prop · G40376 · 1980-12-31 00:00:00 — Mankan finna exempel både på fall där påföljden ter sig sträng som fall - särskiltvid dom till fortsatt internering - där den dömde får en jämförelsevis milddom. Däremot finns fortfarande en betydande skillnad mellan de båda påföljdernavad gäller prövo- och övervakningstider. Prop.1980/81:76 109 9 Internering jämfört med sluten psykiatrisk vård Detär väl känt att intemeringsklientelet i psykiskt hänseende och då det gällerkriminell belastning har stora likheter med de s. k. jämställdhdsfal-len, dvs.de som överlämnas fill sluten psykiatrisk vård på grund av "själsligabnormitet av så djupgående nalur, att den måste anses jämställd medsinnessjukdom". Särskill gäller detla det äldre intemeringsklientelet.Överlämnande till sluten psykiatrisk vård bygger emellertid på att man harkonstaterat att det föreligger dl rent medicinskt vårdbehov. Kriterierna fördenna har skärpts i praxis och kommer ytterligare att skärpasom man följer förslaget i det inledningsvis nämnda betänkandet Psykiskt stördalagöverträdare. Denna omständighet, liksom det förhållandet att"sinnesbeskaffenheten" numera allt mer sällan torde tillmätas någonavgörande självständig betydelse vid övervägande av om internering bör ådömas,har medfört alt gränsema mellan de båda påföljderna internering ochöverlämnande till sluten psykiatrisk vård i praktiken blivit skarpare. Även ombåda påföljderna är tidsobestämda är ändå innehållet i dem helt olika. Den somöverlämnas till sluten psykiatrisk vård skall sålunda behandlas helt i enlighetmed de medicinska vårdlagarna och i princip skrivas ut så snart behovet avmedicinsk vård upphört. Internering återigen verkställs på samma sätt som andrafrihetsberövande påföljder inom kriminalvården, och utskrivning sker som tidigareredovisats efler relalivl fasta normer och med utgångspunkt i den minsta tidsom bestämls med hänsyn huvudsakligen till grovheten av det begångna brottet.Såväl beträffande fömtsättningarna för ådömande som innehållet i verkställighetenskiljer sig sålunda internering väsentligt från påföljden sluten psykiatriskvård. 10 Allmänt om nuvarande förhållanden Avden officiella brottsstatistiken och inlerneringsnämndens verksamhetsberättelserframgår tydligt att användningen av intemeringspåföljden minskat avsevärt undersenare år, framför allt då det gäller förstagångsdo-mar. I de fall intemeringnumera ådöms första gången är i de allra flesta fall själva brottsligheten,framför allt då det aktuella brottet, avgörande. förekommer detknappasl alls - och i den mån del förekommer lorde det i regel bero på attverksamheten på grand av tillfälligheter avbrutits innan allvarligt brottkommit till stånd - att någon döms fill internering på grund av ettjämförelsevis lindrigt brott, framför allt om del är fråga omförmögenhetsbrott. Detta gäller även om vederbörande har en lång brottskarriärbakom sig med åtskilliga anteckningar i kriminalregistrd. Desom redan lidigare har dömts till intemering brukar, sedan de begått nya brott,i regel få fortsalt intemering för dessa, men del förekommer 1980/81:76 110 numerainle sällan att domstolama i sådant fall dömer till annan påföljd, t. ex.skyddstillsyn eller fängelse, om det nya brottet inle är alltför allvarligt.Vidare kan man vid mindre allvarliga brott märka en större restriktivitet medförordnande om återintagning av dem som överförts till vård utom anstalt. Sammatendenser finns f. ö. belräffande ungdomsfängelse. Gärningsmannenssinnesbeskaffenhet synes alltmer sällan tillmätas någon självständig betydelsevid valet av internering. I sådana fall där det aktuella brotet i kombinationmed tidigare brott är så allvarligt att internering kan ifrågakomma, ansesemellertid de psykiska förutsättningarna hos gärningsmannen för denna påföljd iregel också vara uppfyllda. Visserligen torde det förhålla sig så att deinlemerade som grupp är mera socialt och psykiskt belastad än dem som döms tillandra påföljder. Om man däremot ser till individerna, är det