prop · G403114 · 1980-12-31 00:00:00 — Det sagda kan t ex gällaexpeditioner, aktuariekontor, inskrivningsavdelningar vid tingsrätt m m.Personalen torde i princip inte ha någon skyldighet att släppa in allmänheteneller eljest bistå dem på andra tider än som gäller för respektive expeditionseller avdelnings öppethållande. Allmänhetens möjlighet att övervara offentligaförj-iandlingar vid domstolen är inte begränsad till utan denna rättgäller givetvis så länge förhandlingen pågår. Av stor betydelse frän säkerhetssynpunkt är läsningen avolika utrymmen vid myndigheten. I första hand avses utrymmen dit allmänhetenöverhuvudtaget inte bör ha tillträde. Men även sådana lokaler som allmänhetenunder vissa tider har rätt att besöka bör vara låsbara för attförhindra att obehöriga pä andra tider stör verksamheten. Inget hindrar att maninom domstolen sätter upp skyltar om att t ex förbud råder för allmänhetenstillträde till vissa 1980/81:114 76 utrymmen eller att tillträde dit fär äga rum endast undervissa tider. Domstolen äger i princip själv besluta om vilka utrymmen, ingångareller passager som bör vara låsta eller låsbara. Brandmyndigheterna kan dockställa krav på att vissa dörrar går att öppna i händelse av utrymning vidbrand. Vid flera domstolar finns förutom en huvudentré ävenseparata ingångar till olika avdelningar eller funktioner inom myndigheten.Detta försvårar emellertid kontroll- och övervakningsmöjligheterna, särskilt omallmänheten genom en sidoingäng kan ta sig även till andra eller övriga delarav domstolen. Frän säkerhetssynpunkt bör en domstol bara ha en entré somallmänheten kan utriyttja. Eventuella sidoingängar bör helst stängas eller kunnautnyttjas endast av personal. .Ändringsätgärder av detta slag kan i en del fallkräva viss ombyggnad. I anslutning till allmänhetens entré bör finnas någon formav reception, informationsdisk eller liknande, varifrån det bl a går attkontrollera in- och utpassering vid myndigheten. Vid ett flertal domstolarfinns myndighetens telefonväxel placerad vid allmänhetens entré vafvidtelefonisten även tjänstgör som receptionist. Receptionen bör alltid varabemannad. Den eller de som har denna uppgift vid myndigheten skall i förstahand bistå allmänheten, parter och andra med upplysningar och information. Detfinns emellertid inget sorn hindrar att personer som önskar tillträde tilldomstolen i förekommande fall också tillfrågas om sitt ärende. Vid de allmänna domstolarna bör finnas lokaler som kananvändas för tillfällig förvaring av häktade och andra frihetsberövadepersoner. Att det finns tillgång till sädana utrymmen är av väsentlig betydelsenär det gäller att minska risken för rymning eller fritagning i samband medförhandling. Föreligger det sädan risk bör under alla förhållanden tillses attkriminalvärdspersonalen inte tvingas att vistas med den frihetsberövade iväntrum eller annan lokal utanför rättssalen, där även ähörare och andra somskall delta i rättegången uppehåller sig. 1980/81:114 77 Larmanordningar som träder i funktion vid överfall ochinbrott kan förebygga brott eller motverka effekten därav. Överfallslarm börfinnas i varje förhandlingssal, i receptionen och i de lokaler där frihetsberövadepersoner tillfälligt förvaras. Larmen bör ha larmgivare ivaktmästarexpeditionen och receptionen samt i förekommande fall isäkerhetschefens rum (beträffande säkerhetschef se nedan). I vissa situationerav överfallskaraktär är s k tyst larm att föredra. En beväpnad väldsverkare somt ex ställt omgivningen inför vapenhot kan lätt känna sig provocerad om hanmärker att larm utlösts. Härmed ökas riskerna för överilade och desperatavåldshandlingar. För inrättande av larm med larmgivare i polisstation krävssärskilt tillstånd av polisstyrelse. Vid ett flertal domstolar, främst vid de större allmännadomstolarna, finns personer anställda som har ordningsvaktsförordnande. Detgäller vanligtvis personal som är anknutna till vaktmästarexpeditionen. Ordningsvakthar inom ramen för sitt förordnande större möjligheter