedlingen administrerar, dvsarbetsmarknadsutbildning och stödet till arbetsmarknadsmotiverad geografisk rörlighet, är av stor betydelse vid en konjunkturdämpning. Som visats i tidigare avsnitt har utbildningsvolymeni viss utsträckning kunnat varieras i konjunkturstabiliserandesyfte. En ytterligare anpassning till konjunkturutvecklingen bör dock vara möjlig.Bl a ur kostnadssynpunkt kan det vara fördelaktigtatt kraftigt öka utnyttjandet av sädan utbildningskapacitet som kan köpas vid företagunder en konjunkturdämpning. För att det ska vara möjligt att fä tillräcklig volym på sädan utbildning börlänsarbetsnämnderna inventera möjligheterna till utbildningsköpi god tid. Oet kan också finnas skäl att prövamöjligheterna att öka den reguljäravuxenutbildningen vid en konjunkturnedgång.Som påpekats ovan har svårigheterna att tillvarata utbildningskapaciteteninom industriyrken ökat under andra . Sannolikt sammanhänger detta delvis med de osäkra utsikter till arbetsplacering inomutbildningsyrket som råder vid en konjunkturdämpning. Oet ärdärför angeläget att försöka skapa sådana förutsättningar att den som påbörjar en utbildning inom ettindustriyrke också kan påräkna ett arbetserbjudandeinom utbildningsyrket efter fullföljdutbildning. En förebild kan bl a vara de arrangemangsom tillkoinnit inom byggnadsverksamheten i syfte att stimulera rekryteringtill byggnadsyrken. Stödet till arbetsmarknadsmotiveradgeografisk rörlighet har under andra haft en liten omfattning irelation till behovet av geografisk anpassning av arbetssökande och lediga platser. Vidare kan konstateras attstödet vant alltför koncentrerat till sådana grupper arbetslösa som haftsämst förutsättning 1980/81:126 190 att klara en geografisk omställning som bidragsnivånoftast inte motsvarat individens kostnader vid flyttning. Då en konjunkturförsvagningkan väntas slå olika förskilda företag och regioner beroende på näringslivetsstruktur är det nödvändigt attunderlätta en erforderlig geografisk rörlighet. Det ärdärför bl a väsentligt att villkoren för stöd tillgeografisk rörlighet förbättras ochvidgas till sin omfattning i enlighet med do förslag AMS tidigare lagt fram. Av central betydelse för den geografiska rörligheten är också att bostäderoch annan samhällsservice kan erbjudas på inflyttningsorterna. Den förändrade volym och tonvikt som arbetsmarknadspolitiken får vid en konjunkturavmattning berör i särskilt storutsträckning de efterfrågepåverkande åtgärderna. Hurdessa åtgärder bör utformas vid en kommandekonjunkturdämpning sammanhänger bl a med hur stor den totala ätgärdsvolymenbehöver vara. En mycket stor ätgärdsvolym -som vid konjunkturdämpningen under andra - fordrar en generell och lättadministrerad utformning av åtgärderna medanen mer begränsad åtgärdsvolym underlättar ett mer selektivt utnyttjande av ätgärderna. Beredskapsarbetena utnyttjades under den senastekonjunkturdämpningen till stor del för att mötaungdomsarbetslösheten. Som påpekats tidigare hade dock dessa arbeten nackdelarsom åtgärd mot ungdomsarbetslöshet, bl agenom att de ofta blivit en tillfälligläsning på arbetslöshetsproblemet.Vid en koninande konjunkturdämpning är det nödvändigt att den reguljära skolan, som har ett huvudansvar för att ungdomarnas ställning inteförsvagas till följd av utbildningsinässiga brister, kan fånga uppungdomar utan yrkesutbildning bättre än under andra hälftenav 70-talet. Gymnasieskolans yrkesinriktade kurser och möjligheterna till företags-anknuten utbildning, yrkesorientering och praktik måste ha sådanomfattning att dessa insatser så långt möjligttillgodoser ungdomarnas behov. Detta gällersärskilt ungdomar som omfattas av beslut att placering iberedskapsarbete och arbetsmarknadsutbildning i princip inte ska komma ifråga. En avmattning i den totala efterfrågan kan i förstahand väntas drabba nyinträdande arbetskraft, dvs främst