sannolikt att detbland det stora klientelet av fängelsedömda finns många som har lika storaproblem i detta hänseende. Enligt intemeringsnämndenserfarenheter är praxis mellan olika domstolar och olika domare mycketvarierande. Sålunda fmns det vissa domstolar som ytterst sällan dömer lillintemering, medan andra mera ofta använder sig av denna möjlighet vid fall avavancerad återfallsbrottslighet. Det är antagligt alt denminskade användningen av intemeringspåföljden till slor del beror på attdomstolama tagit intryck av den debatt som förts om de tidsobestämda straffenoch som allt oftare letl till krav bl. a. i på enöversyn av intemeringsbestämmdserna. Regeringen har också förulskickat all ensådan översyn skall ske. Även andra faktorer kan emellertid ha inverkat på denminskade användningen av interneringspåföljden. Sålunda har säkert avskaffandetav de särskilda inierneringsanstaltema genom kriminalvårdsreform haftviss betydelse i detta sammanhang. Man kan urskilja ihuvudsak tre olika kategorier som döms lill internering, nämligen delspersoner som främst ägnar sig åt en intensiv men måttligt avanceradförmögenhetsbrottslighet, dels sådana som gjort sig skyldiga till allvarlig ochupprepad renodlad våldsbrottslighet, inbegripet sedlighetsbrott, och därigenomansetts visa stor farlighet för annans liv eller hälsa, och slutligen enkategori av mera hårdföra och avancerade förmögenhetsbrottslingar, typbankrånare och kassaskåpssprängare, där våldsinslag finns med i bilden ochvederbörande ingalunda skyggar för alt tillgripa våld även om del primärasyftet med gärningen inte är all skada någon till person. Vid sidan av denandra och den tredje huvudgruppen har också tillkommit en delinlemerade som gjort sig skyldiga till grov narkotikabrollslighet. Anstaltstiderna vidinternering sammanfaller, om inte nya brott begåtts, i regel med minsta fiden.Huruvida anstaltstiderna generellt sett är strängare än den fängelsepåföljdsom skulle kunna följa på brottet kan man inte säkert uttala sig om; i vissafall kan den bli avsevärt längre, i andra fall kortare. Genom att döma tillintemering med verkligt lång minsla tid kan 1980/81:76 III manemellertid åstadkomma längre anstaltstider än genom användande av den maximalastrafftiden i skalan för det aktuella brottet. Denna möjlighet utnyttjasemellertid sällan. Prövo- och övervakningstidema är väsentligt längre för deinternerade än för andra gmpper. Ettav de starkaste argumenten mot inlerneringspåföljdens bibehållande har varitdess i princip tidsobestämda karaktär och den därav följande rättsosäkerheten.Genom att frigivning numera nära nog regelmässigt sker vid minsta tidens utgånghar detta argument väsenfiigt urholkats och internering kan därför förförstagångsdömda sägas vara en i realiteten lämligen tidsbestämd påföljd.Samtidigt ger reglerna om villkorlig frigivning ett inte obetydligt inslag avtidsobestämdhet åt fängelsepåföljden. Men redan den omständigheten attpåföljden kan förlängas anses vara mycket psykiskt påfrestandeför den internerade. Själva interneringsstämpeln i sig uppfattas också som enbelastning och ett tecken på en defintitiv utklassning. Denallmänna erfarenheten bland anstaltspersonalen är också att de interneradekänner sig mera pressade av sin situation än de fängelsedömda. De långaövervakningstiderna innebär att den som en gång dömts fill internering harsvårt all bli "ren". En vanlig uppfattning hos de internerade är atten intemeringsdom är liktydigt med ett "livstidspapper". De flestainlemerade återfaller ju i brott och även en kortare tids återintagning ianstalt medför att ny övervakningstid om i regel börjar löpa frånfrigivningen. Den omständigheten att han kan åka in och ut frånanstalt utan att någonsin få en definitivt bestämnd tid för påföljdensupphörande att rätta sig efter kan ge den dömde en känsla av hopplöshet ochmotverka hans benägenhet att upphöra med brottslig verksamhet. Sammanfattningsviskan sägas att intemeringspåföljden med den tilllämpning den numera har inteskiljer sig från fängelsestraff i den utsträckning eller har den särskildabetydelse som man urspmngligen avsett. Att den för de dömda har påtagliganackdelar, framför allt av psykologisk natur, är uppenbart. 