att ingripa än övrigpersonal. Som tidigare omnämnts (se avsnitt 7.4) har ordningsvakt i vissutsträckning samma befogenheter som polisman och kan t ex ingripa med våld omsä behövs för att komma tillrätta med ordningsstörare. Domstolen brukar göraansökan hos polisstyrelse om ordningsvaktsförordnande för personal. Enligt ordningsvaktsutredningen(SOU .1978:33 s 213-214)bör emellertid verksamheten vid allinän domstol och andra liknande offentligainrättningar i princip kunna fortgå utan att ordningen i lokalerna behöverupprätthållas av ordningsvakt. Särskild hänsyn bör tas till allmänhetens rättatt anonymt besöka lokalerna" och ta del av pågående offentligaförhandlingar. Endast då verkligt beliov därav harkonst;iterats bör ordningsvaktsverksamhet få bedrivas i sädana lokaler. Morordningsstörningar till undantagen bör man enligt utredningen ko.nnna tillrättimed dem genom polisingripanden. Vid kammarrätten i och vid tingsrätthar anordnats permanent bevakning genom väktare. Dessa väktare torderegelmässigt inneha ordningsvaktsförordnande. Saknas sådant förordnande har väktaren inte andra befogenheter än gemene man. 1980/81:114 78 åtnjuter dock skydd enligt 17 kap 5 § BrB. Väktaren kangenom sin närvaro ha en viss preventiv effekt. Väktarna är även i de flestafall särskilt utbildade i säkerhetsskyddsfrågor. Av betydelse frän säkerhetssynpunkt är även att personalenfär erforderlig information i säkerhetsskyddsfrägor. Informationen bör i förstahand ta sikte pä personalens egen säkerhet och hur de bör uppträda i enallvarlig situation. Oet framstår bl a som angeläget att personalen känner tiilvilka ulrymningsvägar som finns, hur man slär larm och vad som dä händer etc.Informationen får ges mot bakgrund av de lokala förhållandena och med hänsyntill den enskilda domstolens belägenhet, lokalsituation, utrustning m m.Polisen torde i viss utsträckning vara villig att medverka och biträda medsynpunkter i dessa frägor. 8.6 Säkerhetsaspekter på nybyggnad avdomstol och dom- För att ett tillfredsställande säkerhetsskydd pä siktskall kunna åstadkommas vid domstol är det givetvis av stor betydelse attsäkerhetsaspekterna beaktas vid planeringen inför nybyggnation. Bestämmelser om säkerhetsskydd finns som tidigare omnämntsi kungörelsen(1966:273) om säkerhetsskydd vid statsmyndigheter(säkerhetsskyddskungörelsen). Enligt föreskrifter i denna kungörelse åliggerdet statsmyndighet som liar befattning med uppgift eller förhållanden som angårrikets försvar eller landets säkerhet i övrigt, att vidta ätgärder försäkerhetsskydd inom sitt verksamhetsområde. Säkerhetsskyddet innefattar bl askydd mot att innehållet i hemlig handling eller annan uppgift av betydelse förlandets säkerhet kommer till obehörigas kännedom och skydd mot obehörigastillträde till anläggning m m, där hemlig handling eller annat av betydelse förlandets säkerhet förvaras eller verksamhet av sådan art bedrivs. Myndighet sorninte endast tillfälligt har befattning med uppgift eller förhållande som angårlandets säkerhet skall utse en tjänsteman i ledande ställning att somsäkerhetschef handha skyddet. Säkerhetschef finns utsedd vid några av destörre domstolarna där hemliga informationer förekommer i större utsträckningoch där säkerhets- 1980/81:114 79 frågor i övrigt har en framskjuten plats i myndighetensverksamhet. Särskilda föreskrifter om säkerhetsskydd inom myndighetens verksamhetsområdemeddelas av myndigheten i samråd med, för domstolarnas del,. Allmänna föreskrifter om tillämpningen samt råd ochanvisningar finns i AFSäk 1970 (Allmänna föreskrifter om tillämpningen avsäkerhetsskyddskungörelsen) utfärdade av rikspolisstyrelsen.Rikspolisstyrelsen har vidare för alla myndigheter utfärdat anvisningar för dettekniska säkerhetsskyddet, TSäk 1970. Av intresse är även omplanering av säkerhetsskydd i förvaltningsbyggnader, 126. Rapporteninnehåller riktlinjer för behandlingen av säkerhetsskyddsfrägor innefattandeanvisningar i fråga om bl a tilJträdesskydd, sektetessskydd och skydd