prop · G4033 · 1980-12-31 00:00:00 — Sådan dispensskall kunna ges i alla de fall dä erforderlig information för att uppfyllakontrollkravet framgår av de handlingar - exempelvis fakturan, som tillämpas irutinen mellan industriföretag och skrothandlaren. Det är väsentligt att de kostnader som sammanhänger delsmed hanteringen av skrot inom företagen, dels med försäljningen av skrot frånindustriföretag till skrothandeln inte ökas genom ett administrativt betungandekontrollsystem. Mot denna bakgrund vill förbundet med instämmande hänvisa tillvad som anförts i Sverigs Mekanförbunds remissvar. De i förslaget till förordning av handel med skrot i SS 13och 14 inskrivna bestämmelserna om inköpsnotor och om vilka uppgifter dessaskall innehålla synes enligt förbundet ha sitt berättigande endast i de fallallmänheten eller skrotuppköpare levererar till skrothandlare men inte i defall fasta handlare gör sina inköp från industrin. Den brottslighet somuppmärksammats i samband med handeln med skrot har sävitt förbundet kan bedömaendast anknytning till det förstnämnda slaget av affärer. Fasta skrothandlarebör således befrias frän den även för säljaren mycket betungandeuppgiftsskyldighet som föreslås i utredningen genom att i förordningen införesen undantagsbetämmelse med ovan angivet innehåll. (se 2.1) Vi övergår därefter till kontrollsystemet. Detta börmöjliggöra för polisen att få rimlig hjälp i efterspaning av stulnaskrotpartier, men får inte innebära sådana krav som i onödan framtvingar extrapappersexercis. Inköpen avbåde järnskrot och metallskrot sker i mycket betydande utsträckning genomleveranser från företag av varierande storiek till skrotindustrier, som harleveransavtal på terminsbasis. För denna typ av affärer har mellan säljandeföretag och köpande skrotindustri utbildats rutiner beträffande fakturering,godsets beteckning etc. som fungerar utmärkt i praktiken. Endast iundantagsfall är härvid aktuell den typ av stulna skrotvaror sompolismyndigheternas efterspaning brukar gälla. Det är viktigt att förordningeninte utformas så att den eventuellt framtvingar att för denna typ av affärer iefterhand utskriva "inköpsnotor" som inte har någon vettig funktionför handeln utan endast vore s. a. s. självändamål. Vi vill starkt framhålla att det riktiga måste vara att iförfattningstexten ange realistiska krav, som svarar mot vad man rimligen kankräva för respektive typ av affärer. Man bör inte formellt ha ett mycketdetaljerat och tyngande system (som förslaget skulle kunna leda till om dettolkades strängt) och lita till att dispensgivning skall göra systemet hanteriigt.Detta skulle ge utrymme för mycket stora skillnader i arbetsbetingelserna för Prop,1980/81:3 285 skrotföretagpå olika håll i landet. Även om de nuvarande, större polisdistrikten harbättre resurser än förr är de tyngda med mängder av angelägna uppgifter och harendast på några få håll i landet personal avdelad för att syssla särskilt medskrotfrågor. I stor omfattning kommer dispensfrågorna att handläggas avpersoner som bara obetydligt kommer i beröring med skrothandelsförordningen ochhar föga förtrogenhet med de praktiska problemen. Utvecklingen skulle säkertbli den att på sina håll dispens meddelades i betydande omfattning under detatt pä andra håll man vid handläggningen av dispensansökningar skulle "tadet säkra för det osäkra" och hellre fordra strängt iakttagande avförordningens bokstav än gå med på dispenser, vars praktiska följderhandläggaren känner sig inte riktigt behärska. Man skulle då få ettsystem där en del skrotföretagare i landet nödgades följa ett tyngandeadministrativt system som andra skrotföretagare till följd av rimlig dispensgivningslapp ifrån. Vad utredningen uttalar ifrågan om dispensgivning undanröjer inte sådana farhågor som här angivits.Visserligen sägs (sid. 174) att "enligt utredningens uppfattning bör(dispensmöjligheterna) utnyttjas i åtskilliga fall". Men omedelbartdärefter hänvisas till avsnitten om antikviteter och konst, handel med