11 Kritiken mot tidsobestämda påföljder Avredogörelsen i föregående avsnitt framgår bl. a. hur negativt inlerneringsstraffelupplevs av de intagna själva. Myckel av vad som därvid anförts har ocksåbekräftats av personer med erfarenheter från praktiskt kriminalvårdsarbete. Somlidigare nämnis har de tidsobestämda påföljderna i den kriminalpolitiskadebatten emellertid efter hand utsatts för en allt starkare kritik även medutgångspunkt i mera teoretiska synpunkter. Det kan därför vara på sin plats attlämna en översiktlig redogörelse av huvuddragen i denna kritik. 1980/81:76 112 11.1Strafferettslig utUregnelighet og strafferettslige saerreaksjoner (NOU 1974:17) Ensammanfattning av kritiken mot tidsobestämnda påföljder av typ intemering gesav den norske professorn i betänkandet (NOU 1974:17)Strafferettslig utilregnelighet og strafferettslige saerreaksjoner. Christieframför sina synpunkter med anledning av ett förslag om att en tidsobestämndpåföljd - förvaring - skall kunna komma i fråga när brottet i förening med särskiltgärningsmannens sinnestiUstånd och tidigare beteende ger anledning tillantagande att han är särskUt farlig för andras liv, hälsa eller frihet. Trotsatt betänkandet är gammalt kan argumentering fortfarandebetraktas som representativ. Den refereras också i den under avsnitt 4.3nämnda, avgivna princippropositionen till det norska omkriminalpolitiken. ChristiesframstäUning bygger på dittiUs tiUgänglig forskning. Några rön som är ägnadeatt ifrågasätta hans slutsatser har såvitt bekant inte gjorts därefter.Christies kritik skall här redovisas helt kortfattad. Den kan i och för sigsammanfattas i följande punkter Intemeringsstraffetär inte effektivt när det gäller att förhindra allvarliga brott. Intemeringsstraffet skaparoklarheter i påföljdssystemet. Intemeringsstraffet strider motgrandläggande värderingar i vårt samhälle. Encentral fråga är om intemeringspåföljden gör landet tryggare genom att antaletvåldsbrott hålls nere. Det helt övervägande antalet farliga förbrytelserutlöses enligt inte av inneboende krafter hos gärningsmännen utan avde situationer som dessa gämingsmän befinner sig i. De flesta grova våldsbrottbegås sålunda mellan närstående eller bekanta. Man torde inte vinna någontingmed tidsobestämnda straff för denna krets av gärningsmän som sällan tidigarehar varit dömda för våldsbrott. För den samlade allvarliga våldsbrottslighetenhar interneringspåföljden därför mycket liten betydelse. Ävenom man begränsar sig tUl den grapp som har dömts för mycket allvarligabrott möter enligt stora svårigheter att urskilja dem som i framtidenkommer att begå nya brott. I den allmänna debatten anförs ofta exempel påvåldtäktsmän som begått nya våldtäkter etc. och frågan ställs varförmyndighetema inte ingripit med åtgärder för att förhindra återfall. I dessafall vet man att det gått galet och att händelseförloppet bort avbrytas. Detär emeUertid en sak att med facit i hand förklara att en viss person borde haoskadliggjorts. I verkligheten finns ute i samhället en rad personer somtillsynes är lika farliga som gärningsmannen i exemplet före återfallet men sominte begår nya brott. Skall man internera alla till synes farliga personereller endast dl urval av dem? Och hur skall i så fall urvalet ske? 1980/81:76 113 I vissa fall kan man enligt fömtsäga brott medtämligen stor säkerhet. Det gäller särskilt sådana brott som är oftaförekommande. Om en gmpp av tidigare straffade förmögenhetsbrottslingarkan man med ganska hög grad av säkerhet säga att flertalet kommer att begåliknande handhngar . Men situationen blir heh annorlunda om manskaU göra föratsägelser med utgångspunkt i ett enda mycket grovt våldsbrott.Det rör sig här om sällan förekommande gämingar. En föratsä-gelse i dessa fallinnebär som regel att man fångar in