motstöld, skadegörelse och sabotage. Med stöd av bl a dessa allmänna föreskrifter ochanvisningar och med beaktande i övrigt av förhållandena vid domstol bör, utövervad som anförts i föregäende avsnitt, bi a följande framhållas. För att åstadkomma ett tillfredsställande tillträdesskyddbör de utrymmen till vilka allmänheten har tillträde helst vara helt åtskildafrån övriga utrymmen. Detta innebär att förhandlingssalar, väntrum utanförförhandlingssalarna, allmänhetens toaletter, advokatrum och liknande bör liggaskilda frän övriga lokaler. De dörrar som mäste finnas mellan dessa utrymmenoch övriga utrymmen bör vara så få som möjligt och låsbara. Rättssalar och överläggningsrum bör ha nära och helstdirekt förbindelse med varandra. De bör kunna näs frän tjänsterummen utan attallmänhetens väntrum behöver passeras. De utrymmen till vilka allmänheten har tillträde bör kunnanås genom en och samma hall respektive trapphall. Frän denna bör man inte kunnata sig in i andra utrymmen. I entréplanet bör, som tidigare påpekats, finnas enreception. Passage från entréhallen till allmänhetens övriga utryminen, via tex en trapphall, bör kunna förhindras genom en läsbar inpasseringsdörr som kan manövreras automatiskt Prop.1980/81:114 80 Tillträde till receptionen bör kunna skeendast frän utrymme bakom den läsbara inpasseringsdörren. Dörr till receptionenskall vara låsbar. Personalen bör för inpassering endast kunna utnyttja eningång. Om allmänheten skall äga tillträde till kurslokaler,restaurang eller liknande inom myndigheten bör detta beaktas vidlokalplaneringen sä att allmänheten inte därigenom fär möjlighet att skaffa sigtillträde till andra delar av byggnaden. För att åstadkomma ett tillfredsställande inbrottsskyddeller skydd mot annat intrång bör, med undantag för '-ntréhallarna, ingafönster i byggnaden sitta på ett lägre avstånd från marken än tvä meter. Framför allt de allmänna domstolarna har, som tidigareomnämnts, behov av lokaler för tillfällig förvaring av anhållna, häktade ellerandra frilietsberövade personer. 1 dessa lokaler sl Om offentlig försvarare i samband med förhandling önskarsamtala rned klient som är berövad frilieten, får vakt-eller fångvårdspersonalinte närvara utan medgivande. Nämnda personal är dock ansvarig för att samtaletkan äga rum under förhållanden och i lokal som från säkerhetssynpunkt ärtillfredsställande. Det är mot denna bakgrund angeläget att även samtalsrumeller annat liknande utrymme :om är avsett för sådant ändamål görs flyktsäkertoch eventuellt förses med överfallslarm. Prop.1980/81:114 81 Genom att inga fönster i byggnaden (med undantag förentréhallar) sitter på ett lägre avstånd från marken än två rneter samt genomspärranordning i entréhallen underlättas möjligheterna att förhindra rymningeller fritagning av frihetsberövade personer i samband med rättegångar. Ommöjligt bör av samma skäl undvikas att förhandlingssalarna förläggs på förstavåningsplanet. 8.7 Ingripanden och andrapersonåtgärder I den brottsförebyggande verksamheten och när det gällerpolisens i övrigt oreglerade uppgifter enligt 2 § PI torde polisens ingreppsbefogenheteri princip vara begränsade till att avse förehavanden på allmän plats, ellerförehavanden som äger rum på enskilt område men sorn återverkar menligt päomgivningen. Begreppet allmän plats i denna bemärkelse har i huvudsak sammautvidgade innehåll sotn enligt BrB. (a a s 28-31). Detta innebär attpolisen är både berättigad och skyldig att ingripa mot ordningsstörningar ellerandra faror som kan hota allmänheten pä sådana platser. I fråga om domstol harsåledes polisen ett självständigt ansvar beträffande de utrymmen vid.myndigheten som allmänheten har tillträde till. Särskilda regler gäller dock ifråga om förhållandena i rättssalen under tid förhandling pågår, varom mera iavsnitt 10.2.2. Inom ramen för uppgiften att upprätthålla allmän säkerhet mästedet också anses åligga polisen att i erforderlig utsträckning verka för attdomstolens verksamhet kan bedrivas under betryggande former. Det ansvar somsålunda åvilar polisen innebär dock inte att det föreligger någon allmänskyldighet för polisen att stadigvarande tjänstgöra vid domstol i syfte attförebygga brott eller för att komma tillrätta med ordningsstörningar. Attförebygga faror av denna art ankommer som förut omnämnts även på myndighetensjälv. I den mån domstolens resurser inte räcker till mäste det naturligtvisåligga polisen att ingripa. Enligt 24 kap 7 § 2 st RB får envar gripa den sorn begåttbrott, vara kan följa fängelse, om han påträffas på bar gärning eller flyendefot. får även gripa den som är efterlyst för brott. 