ädlametaller samt auktionshandel, vilket inte ger intrycket att dispenser skall ibetydande utsträckning beviljas normal skrothandel. Det därefter (sid. 175)gjorda tillägget "Också i andra fall bör dispensmöjligheten kunnautnyttjas" anser vi inte lämnar polismyndigheterna tillräckligt stöd förderas bedömningar. I specialmotiveringen till § 16 namnes (sid. 238) säsom endaexempel på dispens-situation metallsmäl-tande verk, vilket ytteriigare ökarrisken för att polismyndigheterna kan uppfatta saken som att dispens skall gesendast i mycket speciella fall. Vivill därför föreslå att i propositionen klargöres att dispens skall ges i allasådana fall där man med hänsyn till skrotföretagets organisation ochaffärsmetoder har anledning räkna med att hanteringen sker på ett mönstergilltoch lojalt sätt. Imotsats till gällande bestämmelser kommer uppköpare enligt utredningensförslag att erhålla möjlighet att inneha upplagsplats för förvaring av skrot.Enligt förslaget torde uppköpare kunna bearbeta gods om detta sker utanmaskinell utrustning och utan att behöva betraktas som fast handlare. Detta kanmedföra att stöld- och hälargods på upplagsplatsen snabbt kan göras oidentifierbart.Uppköpare, som medges rätt till upplagsplats, kan komma att i inte ringa omfattningallt efter rörelsens utvidgning bedriva rörelse med inköpsställe ochbearbetning av skrot. De skillnader mellan fasta handlare och uppköpare somkommer att uppstå i praktiskt hänseende blir mycket små och med beaktande avpolisens begränsade resurser för kontroll och tillsyn är det tveksamt om uppköparbegreppetbör bestå. Det kan med skäl antagas att uppköpare steg för steg börjar etablerafast inköpsställe vid upplagsplatsen och där bearbeta inköpt skrot. Dettaförhållande är ur kontrollsynpunkt inte oväsentligt. Skrotuppköparinstitu-tetbör således utgå ur författningstexten. Länsstyrelseni Uppköpare torde i praktiken bedriva en verksamhetsom Prop.1980/81:3 286 är jämförlig med fasta handlares pga att upplagsplatsenefterhand fått karaktär av skrotgård. För att om möjligt motverka en sådanutveckling kunde övervägas en bestämmelse av innebörd att uppköparesupplagsplats får användas endast för tillfällig förvaring av skrot i sambandmed bearbetning och sortering av skrotet före vidare försäljning. Utredningen skiljer i förslaget till förordning om handelmed skrot mellan fast handlare och uppköpare. Med fast handlare förstås densom har fast inköpsställe för rörelsen och med uppköpare annan skrothandlare(se 3 S). framgär av 10 S och kommentaren till denna paragraf attuppköpare har möjlighet att i viss utsträckning och förvarainköpt skrot på egen upplagsplats. På grund härav blir gränsen mellan fast handlareoch uppköpare flytande. föreslår därför att någonskillnad inte skall göras mellan fast handlare och uppköpare. Genom attuppställa samma krav på samtliga skrothandlare får man även störrekontrollmöjligheter. Utredningens förslag att uppköpare får förvara inköptskrot på egen upplagsplats kan komma att vålla problem vid gränsdragningenmellan vad som skall anses som fast handel och vad som är uppköparverksamhet.Det torde nämligen ligga i sakens natur att uppköpare med fast upplagsplatssnart nog såväl köper som säljer skrot på denna plats. I praktiken står hanhärigenom en fast handlare nära. 6 S i förslaget bör därför utformas på detsättet att en uppköpare med egen upplagsplats alltid skall behandlas som fasthandlare. Av 10 § i förslaget till förordning om handel med skrotframgår att uppköpare har möjlighet att förvara skrot på egenupplagsplats. Denna möjlighet medför att gränsdragningen mellan uppköparverksamhetoch fast handel kan bli bekymmersam. Det torde bli frestande att försöka kringgäde strängare regler som gäller för fast handel genom att hävda att enupplagsplats endast skall användas för sortering m. m. av skrot medan den isjälva verket kommer att vara ett fast inköpsställe. Kontroll- ochbevissvårigheterna torde bli stora. Polisstyrelsen vill därför föreslå att enansökan frän en uppköpare om godkännande av upplagsplats skall behandlas som enansökan om fast handel. Detta hindrar dock inte att en uppköpare t. ex. underrivningsarbete av en fabrik tillfälligt kan förvara skrot på rivningsområdetför sortering o. dyl. Det är inte erforderligt för polisens kontrollverksamhet attpolisen skall behöva godkänna upplagsplatser för skrot. 