ett mycket stort antal felbedömda personer,alltså personer som liknar återfaUsförbrytare men som sviker prognosmakarengenom att inte återfalla i brott. Problemet med dessa "falsktposifiva" öKar i takt med att den handling man skaU förutse bhr meraovanlig. åberopar en tämligen färsk amerikanskundersökning' rörande unga lagöverträdare som gav vid handen att om man genominspärrning skulle hindra hälften av de fåtaliga återfallen i våldsbrott såskulle man skilja ut en grapp som omfattade nio gånger fler personer än somfaktiskt återföll i sådana brott. Med andra ord skulle man tvingas interneraåtta som inte skulle ha återfallit i våldsbrott för varje farlig person manfick tag på. Även om kriminologer och andra vetenskapsmän f. n. inlfekan tillhandahålla ett prognosinstrament som på ett från vetenskaplig synpunktgodtagbart sätt skiljer ut de farliga så torde enligt många ändåvilja hävda att i praktiken så kan folk med prakfisk erfarenhet och hjälp avbl. a. psykiatrisk expertis ta fram det lilla antal farliga individer somsamhällel måste skydda sig emot. En genomgång' av den vetenskapliga Utteratur som finns omkliniska contra beteendevetenskapliga prognoser ger emeUertid enligt Christieinte stöd för den uppfattningen. Ty trots att det intuitivt förefaller rimligtatt fömtsätta att "intensiv, klinisk förståelse av en individ" gerbättre grund för uttalanden om hans framtid än statisfiska metoder, finns detfaktiskt ett mycket stort antal undersökningar som visar precis motsatsen. Avomkring 100 undersökningar med tillfredsställande metodisk nivå, är det baraen enda som visar en klar överlägsenhet för det kliniska skönet. Och ocksådenna enda är omdiskuterad. Det är enligt Chrisfie svårt att finna någol områdeinom samhällsvetenskapema där alla fynd så klart går i samma riktning. Att det kliniska skönet är otillförlitligt gäller även närman begränsar sig till psykiatrikers förmåga att stäUa korrekta prognoserbeträffande asocialt beteende. Det förefaller enligt som ompsykiatriker särskih gör sig skyldiga tiU ett fel, de föratsäger för mycket.Christie hävdar t.o.m. att ' : Predicfion of criminal conduct andprevenlive confinement of convicted persons. 1972, 21, s.717-758, särskilt s. 736-738. . Livermore, . och . Mehl: On the justifications for civil commitment. of LawReview, 1968, 117, 75-96. 8 1980/81. Prop.1980/81:76 114 man i praktiken måste räkna med att det i varje gmppintagna som för ögonblicket är inspärrade på grand av psykiatriskaföratsägelser om våldstendenser, är bara ett fåtal som skulle visa sig våldsbenägnaom de släpptes lösa medan långt fler inte skuUe uppvisa ell sådant beteende. Deforskningsresultat som tyder på detta härrör från ' men liknande tendenserhar belagts i två norska undersökningar. I sammanhanget understrycker skillnaden mellanatt fömtsäga framlida kriminalitet och att fömtsäga ett sjukdomsförlopp.Psykiatrikem kan på yrkesmässig grand med större eller mindre säkerhet - ivarje fall med större säkerhet än folk i gemen - uttala sig om den sannolikautvecklingen av sinnessjukdomar av olika slag och de faror för våldshandlingarsom sjukdomen innebär. Däremot har psykiatrikem ingen specieU kompetens tiUatt uttala sig i frågor om sannolikheten för att icke sinnessjuka personer skaUåterfalla i brott. De tidsobestämnda påföljderna bygger på tanken alt denintagne skaU försättas på fri fot när han är mogen för det, varken förr ellersenare. Men även här möter enligt de berörda svårighetema med attfömtsäga framtida farligt beteende. Att det inte finns något kriterium på när den intagne ärmogen att lämna anstalten leder enligt i praktiken till atttidsobestämdheten ersätts med en synnerligen fast praxis. Men då är det svårtatt som argument för intemering åberopa att tidsobestämdheten ger större möjlighetertiU flexibilitet och prövning av varje intagen individ. Det finns enligt inte heUer någon vetenskapliggrund att tro att de behandlingsåtgärder som vidtas beträffandeintemeringskUentelet har några påvisbara