6 1980/81. Prop.1980/81:114 82 gripande i denna bemärkelse betecknar således ettstraffprocessuellt tvängsmedel. Den som gripits skall enligl nämnda stadgandeskyndsamt överlämnas till närmaste polisman. Av bestämmelser i 24 kap 2§ 2 stBrB följer att om någon som skall berövas friheten, dvs gripas, försökerundkomma eller hindra den som äger verkställa gripandet, den sistnämnde färbruka "det våld som med hänsyn till omständigheterna mä ansesförsvarligt". Vem som helst av personalen vid en domstol har såledesbefogenhet att gripa den som anträffas pä bar gärning dä han begår brott av denbeskaffenheten att fängelse kan följa pä brottet. I anslutning härtill fårpersonalen använda försvarligt våld om vederbörande försöker hindra ätgärdeneller fly. Personalen torde därjämte vara berättigad att låsa in vederbörande iavvaktan pä att polis kommer till platsen. För de allra flesta brotten enligt BrB är stadgatfängelse. Detta gäller t ex misshandel - med undantag för ringa sädan -,ofredande, olaga hot, samtliga förmögenhetsbrott med undantag av fyndförseelse,störande av förrättning eller av allmän sammankomst, våld eller hot mottjänsteman, våldsamt motstånd m m. Det bör i detta sammanhang framhållas attför domarpersonal och vissa andra tjänstemän vid en domstol gäller att det ideras befattningar ingår att utöva myndighet och att förgripelser pä sädananställd i hans myndighetsutövning är belagt med strängare straff än eljest. Påföljden för brottet olaga inträng är därernot inormalfallet endast böter. Varken domstolspersonal eller ordningsvakt hardärför nägon rätt att gripa en person som gör sig skyldig till sädant brott.Polisman äger däremot som ovan framhållits (avsnitt 7.3) oavsett brottetssvårhetsgrad, gripa den som begått brott om han är okänd ocli vägrar uppge namnoch hemvist. Polisman har därjämte en allmän befogenhet att ingripa för attavbryta påbörjade brottsliga förehavanden. Det finns emellertid inget som hindrar att personalen, omde misstänker att den person som de påträffar inte har någon godtagbaranledning att vistas inom domstolen, tillfrågar vederbörande om hans ärende.Inte heller föreligger det något hinder mot att den obehörige uppmanas attlämna lokalen eller domstolen och att en anställd åtföljer honom till utgången. Prop.1980/81:114 83 Om brottet olaga intrång är att anse som grovt ärpåföljden fängelse i högst . kan alltså i och för sig gripa den sombegär detta brott. Som grovt brott torde bl a kunna betecknas ett olaga intrångsom sker i syfte att begä våldshandling mot person (m fl: Kommentartill I 4 uppl 1973 s 197). Att i förekommande fall klargöra omomständigheterna är sädana eller att brottet eljest är att anse som grovt tordeemellertid vara en mycket vansklig uppgift. Annan än polisman bör därförbestämt avrådas från att gripa den som misstankes för olaga intrång underåberopande av att brottet är grovt. Den som ingriper på detta .sätt utan att hagodtagbara skäl kan riskera att fällas till ansvar för olaga frihetsberövandeenligt 4 kap 2 § BrB eller för olaga tvång enligt 4 kap 4 § samma balk. 8.7.3 Omhändertagande och avlägsnande Vid tillämpning av säväl 3 § 1 p LTO som LOB gäller iprincip samma utvidgade allmänplatsrekvisit som enligt BrB. I fråga om sådanautryrnmen vid domstol dit allmänheten har tillträde har därför både polis och ordningsvaktbefogenhet att t ex omhänderta den som där stör den allmänna ordningen eller