6 S ger tillräckligauppgifter för denna verksamhet. Det är också svårt att finna vilka förhållandendet ankommer på polisen att pröva i samband med ett godkännande. Bestämmelserangående upplagsplats för skrot finns redan i en rad författningar som vältäcker samhällets behov av reglering i detta avseende. Vad som skulle återståför polisen vore närmast att bevaka att andra myndigheter lämnat erforderiigalov m. m. innan upplagsplatsen slutiigen godkännes. Någon sådan kontroll frånpolisens sida kan inte heller vara erforderlig. 1980/81:3 287 Dettorde räcka med att polismyndigheten i samband med tillständgivning-en erinrarom de ytterligare lov som erfordras innan upplagsplats får tas i bruk. 3 Handeln med begagnade varor Allmänenighet torde råda om att handel med skrot och begagnade varor alltjämt skallvara underkastad reglering. Utredningen har föreslagit att det nuvarandetillståndstvånget i fråga om handel med begagnade varor ersattes med ettregistreringsförfarande. De skäl utredningen anfört till stöd för den sålundaföreslagna ordningen är beaktansvärda. Hovrätten vill därför i principtillstyrka förslaget härutinnan. Utredningenhar uppfunnit ett gott alternativ till tillståndsreglering. Motiven för detnya systemet får anses välgrundade. Någon fara för att -genom förslaget -handeln med betydande stöldbegärliga varugrupper kan komma att ställas utanförpolisens kontroll anser inte föreligga. Genomregistreringssystemet torde polisens tillsyns- och kontrollarbete komma att underiättas.Förslaget tillstyrkes. Somtidigare påpekats är det främsta syftet med regleringen av handeln med skrotoch begagnade varor att söka bekämpa stölder av denna egendom genom attavsättningen till den reguljära handeln försvåras och att polisen får underlagför efterspaning av varor som stulits. Utredningendrar själv den bestämda slutsatsen att en fortsatt reglering på området är ihög grad påkallad. BRÅkan mot denna bakgrund inte tillstyrka förslaget om att ersätta nuvarande tiUståndstvångmed ett registreringssystem. Genom förslaget kommer handeln med betydande stöldbegäriigavarugrupper i praktiken att ställas utanför polisens kontroll. Förslagetinnebär nämligen bl.a. att någon lämplighetsprövning ej kommer att ske av depersoner som driver sädan handel. Som förutsättning för en effektiv tillsyn ochövervakning över verksamheten kommer att gälla att yrkesutövarna på dettaområde själva tar initiativ till att bli kontrollerade genom att anmäla sig förregistrering och att fortlöpande hålla polisen underrättad om de varor som deförvärvar eller mottar i sin rörelse. BRÅ anser det vara mindre sannolikt attpersoner som uppsåtligen handlar med stöldgods fullgör denna anmälningsskyldighet.Det föreslagna straffet för underiåten registreringsanmälan (böter) är ocksåalltför lågt för att främja anmälningsbenägenheten. Somgrund för sitt förslag att ersätta nuvarande tillständsregler med ettregistreringssystem har utredningen åberopat polisens bristande resurser närdet gäller att tillse och övervaka handeln med begagnade varor. BRÅ har storförståelse för polisens svårigheter att hinna med sina uppgifter på detta ochpolisen - som för övrigt kan växla från ett polisdistrikt till ett annat - bördock inte få till följd att samhällets kontroll på detta område blir eftersatt.Godsspaning anses ju dessutom vara en av de mera framgångsrikaverksamhetsgrenarna i kriminalpolisarbetet. Prop.1980/81:3 288 Utredningenhar uppskattat värdet av det järn- och metallskrot som insamlas ilandet till ca 580 milj. kr. Någon uppskattning av värdet på omsättningen inomhandeln med begagnade varor har däremot inte gjorts. Enligt