effekter. Antalet undersökningar sominte har förmått att få fram någon som helst behandlingseffekt är såöverväldigande att det f. n. måste sägas vara klart oberättigat att behållasärskilda påföljdsformer med tanke på att den enskilde lagöverträdaren genomadekvat behandling skall vara mindre farlig när han kommer ut ur anstalten.' Tvärtom anser att det från allmänmänskligsynpunkt finns anledning att frukta att intemeringsklientelet skall varafarUgare när del kommer ut än när det gick in i anstalten. De intagna kommer utefter att ha varit underkastade särskilda regler för farliga förbrytare.Farligheten är det centrala temat - också för gärningsmannen. menaratt det inte förefaller helt osannolikt att man kan bli farligare av attstämplas som farlig. * , The law of dangerousness:Some fictions about predictions, i. 1970, 23,24-51. : Abnorme lovovertredere. Univer sitetsförlaget 1966 s. 166 o. : MangelfiiUt utviklede og/eUervarig svekkene sjelsevner. Diagnoser og prognoser. Universitetsförlaget 1966, 115 a. ' För en genomgång av litteraturen, se i"Conference for Directors of ", Council ofEuropé, 1964. 1980/81:76 115 Encentral punkt i interneringspåföljden är att tiden för frihetsberövandet kanförlängas, inle på grund av vad som skett i del förflutna, ulan på grund avförväntningar om framtiden. menar att del helt strider molgrundläggande värderingar i vårt samhälle om vad som är riktigt att göra molmänniskor att spärra in dem inte på grund av vad de har gjort men på grund avvad de kanske komr " att göra. Tidsobestämda påföljder innebär straff förogjorda handlingar. Brottet mot degmndläggande värderingarna blir enligt än mer markerat genomavsaknaden av möjlighet att fastställa huruvida de ogjorda handlingama någonsinskulle ha begåtts. En grundläggande princip i straffrätten är att hellre friaän fälla. Det är bättre att låta tio skyldiga gå fria än att en oskyldig döms.Men intemeringspåföljden bygger på den motsatta principen. Det är bättre att endel som inte skulle ha begått en viss typ av farlig handling sitter inspärradeän att en som skulle ha begått en sådan handling slipper ut. Det kan med foghävdas att samma säkerhetsmarginaler, som iakttas i brottmål vid prövning avden åtalades skuld, bör tillämpas även vid prövningen av om fara föreliggeratt han kommer att återfalla i brott. De som värnar omintemeringspåföljden bör enligt Chrislie noga överväga hur stor risk man kantillåta för felbedömningar. Kan man godta det ovan nämnda prognosförfarandetsom innebär åtta överflödiga inspärrningar för att hindra en farlig? Eller börgränsen sättas vid tre överflödiga för alt hindra en farlig? Och hur längeskall en person sitta inspärrad på grund av en 25-procentigsannolikhet? Sistnämnda siffra -en av fyra korrekt föratsagd - är den somnorska eftemndersökningar av vålds- och sedlighetsundersökningar kommit framtill. 11.2Nytt straffsystem (1977:7) 1Brå-rapporten straffsystem återfinns många av de tankegångar somredovisats i föregående avsnitt. Där konstateras sålunda alt det grundläggandeprakfiska och vetenskapliga problemel är med vilken grad av säkerhet man kanidentifiera personer som kommer att begå brott . 1 sammanhangetpåpekas också att denna frågeställning inte är unik för straffrätten ochkriminologin utan har motsvarigheter inom t.ex. socialvård och medicin.Forskningsresultaten på dessa senare områden pekar också i samma riktning. Vissaundersökningar tyder på att man kan identifiera vissa grapper med hög risk förframtida kriminalitet. Däremot har man inle lyckats utveckla metoder som gördet möjligt att ange vilka enskilda lagbrytare inom en sådan grapp som kommeratt återfalla i brott. Svårigheten är särskilt påtaglig om det är verkligtgrova - och därmed sällsynta - brott man vill fömtsäga. Den grad av säkerhetmed vilken bestämda individer kan identifieras som framtida lagbrytare berornämligen bl.a. på grandrisken, dvs. 1980/81:76 116 hurvanligt det man vill förutsäga är. Man får speciellt svårt med sällsynta ochkanske grova