ärsä berusad att han inte kan ta vård om sig. Sådant omhändertagande fårgivetvis ske tvångsvis. LOB har enligt 9 § företräde framför omhändertaganderättenenligt LTO. I den mån ordningsstöraren är berusad men inte kan anses vara säpåverkad som förutsattes i 1 § LOB, kan dock ingripande ske med stöd av 3 § 1 pLTO. Föreligger förutsättning för tillämpning av 3 § 1 p LTOtorde säväl polis som ordningsvakt vara berättigad att, i stället för attomhänderta vederbörande, avlägsna honom. När det gäller den brottsförebyggande befogenheten enligt3 § 2 p LTO att "avvärja straffbelagd gärning" föreligger inte någotallrnänplats- eller offentlighetsrekvisit. Polisens befogenheter att ingripa idetta syfte torde kunna ske även på enskilda platser och oavsett omvederbörande stör allmän ordning eller inte. Polisen har därjämte en alirnänbefogenhet att ingripa dä någon gjort sig skyldig tili brott, oavsettsvårhetsgrad och plats. Denna befogenhet skulle t ex kunna tas i anspråk ifråga om personer som uppehåller sig inom en domstol under sådana förhållandenatt han gjort sig skyldig till 1980/81:114 84 Med stöd av 3 § 2 p LTO och/eller 2 § PItorde polisen även vara berättigad att tvångsvis om sä erfordras avlägsna denobehörige (ang polisens befogenhet att avlägsna se avsnitt 7.2). Huruvida ävenordningsvakt har rätt att omhänderta eller avlägsna obehörig, som inte störordningen eller utgör en fara för denna och som befinner sig pä enskilt område,framstår däremot som i viss män diskutabelt, med hänsyn bl a till attordningsvakts huvuduppgift främst måste anses vara ordningshällning. Beaktasbör även att ordningsvakt inte har samma rätt som polisman att ingripa vidbötesbrottslighet. 1 och för sig finns visst stöd för sådana ingripandeneftersom 3 § 2 p LTO gäller även beträffande ordningsvakt. 1 en nödvärnssituation äger envar bruka våld utan att detmedför ansvar. Nödvärn fär enligt 24 kap 1 § BrB tillgripas dels för attavvärja ett påbörjat eller överhängande brottsligt angrepp på person elleregendom, dels för att betvinga den som med våld eller hot om våld eller påannat sätt hindrar att egendom återtas på bar gärning, dels för att hindra någonatt olovligen intränga i rum, hus, gärd eller fartyg samt dels för att frånrum, hus, gård eller fartyg avlägsna nägon som inträngt olovligen eller, om detär bostad, eljest vägrar att på tillsägelse lämna denna. För ansvarsfrihet förutsätts att handlingen inte medhänsyn till angreppets beskaffenhet och det angripnas betydelse är uppenbartoförsvarlig. Har någon gjort större våld eller svårare skada än vad som kananses medgivet (s k nödvärnsexcess) si Nödvärnsbestä:nmelserna förutsätter inte att nödvärnetutövas endast av den angripne. Den som kommer den angripne till hjälp har sammarätt som denne. Nödvärnsreglerna innebär således att var och en har rättatt ingripa med våld not brottsligt angrepp pä person eller egendom, t ex föratt avvärja misshandel eller skadegörelse. Försvarligt våld fär vidare brukasför att t ex ta ifrån en tjuv det stulna, om han anträffas pä bar gärning. Prop.1980/81:114 85 Nödvärnsreglerna innebär även en rätt att med våld hindraden sorn olovligen försöker tränga in i rum, hus, gärd eller fartyg. Nödvärnsrättföreligger säledes även mot vissa intränganden som är straffbelagda som olagainträng. Kriminaliseringen i sistnämnt hänseende sträcker sig emellertid längreoch avser betydligt fler utrymmen än som omfattas av nödvärnsrätten.Nödvärnsrätt torde dock föreligga för det fall att nägon olovligen försökertränga in i t ex ett tjänsterum eller i en för allmänheten läst expeditionunder annan tid än expeditionstid. 