BRÅs uppfattningtorde värdet härav i vart fall inte understiga det nämnda beloppet. Motdenna bakgmnd anser BRÅ att det saknas anledning att göra skillnad mellanskrothandeln och handeln med begagnade varor med avseende på kontrollen. Uttrycket"begagnade varor" leder lätt tanken till att man har att göra medgamla och tämligen värdelösa bruksföremål, när det i stället ofta rör sig omföremål av betydande värde inte minst frän samtarsynpunkt. Utredningen har förövrigt föreslagit att handeln med papper, lump och textilavfall utmönstras urförordningen vilket också BRÅ finner lämpligt. De varor som omfattas avden föreslagna förordningen har i själva verket det gemensamt att de samtligaär stöldbegäriiga. Att fastställa huruvida en viss vara är ny eller begagnadkan också som utredningen diskuterar vara vanskligt. Enligt BRÅ kan man därförfrån rent principiella utgångspunkter ifrågasätta varför endast handeln medbegagnade varor skall regleras på detta sätt. förslag finns risk för att polisen på grund av sin arbetsbördasläpper kontrollen över begagnathandeln och i stället koncentrerar sinaresurser på skrothandeln. En sådan utveckling vore mycket olycklig och skulle ocksäförta effekten av en del av de ätgärder, som vidtagits mothäleribrottsligheten. Utredningensförslag att ersätta nuvarande tillståndsreglering med ett registreringssystemsynes smidigt och väl ägnat för sitt syfte utan att för den skull försvåra deseriösa handlarnas näringsutövning. Kollegiet tillstyrker en sådan förändring. Påav utredningen angivna skäl tillstyrker verket att kravet på tillstånd förhandel med begagnade varor slopas och i stället ersätts med en registreringsplikt.En sådan reform ligger för övrigt i linje med det förslag om registreringspliktför bilverkstäder som lagt fram i rapporten(KOV 1977: 5). Verket har i detsammanhanget bedömt registrering vara ett effektivt och konkurrens-neutraltsätt att skapa behövlig kontroll över en viss bransch. Avsiktenmed utredningens genomgång av reglerna om handel med skrot och begagnade varorhar varit att åstadkomma en bättre och smidigare kontroll av verksamhetenfrämst från brottsupptäckande och brottsförebyggande synpunkter. Eftersom detkan synas som om de varor som omfattas av förordningen om handel med begagnadevaror är mera stöldbegärliga och mera attraktiva för halare än de varor somomfattas av den andra förordningen, hade det varit väntat att handeln medbegagnade varor borde blivit mer reglerad än handeln med skrot. Emellertidinnebär utredningens förslag det motsatta ställningstagandet. Fleraomständigheter kan andragas för att bibehålla det nuvarande tillståndstvångetäven för handel med begagnade varor. Utredningen har dock bemött de flesta avdem och vad utredningen anfört i denna del är värt att beakta. Prop.1980/81:3 289 att de flesta näringsidkare inom den nu ifrågavarande sektornär seriösa rörelseidkare för vilka handeln med begagnade varor är sekundär iförhållande till huvudsyftet att bedriva handel med nya varor av samma slagsom de begagnade. Det saknas anledning att försvåra deras verksamhet. framhållit fömtsätter ett tillståndstvång en meningsfull övervakning.Utredningens uppfattning att det i realiteten brister i detta avseende talarockså för att tillständstvånget slopas. tillstyrker därför, om änmed tvekan, utredningens förslag i nu berört avseende men fömtsätter att sakenfortsättningsvis ägnas uppmärksamhet och att frågan om tillståndstvång prövasånyo om detta visar sig påkallat. Enligt lagförslaget skall tillståndstvånget endast avseyrkesmässig handel med järn- och metallskrot. Utredningen bygger sitt förslagpå praktiska överväganden; bl. a. pä att polisen inte haft resurser för dennatillsynsverksamhet samt till att det föreslagna systemet torde bli enklare ochmindre byråkratiskt än det nuvarande systemet. Enligt det nya systemet skallhandlamas uppgifts- och anteckningsskyldighet vara väsentligast. Förslaget atttillståndstvånget för handeln med begagnade varor skall slopas och i