prop · G4031 · 1980-12-31 00:00:00 — Med ofredande enligt 4 kap. 7 §brottsbalken förstås att någon genom hänsynslöst beteende ofredar annan. Somexempel på sådant hänsynslöst beteende nämns i lagrummet "skottlossning,stenkastning och oljud", och i förarbetena anges ytterligare bl. a. falldå någon antastar en annan person genom att knuffa honom, sätta krokben ellerslita i hans kläder (prop. 1962:10 del B s. 116). Klart är dock att en såkraftig reaktion som avskiljande inte bör få tillgripas i andra situationer ännär det är nödvändigt för att hindra allvarligare trakasserier, såsom att enintagen systematiskt förföljer en annan intagen med handgripligheter ellergrovt kränkande tillmålen. Av skäl som har angetts nu bör i lagrummet uttryckligenanges att det skall vara fråga om risk för allvarligt ofredande. Sammanfattningsvis föreslår jagalltså i denna del att 20 § KvaL ändras på det sättet att vad som föreskrivsom avskiljande för att hindra "menligt inflytande" utgår. I ställetbör föreskrivas att en intagen får avskiljas om det är nödvändigt för atthindra honom från att påverka annan att allvarligt störa ordningen inomanstalten, från att medverka till att en annan intagen får tillgång tillberusningsmedel eller från att allvarligt ofreda en annan intagen. I 7 § tredje stycket KvaL finns somtidigare nämnts bestämmelser om anstaltsplacering av en liten grupp intagna sombetraktas som särskilt rymningsbenägna. För denna grupp av intagna finns ocksåsärskilda bestämmelser om permissioner och om avskiljande. 1 20 § andrastycket KvaL föreskrivs att intagen i sluten anstalt som tillhör denna gruppfår Prop.1980/81:1 21 hållasavskild från andra om det kan befaras att han planlägger rymning eller attannan planlägger fritagningsförsök och avskildheten är nödvändig för att hindraatt sådan plan sätts i verket. Någraav de intagna som hänförs till 7 § tredje stycket KvaL är placerade på de s. k.specialavdelningar som finns vid vissa slutna anstalter. Om dessa avdelningarfinns inga bestämmelser i lagen om kriminalvård i anstalt. Utredningen harföreslagit att bestämmelser om specialavdelning skall tas in i 20 §.Bestämmelsen om avskildhet på grund av rymningsfara behålls enligt förslaget isak oförändrad. 1det följande (avsnitt 2.6) kommer jag att föreslå att placering påspecialavdelning skall regleras särskilt i lagen. Jag vill i detta sammanhang ilikhet med utredningen och flertalet remissinstanser endast framhålla att ävenom placering på specialavdelning i vissa fall kan vara ett alternativ tillenmmsplacering, möjligheten till sådan placering inte kan avvaras vid särskiltkvalificerad fara för rymning eller fritagning. Den nuvarande bestämmelsen bördärför behållas i oförändrat skick. Enligt 20 § tredje stycket KvaL skall beslut enligtförsta eller andra stycket om avskildhet omprövas så ofta anledning till detföreligger, dock minst en gång . Med hänsyn till angelägenheten av attisoleringen blir så kortvarig som möjligt har utredningen föreslagit attomprövning skall göras minst . Jag delar liksom flertaletremissinstanser utredningens uppfattning och förordar att bestämmelsen ändras ienlighet härmed. Enligt 23 § första stycket KvaL får en intagen somuppträder våldsamt tillfälligt hållas avskild från andra intagna så länge detär nödvändigt för att betvinga det våldsamma uppträdandet. Utredningenpekar på att andra åtgärder, t. ex. lugnande samtal, i en del fall kan varaalternativ till avskiljande pä denna grund. Enligt utredningen finns det därförskäl att ange i lagen att andra medel först skall prövas innan avskiljandetillgrips. Utredningen har därför föreslagit en uttrycklig föreskrift om attavskiljande på grund av våldsamt uppträdande får ske endast under fömtsättningatt andra medel visar sig otillräckliga. Någraremissinstanser har påpekat att samma uttryck f. n. används i paragrafen föratt ange förutsättningarna för beläggande med fängsel. 1 det hänseendet harutredningen inte föreslagit någon ändring. Enligt RÅ och JO kan det därför geupphov till oklarheter om förslaget genomförs. JO har uttalat att, eftersomfängsel mäste anses vara den mest ingripande tvångsåtgärden, det är motiveratatt beträffande denna åtgärd inskärpa att andra medel skall ha visat sigotillräckliga innan den får vidtas men att motsvarande villkor är obehövligtnär det gäller avskiljande. 