1 fråga om rätten att avlägsna måste detvara klarlagt att vederbörande verkligen inträngt olovligen, något som kan varasvårt att avgöra i domstolsmiljö. Det räcker säledes inte med att konstateraatt vederbörande vägrar att avlägsna sig trots uppmaning. Det bör framhållasatt nödvärnsreglerna i fråga om rätten att med våld hindra eller avlägsna obehörigapersoner överhuvudtaget torde vara mycket svära att tillämpa vid domstol, därofta en vid krets personer har rätt alt uppehålla sig i skilda angelägenheter. Som ett komplement till bestämmelserna om nödvärn finns i24 kap 4 § BrB ett stadgande om ansvarsfriiiet för den som handlar i nöd.Nödhandling fär företas av envar för att avvärja fara för liv eller hälsa,rädda värdefull egendom eller annan av sädan orsak. Som förutsättning föransvarsfrihet gäller kravet pä att gärningen med hänsyn till faransbeskaffenhet, den skada som åsamkats annan och omständigheterna i övrigt måsteanses försvarlig. Vid nödexcess gäller samma regler som vid nödvärnsexcess. 8.7.6 Restriktivitet beträffande ingripande avpersonal m m Sammanfattningsvis kan alltså framhållas attbestämmelserna om gripande, nödvärn och nöd drar upp gränserna i fråga orndotnstols-personalens rättsliga möjligheter att med tvångs och våldsåtgärderkomma till rätta med brott eller andra störningar av ordning och säkerhet viddomstol. Någon skyldighet att ingripa föreligger emellertid inte ochredogörelsen har givetvis inte skett i syfte att rekommendera personalen attingripa så snart möjlighet härtill ges enligl nämnda bestämmelser. Medhänsyn till personalens säkerhet 1980/81:114 86 och till domstolarnas funktion och verksamhet måstehuvudregeln vara att ingripanden med våld inte bör ske i annat fall än då dettaframstår som oungängligen nödvändigt i betraktande av omständigheterna ellerden fara som hotar. 1 största möjliga utsträckning bör man försöka kommatillrätta med allvarligare störningar genom polisingripanden eller undantagsvismed hjälp av ordningsvakt. Det finns i delta sammanhang anledning atl understrykavikten av att personalen i en allvarlig situation inte uppträder på sädant sättatt de utsätter sig själva eller andra för ökade risker. Det är säledesväsentligt att man försöker bevara lugnet och sinnesnärvaron. Framför allt börman vara införstådd med att belägenheten inte kräver några hjältedåd. Ställs någont ex inför ett väpnat hot skall han självfallet inte ta några personligarisker. Bestämmelserna i förutsätter att rätten, i första handrättens ordförande, har ett exklusivt ansvar för förhandlingens gång ochförhållandena i rättssalen. Denna grundsats framträder tydligast i 5 kap 9 § RBvari stadgas att det ankommer pä rättens ordförande att upprätthålla ordningeni rättssalen. För det när.mare innehållet i denna bestämmelse hänvisas tillavsnitt 5. 1 praktiken verkar ordföranden för ordningensupprätthållande genom att ge erforderliga uppmaningar och tillrättavisningartill den som stör förhandlingen. Regelmässigt brukar därvid rättelse ske.Utvisning tillgripes först då den störande personen inte ätlyder ordförandensuppmaning. För det fall att någon som stört ordningen och blivit tillsagd attlämna rättssalen vägrar att efterkomma detta kan, särskilt om störningarna ärav allvarlig beskaffenhet och vederbörande kan befaras fortsätta där.med,häktning tillgripas. Förordnande om häktning torde dock meddelas i renaundantagsfall. Om rätten inte finner att en sädan ingripande åtgärd börtillgripas uppkommer frågan i vad män våld får användas t ex av företrädare fördomstolen eller annan vid avvisning eller avlägsnande. Bestämmelsen i 5 kap 9§ RB saknar uttrycklig föreskrift om delta. Befogenheten att bruka våld motperson får ses mot bakgrund av det i 1980/81:114 87 2 kap 6 § RF stadgade förbudet mot påtvingat kroppsligtingrepp utan stöd i lag. Viss tveksamhet kan möjligen råda om och i vilkenutsträckning bestämmelsen kan anses innefatta sådant direkt eller indirekt stödför våldsanvändning. (Jmf ordningsvaktsutredningen 1978:33 s 71-73 ochrältighetsskyddsutredningen 1978:34 s 92). Rättens ordförandes befogenhetatt utvisa ordningsstörare måste enligt mening främst anses haavseende pä rätten att fatta beslut härom och inte på den rent faktiskaåtgärden. Själva genomförandet bör sålunda ankomma pä annan. Enligt domstolsverketsuppfattning bör endast polis eller ordningsvakt anförtros denna verkställandeuppgift.