ungdomar. Ävenom platsförmedlings- och utbildningsinsatserbör ges prioritet är det nödvändigt med en beredskap for sysselsättningsskapande åtgärder fördessa grupper. För en del av de arbetslösa ungdomarna kan beredskapsarbeten behövas vid en konjunkturdämpning. För särskilt svårplacerade ungdomar bör dock mot bakgrund av erfarenheterna frän den senaste konjunkturnedgången andra alternativ som kan leda till en mer långsiktig lösningövervägas. Ett rekryteringsbidrag till arbetsgivare som ger ungdomar, somarbetsförmedlingen anvisat, fast arbetekan vara en sådan åtgärd. Även för andra grupper av arbetslösa än ungdomarkommer det att finnas ett fortsatt behov av beredskapsarbeten eller andradirekt sysselsättningsskapande åtgärder vid enkonjunkturnedgång. Detta gäller inte minst de arbetshandikappade, som vidkonjunkturdämpningen under andra utgjorde en femtedel avsamtliga sysselsatta i beredskapsarbeten. Som utvecklingen under andra visat, kommer åtgärder för att hävdaindustrisysselsättningen att spela en central rolli en kommande konjunkturavmattning. Erfarenheterna pekar på att det inte ärtillräckligt att förhindra uppsägningaroch permitteringar. Det gäller också att upprätthålla personal re- Prop.1980/81:126 191 Ävenav andra skäl är det väsentligt att sysselsättning och personal rekrytering inom industrin så långt möjligt kan utjämnasöver konjunkturcykeln. Industrinsrekryteringsproblem vid en konjunkturuppgångberor delvis pä den inverkan på utbildningsintresse och arbetssökande som en relativt stor konjunktur-variation isysselsättning och personal rekrytering för med sig. Mot denna bakgrund och i syfte att hålla tillbaka behovet av resurskrävande individinriktade åtgärder bör därför alla möjligheteratt stabilisera sysselsättning och personal rekryteringinom industrin tillvaratas. Det är givetvis ocksåi övrigt angeläget att åtgärderna fåren sådan inriktning, att de bidrar tillatt pä sikt stärka industrins konkurrenskraft. Av central betydelse ärdärvid ätgärder för att upprätthälla den inhemska investeringsefterfrågan liksom åtgärder föratt stabilisera lagerinvesteringar. Ett medgivande att utnyttja såväl de särskilda som de allmänna fondavsättningarna bör planeras såatt ett frisläpp effektivt kan bidra till att utjämna sysselsättningsvariationernainom såväl byggnadsverksamhet, där behov av säsongutjämningmäste särskilt beaktas, som varuproducerande industri. Offentligabyggnadsinvesteringar och industribestalIningar bör ocksåplaneras så att de får en sysselsättningsstabilise-randeeffekt. Oetta gäller inte minst bostadsbyggandetoch de kommunala investeringarna. I syfte att bredda den kommunala investeringsreservenbör en översyn ske av projekteringsbidragen. Åtgärder av härberört slag torde dock inte vara tillräckliga föratt upprätthålla sysselsättningen inom industrin med dessstarka internationella konjunkturberoende. Liksom under den senaste konjunkturnedgången kormer det också att behövas mer direkta företagsinriktade åtgärder föratt påverka sysselsättningen. Av de åtgärder som dåprövades var utbildningsstödet av särskiltstor betydelse. Ett sådant stöd kan ocksåsägas ha en offensiv karaktär såtillvida atten höjning av arbetskraftenskvalifikationer bör göra företagen mer konkurrenskraftiga. Man kan eventuelltockså tänka sig att med utbildningsinsatser jämställa utvecklingsarbete vid företagen som en fortsättning på de försök i denna riktning som redangjorts. En invändning motutbildningsstödet i sin hittillsvarande utformninghar varit att det endast syftat till att undvika uppsägningar och permitteringar. Som tidigare framhällits ärdet emellertid av största vikt att också personal rekryteringen upprätthålles. Detkan därför ifrågasättas om inte utbildningsstödet- i likhet med vad som var fallet med lagerstödet - bör förbindas med villkor att sysselsättningenunder bidragsperioden