brott, dvs. brott med låg grundrisk. Detär en allmänt accepterad ståndpunkt att i vart fall mer drastiskt ingripande ipreventivt syfte skall få användas endast om de brott man därigenom tror sigkunna undvika är av mycket allvarligt slag. Man har i teorin mestadels hänförtsig fill våldsbrott. I prakfiken har dock t.ex. intemering, som har ett uttalatsyfte att oskadliggöra, ofta använts vid förmögenhetsbrott. Ju allvarligare ett brottär desto ovanligare är det i regel och desto svårare är det därmed attförutsäga. Det är således t. ex. nästan omöjligt att ange personer som i framtidenkommer att begå grova våldsbrott. För övrigt är många av dem som begår sådanaostraffade. De brotten kan inte under några omständigheter hindras genom straffsom gmndas Vå tanken om oskadliggörande. 1 så fall skulle man nämligen varatvungen att helt skära av sambandet mellan brott och straff och ingripa motmänniskor oavsett om de har begått något brott eller ej. Det betyder att ävenom föratsägelsen beträffande de redan identifierade lagbrytamas framtida beteendevore goda, skulle sådana föratsägelser inte kunna hindra mer än en del av debrott det är fråga om. Men fömtsägelsen är mycket svår även om man som urvalbegagnar personer som redan har begått sådana brott. Den statistiskt troligasteprognosen är alt återfall inte kommer att ske. Om man vid särskilt grovabrott skall använda risken för framtida brott som kriterium vidstraffbestämningen, blir konsekvensen alltså antingen att de flesta av dem manvill komma åt går fria eller att man ingriper mol relativt många som inteskulle komma att begå de förmodade brotten. I del första fallet geroskadliggörande så låg effektivitet att dess värde blir försumbart. 1 det andrafallet kommer man i en oacceptabel konflikt med vedertagna och viktigarättssäkerhetsanspråk. Det moraliska problemet ärnämligen alt oskadliggörandet som motiv för straffrättsligt ingripande är straffar en person - inte för det han gjort utan för vad man antar atthan kommer att göra. Den som utsätts för en sanktion som är strängare än densom bmkar följa på del brott han begått med mofiveringen att han därmed skallförhindras att återfalla kommer alltså att avtjäna straff för brott som haninte gjort sig skyldig till. Detta strider mot väsentliga rättssäkerhetskravoch liknar det fall att man dömer en oskyldig. De som förespråkarsärregleringar inom påföljdssystemd för personer som anses vara farliga hävdari allmänhet att det är en fördel att under verkställigheten kontinuerligt kunnapröva hur stor risken för framtida brott är. De sanktioner som brakartillgripas för sådana personer är därför i regel tidsbestämda. Med en sådanlösning står knappast något att vinna, eftersom det inte finns mycket som talarför att de föratsägelser som kan göras under verkställighetens gång är nämnvärtsäkrare än de som kan göras i samband med domstolens handläggning av målet. Prop.1980/81:76 117 hartiU uppgift att fatta beslut om frigivning har insett dessa svårigheter visarden omständigheten att den överväldigande majoriteten av dem som undergårinternering friges i omedelbar anslutning till utgången av minsta tiden. Omman vill tillmäta risk för återfall i brott betydelse vid påföjdsbesläm-ningen,torde det viktigaste kriteriet för en sådan fömtsägelse vara den dömdestidigare kriminalitet. Ju fler gånger han återfallit desto större är risken föratt han kommer att göra det på nytt. Detta kan i så fall tala för att tidigarekriminalitet skaU ges inflytande på straffbestämningen. Om man vid val avpåföljd för det aktuella brottet i stället för en återfallsprognos begagnar ettstraffvärderesonemang och väger in tidigare lagföringar, kommer straffet redanav den anledningen att bli strängt. Som en bieffekt uppkommer ett visstoskadliggörande. Det är därför överflödigt att begagna oskadliggörandet somsärskilt kriterium eftersom del inte behövs för den effekt man önskar. förordas att interneringspåföljden avskaffas. 11.3Om kriminalpolitikken (St meld nr 104,1977-78)