ställetersättas med ett registreringssystem synes inte ha varit föremål föröverläggningar mellan skrothandelsutredningen och berörda organ. Även ombutikshandeln med enbart begagnade varor (frånsett antikvitetsaffärer) kansägas förekomma i endast mindre utsträckning kan man inte komma ifrån att - närtillståndstvånget slopas - sådan handel kan komma att drivas av olämpligapersoner. Det kan därför ifrågasättas om inte tillståndstvånget för begagnadevaror bör bibehållas. Den föreslagna ändringen av lagstiftningen innebärhuvudsakligen att tillståndsskyldigheten inskränkts till handeln med skrot,vilken handel synes mest utsatt för brottslighet i skilda former, medan handelnmed begagnade varor blir föremål för viss registrering- och rapporteringsskyldighet.Den omständigheten att tillståndsskyldigheten för dessa varor ersätts medanmälningsplikt som utredningen framhållit, komma att avlastapolismyndighetemas arbete med handläggningen av dessa ärenden och medföra attmyndigheten kan ägna sig mer åt kontroll och spaning. Även för personer, somutövar denna handel måste anmälningsplikten uppfattas som en förenkling mottidigare tillståndsförfarande. Nytänkandet med ett registreringssystem vad beträffarhandeln med begagnade varor synes välfunnet med hänsyn till de praktiskaproblemen med tillsynen och efterspaningen av stulna varor. En klar fördel äratt systemet blir enklare att administrera för polisen och mindre byråkratiskt. Den nuvarande regleringen innebär ett tillståndstvång föryrkesmässig handel med såväl skrot som begagnade varor. Utredningen föreslår,att tillstånd endast skall krävas för handel med skrot, medan den som bedriverhandel med begagnade varor endast behöver införas i hos polismyndighetenupprättat register. anser, att detta förfaringssätt mäste varatillfyllest. Anledningen härtill är svårigheten att upprätthålla en effektivkontroll. Ytterst få handlare sysslar enbart med försäljning av begag-19 1980/81. Prop.1980/81:3 290 De flesta säljer även nya varor jämsides medbegagnade. Nackdelen är, att någon lämplighetsprövning av den enskildeförsäljaren inte kommer till stånd. Detta uppväges enligt meningav att registreringssystemet uppenbarligen är enklare och smidigare och därigenomatt polisens knappa kontrollerade resurser kan sättas in och utnyttjas på ettmera meningsfullt sätt. Genom den anteckningsskyldighet på inköpsnotor omförvärv av begagnade varor, som ålagts handlama, och genom polisens möjlighettill kontroll av bokföring, lager och affärslokaler kan myndighetema anses haerforderlig överblick av denna näringsutövning. Utredningen konstaterar att efterievnaden av den nuvarandeskyldigheten att ansöka om tillstånd inte är särskilt hög. Utredningen anfördenna omständighet och att ett registreringsförfarande är enklare för företagensom skäl att byta ut tillståndsförfarandet mot ett registreringsförfarande. Härbör framhållas att ett registreringssystem kan vara enklare för myndighetema.För företagen torde skillnaden i praktiken vara obetydlig. har ett klart intresse av att ha enöverblick över de företag som bedriver handel med de begagnade varor som angesi förordningen. Eftersom det inte finns skäl att anta att efterievnaden ifråga om skyldigheten att anmäla sig för registrering kommer att bli märkbartbättre än vad som gäller är det angeläget att klariägga om det intefinns altemativa vägar för polisen att fä information. Ett skäl som talarfördetta är också att det från företagens synpunkt givetvis inte ärtillfredsställande att man skall behöva anmäla till ett flertal olikamyndigheter att man bedriver en viss sorts verksamhet. Ett ytteriigare skäl för att ett registreringssystem intekommer att bli särskilt effektivt är att omfattningen av handeln med begagnadevaror varierar kraftigt inom varje bransch. har en omfattandeverksamhet medan andra endast i enstaka fall byter in eller köper begagnadevaror. Med beaktande av de nu anförda synpunktema anser DEFU attföljande altemativ till utredningens förslag bör