uppsätthålles på minst oförändrad nivå. Detta skulle innebära att utbildningsstödet också skulle omfatta den arbetskraft som behöver nyanställasför att i första hand ersättaden naturliga personal avgången. Ett utbildningsstöd av härantydd utformning torde dock aktualisera en översynav bidragskontruktionen för att bättre täckakostnaderna för företag med olika arbetskraftskostnader. Genom mer generellabidragsvillkor, i likhet med vad som var fallet med lagerstödet, börocksä administrationen underlättas. Ett villkor bör dock vara att det föreligger enutbildningsplan som framtagits i samverkan med arbetsmarknadens parter. Prop.1980/81:126 192 Under den senaste konjunkturnedgången spelade utbyggnaden av den offentliga sektornen central roll för stabilisering av sysselsättningen. Ävenom pä sikt en långsammare utbyggnad av den offentliga sektorn blirnödvändig, bör utbyggnadstakten i så hög grad som möjligt anpassas med hänsyn tagen till arbetsmarknadsläget.Oet är också angelägetatt uppmärksamma den stora betydelse som inköpen frånden offentliga sektorn har för sysselsättningen inom andra delar av ekonomin. Denoffentliga sektorns upphandling förkonsumtion och investeringar från denprivata sektorn uppgick till ca enligtriksrevisionsverkets uppskattning. 1980/81:126 193 Sammanfattning av NAUT:s rapport arbetsmarknadspolitikför 1980-taiet i (NU A 1980:18) Dentekniska och ekonomiska utvecklingen ställer ökade krav på omställningar påarbetsmarknaden. De nordiska länderna kan inte avskärma sig från deninternationella utvecklingen. Konkurrensen från vissa med snabbindustrialisering men framför allt från andra i-länder gör det nödvändigt attföra över arbetskraft från mindre konkurrenskraftiga till mer konkurrenskraftigaindustrier. Användningen av datateknik kan komma att få ett ganska brettgenomslag på arbetsmarknaden men det är svårt att bedöma ivilken takt möjliga teknikförändringar kommer att föras ut i praktiskverksamhet. Lägre ekonomisk tillväxt, betalningsbalansproblem och avtagandeökningstakt i den offentliga sektorn minskar utrymmet för samhälleligaåtgärder. Frågan om effektiviteten i använda medel blir central. kännetecknasutvecklingen på arbetsmarknaden av en ökad tröghet i anpassningen mellan utbudoch efterfrågan på arbetskraft. Bl.a. till följd av en mera långsiktig bindningmellan arbetsgivare och arbetstagare har arbetskraftens rörlighet minskat.Anpassningsbördan på arbetsmarknaden koncentreras till grupper som har en svagställning och som har de sämsta förutsättningarna för att klaraomställningarna. Det allmänna opinionsläget kännetecknas av en ökad tveksamhettill förändringar. Det är i denna miljöarbetsmarknadspolitiken skall utformas. Hänsyn måste tas såväl till dentekniska och ekonomiska utvecklingens krav som till människornas trygghetskravoch behovet av att skydda de svaga grupperna. Det är det allt större gapet påarbetsmarknaden mellan de tilltagande omställningskraven och den avtagandeanpassningsförmågan som arbetsmarknadspolitiken skall medverka till att minska. Utvecklingen tar siguttryck i att arbetssökande och lediga platser svarar allt sämre mot varandra.Av olika skäl har villkoren och begränsningarna i de sökandes utbud kommit attöka som arbetsgivarnas krav har skärpts och betoningen av de internaarbetsmarknaderna har gjort att det i allt större utsträckning är de svårtillsattaplatserna å den ena sidan och sökande som har särskilda svårigheter påarbetsmarknaden å den andra som återfinns på den externa arbetsmarknaden.Arbetsförmedlingen ställs därför inför en allt besvärligare uppgift. Mot denna bakgrund har dearbetsmarknadspolitiska åtgärderna byggts ut. Den stigande arbetslösheten harmötts med en arsenal av sysselsättningsåtgärder. Det har varit nödvändigt isvaga konjunkturlägen men antalet sysselsatta i sådana åtgärder hartrendmässigt ökat. Med rådande tendenser på arbetsmarknaden och oförändradpolitik kommer denna ut- 1980/81:126 194 vecklingatt fortsätta och allt fler människor kommer att sysselsättas i särskildaåtgärder. Om det skall vara möjligtatt bryta denna utveckling måste båda sidor på arbetsmarknaden, arbetsgivarnaoch de arbetssökande, ta ett ökat ansvar för anpassningen ocharbetsmarknadspolitiken måste inriktas på att stödja en sådan ömsesidiganpassning. Åtgärderna bör syfta till att anpassa utbudet av arbetskraft elleranpassa den reguljära efterfrågan på arbetskraft snarare än att inrättasärskilda arbetstillfällen vid sidan av den ordinariearbetskraftsrekryteringen. Sådana extraordinarie arbeten kan leda till attanpassningskraven reduceras. Det är genom att utnyttja de lediga platserna påden öppna marknaden som arbetslöshetsproblemen i första hand skall lösas ochdet är genom att utnyttja de lediga arbetskraftsresurserna somrekryteringsproblemen skall lösas. Anpassningsåtgärderav olika slag prioriteras säledes men man bör också se över resp. åtgärd såatt den får en utformning som så lång möjligt främjar en anpassning påarbetsmarknaden. Arbetsförmedlingen harunder senare år alltmer fått i uppgift att genomföra resurskrävandeaktiviteter av skilda slag för grupper med svag ställning på arbetsmarknadenutan att arbetsförmedlingen erhållit nya resurser i motsvarande mån. Det har gåttut över den normala förmedlingsverksamheten. Med de ökade omställningskrav somvi står inför kan inte arbetsförmedlingen sköta sina totalauppgifter tillfredsställande utan ett väsentligt tillskott avförmedlingsresurser. Platsförmedlingen mästeförstärkas och sättas i centrum för det arbetsmarknadspolitiska arbetet.Individualiserad information, rådgivning och uppföljning kräver stora resurser.En mera offensiv arbetsförmedling måste i större utsträckning informera ochpåverka båda sidor på arbetsmarknaden. Av flertalet arbetssökande bör mankunna ställa ganska stora krav på anpassning till de arbeten som faktisktfinns. Ekonomiskt och annat stöd till geografisk rörlighet bör byggas ut ochäven avse icke arbetslösa. Vidare krävs en aktiv påverkan på företagensrekrytering för att få till stånd en ökad anpassning av arbetsplatser ocharbetsorganisation efter de arbetssökandes förutsättningar. Förmedlarna börarbeta i närmare kontakt med företagen. Anpassningskraven kan dockinte i någon större utsträckning gälla de eftersatta grupperna. Det ärarbetstillfällena på den lokala arbetsmarknaden som måste anpassas efter dem.Ett ökat ansvar bör utkrävas av såväl privata som offentliga arbetsgivare närdet gäller att sysselsätta arbetshandikappade. Företagens personalpolitikmåste anpassas efter arbetsmarknadens krav. Det är nödvändigt attarbetsmarknadsmyndigheterna tillvaratar de handikappades intressen och agerarsom en "tredje part" gentemot företag och fackliga organisationer.Genom regelrätta överläggningar bör arbetsplatserna förmås att låta en viss delav rekryteringen avse arbetshandikappade. Prop.1980/81:126 195 Olikaarbetsmarknadspolitiska åtgärder bör vara direkta instrument i förmedlingenshand och således vara nödvändiga komplement till platsförmedlingen för attpassa samman sökande och lediga platser. Utbildning, vägledning ochrehabilitering bör så långt möjligt arbetsmarknadsanpas-sas. Genom att läggaupp dessa aktiviteter i nära samarbete med de reguljära arbetsplatserna ochdelvis förlägga dem dit underlättas en efterföljande arbetsplacering.Tillräckliga resurser måste avdelas för förmedling, rehabilitering ochutbildning så att behovet av andra åtgärder reduceras. Om dearbetsmarknadspolitiska åtgärderna i större utsträckning utformas i ettkonkret samarbete med företagen, blir det särskilt viktigt att de fackligaorganisationerna är med och deltar i samarbetet. Det krävs för att åtgärdernaskall få ett positivt bemötande bland personalen ute på arbetsplatserna.