utredas närmare innanställning tas. Länsstyrelsemas mervärdeskatteregister innehåller de företag somär berörda av förordningen. Varje företag är branschkodat enligt SNI-systemet. Enligt uppgift sker denna kodning i 7-ställig nivå, dvs. med enutomordentlig finfördelning branschvis. Det bör vara enkelt att ur dettaregister göra ett årligt uttag, där företagen i de berörda branschema sorterasi kommun-eller postnummerordning. Registret aktualiseras kontinuerligt. Det börsåledes vara möjligt för polismyndigheten att löpande få information om deföretag i berörda branscher som startas. Med denna rapportering som gmnd kan polismyndighetenpå lämpligt sätt informera alla nya berörda detaljhandelsföretag omskyldigheten att rapportera om vissa emottagna begagnade varor somman får en god överblick över befintliga företag. Givetvis bör informationlämnas om att polismyndigheten tillhandahåller formulär för inköpsnotor ochportofria svarskuvert. Tillgången till det angivna registret och de successivtlämnade inköpsnotoma tillsammans med polisens lokalkännedom bör ge underiagför tillsyn av att uppgiftslämnandet avseende begagnade varor efterievs. Genom att avskaffa tillståndstvånget vid handeln medbegagnade varor avlastas tillsynsmyndigheten den mycket arbetskrävande lämplighetspröv- 1980/81:3 291 ningen med omfattande utredningar. Här föreslås ettenklare och mindre byråkratiskt registreringssystem. Vidare föreslås vissaändringar beträffande de varugrupper som skall omfattas av regleringen. Vidurvalet har hänsyn tagits till bland annat stödbegärligheten, förekomsten avvarorna i den reguljära handeln, möjligheten att identifiera varorna ochmöjligheterna för den övervakande polisen och handeln att administrera enmeningsfull tillsyn. Dessa och övriga ändringar torde ge polisen ökademöjligheter att mer effektivt utnyttja tillgängliga resurser inom förevarandeområde. Enligt min mening är förslaget välmotiverat och ägnat att underiättapolisens spaning efter olovligen åtkommet gods. Utredningen har som grund för att avskaffa tillståndstvängetför handeln med begagnade varor bl.a. anfört, att en handlare som i detnuvarande systemet skulle föriora sitt tillständ pä grund av t.ex. häleri ändåkan förmodas fortsätta att handla med begagnade varor. Enligt mitt förmenandeutgör det anförda exemplet inte skäl för att utbyta den nu rådande ordningenmed tillständ mot ett registreringsförfarande. Det är orealistiskt attförutsätta att ett indraget tillstånd skulle negligeras av flertalet handlanden.Tillståndstvånget har den fördelen att verksamheten kan avbrytas genom återkallelseav tillståndet och en efterlevnad framtvingas genom att fortsatt verksamhet straffbelägges.Någon modell för hur en handlare med begagnat gods på annat sätt skall förmåsatt upphöra med sin verksamhet är svår att konstruera. Inför hotet om återkallelseav tillståndet kan man dessutom förvänta lyhördhet för tillsynsmyndighetensanvisningar och önskemål. Jag vänder mig också mot att låta brist ipolisresurser utgöra skäl för en lagstiftning som syns gynna brott. Jag anser därför att tillstånd bör utgöra förutsättningför säväl handel med skrot som med begagnade varor samt i konsekvens härmed atthandel med begagnade varor utan tillständ straffbeläggs. Utredningen föreslår att tillståndstvänget behålls i frågaom handeln med skrot men slopas i vad avser handeln med begagnade varor.Registrering skulle i det senare fallet ersätta tillstånd. 1 nuvarandelagstiftning ställs krav på lämplighet för att få utöva handel med begagnadevaror. Polisens erfarenheter av nu gällande lagstiftning ger inte stöd för attdetta krav slopas. Tvärtom synes en mera strikt lämplighetsprövning än den somnu sker vara önskvärd. Under sådana förhållanden synes det naturligt att även ifortsättningen kräva tilstånd för att få utöva verksamheten. Att övergå frånkrav på tillstånd till en registrering måste anses innebära att samhälletsänker sina krav på de personer, som skall få utöva handel på ifrågavarandeområde.