1980/81:1 22 Jag ansluter mig för egen del till den uppfattningsom bl.a. RÅ och JO har redovisat. Även av andra skäl anser jag den avutredningen föreslagna formuleringen vara mindre lämplig, eftersom den kan geunderiag för en tolkning enligt vilken i alla situationer av .våldsamt uppträdandeandra medel än avskiljande först bör prövas. I vissa fall är erfarenhetsmässigtde aggressionsutbrott som det här gäller av sådan styrka och karaktär att ettavskiljande ter sig nödvändigt. Den nuvarande bestämmelsen bördärför bibehållas i oförändrad lydelse. Jag delar emellertid givetvisutredningens mening att man om möjligt - t. ex. genom samtal mellan den intagneoch tillsynspersonal eller läkare - skall försöka bemästra våldsamt uppträdandeutan avskiljande. Det är givet att personaltillgången och personalensegenskaper här är av stor betydelse. För avskiljande på grund av berusning krävs attvederbörande kan befaras störa ordningen på anstalten. Omhändertagandet fårbestå tills påverkan har upphört. Utredningen har inte föreslagit någon ändringi sak på denna punkt, och även jag anser att den nuvarande bestämmelsen börbehållas i oförändrad lydelse. Avskiljandeunder utredning av ett disciplinärende Under utredningen av ett disciplinärende får enligt50 § KvaL en intagen avskiljas tillfälligt i den mån det är oundgängligennödvändigt för att syftet med utredningen inte skall äventyras. Av utredningens undersökning framgår att behovet av enmöjlighet att kunna tillgripa avskiljande vid utredning av disciplinärenden f.n. är stort att döma av föreliggande statistiska uppgifter. Utredningen påpekaratt kriterierna för avskiljande på denna grund är mycket restriktiva. Någotbehov av lagändring i begränsande syfte finns därför inte. Utredningen påpekaremellertid vikten av att det i beslutsprotokollen utförligt motiveras varförett avskiljande i det särskilda fallet har varit oundgängligen nödvändigt. Detbör sedan ankomma på att regelbundet granskaprotokollen i samband med inspektioner. Liksom utredningen och remissinstanserna anser jagatt förutsättningarna för avskiljande i samband med utredning av ettdisciplinärende f. n. är tillräckligt restriktivt utformade. Jag förordardärför inte någon ändring av dessa förutsättningar, som fick sin nuvarandeutformning i samband med ändringar i lagen om kriminalvård i anstalt.Jag ansluter mig till vad utredningen har anfört om vikten av att beslutenutförligt motiveras så att underlag skapas för en regelbunden granskning inomramen för tillsyns- och inspektionsverksamhet. F.n. gäller enligt 50§ KvaL att avskiljande underutredning av ett disciplinärende får bestå . Utredningen harföreslagit att denna tidsbegränsning ändras till . 1980/81:1 23 nuvarande regel i vissa fall, t. ex. om åtgärden tar sinbörjan , kan ge upphov till tolkningssvårigheter. Jag instämmer i utredningens förslag och förordar attuttrycket "dagar" ersätts av "dygn". Härmed avses intekalenderdygn, utan löpande 24-timmars-perioder. 2.5 Verkställighet av avskiljanden 2.5.1 Placering av dem som har avskilts Som jag förut har nämnt skeravskiljanden i regel pä särskilda avdelningar, "roavdelningar", närde grundas på egen begäran från den intagnes sida. Annars verkställs åtgärdemai allmänhet på s.k. observations- eller isoleringsavdelningar. På dessaavdelningar finns det dels rum som inte avviker från bostadsrum på reguljäraavdelningar och som används för avskiljanden med stöd av 20 och 50§§ KvaL, delss.k. isoleringsrum där avskiljanden sker enligt 23 8 för våldsamt uppträdandeeller berusning. Isoleringsrummen är inredda så att den avskilde inte skallkunna komma till skada. I dessa rum kan också finnas möjlighet att belägga denavskilde med fängsel, i allmänhet spännbälte. Av de statistiska uppgifter som utredningen har redovisatframgår att sammanlagt 3 458 åtgärder för att avskilja intagna vidtogs under år1977. Av dessa ägde 549 rum vid lokalanstalter och 37 vid öppna riksanstaltermedan övriga verkställdes i slutna riksanstalter. Öppna anstalter saknar oftapraktiska möjligheter att hålla en intagen avskild från andra. Om en intagenvid en öppen anstalt behöver avskiljas från de andra på anstalten, blir handärför ofta förflyttad till en sluten anstalt. Vid utbyggnaden avlokalanstalterna tillses dock att dessa fortlöpande erhåller bättre möjligheterän f. n. att verkställa beslut om avskiljande inom den egna anstalten. Vad angår de mera kortvariga avskiljandena - dvs. sådanasom sker med stöd av 23 eller 50 § - har utredningen föreslagit att denintagne, om han inte kan hållas avskild på den egna anstalten, skall kunnaplaceras i allmänt häkte, om detta är lämpligare än att han förs över till enannan anstalt. När avskiljandet har beslutats med stöd av 23 § skall en sådanplacering få fortgå under högst . Utredningens förslag i denna del står i huvudsakligöverensstämmelse med en framställning frän som haröverlämnats till utredningen. Bakgrunden är att man f. n. ofta måste företalånga och dyra förflyttningar vid fillfälliga avskiljanden som har beslutatsvid de anstalter som inte själva kan verkställa åtgärden. Den som har avskiltsmed stöd av 23 eller 50 § skall i dessa fall vanligen återvända till denursprungliga anstalten när han har slutat uppträda våldsamt eller berusningenhar gått över eller när disciplinärendet utretts. inträffar det att denintagne som led i en transport för avskiljande i annan anstalt tas in i allmänthäkte med stöd av 11 § lagen (1974:202) om beräkning av strafftid m. m. 1980/81:1 24 dettalagrum får nämligen den som skall förpassas till påföljd tillfälligt förvaras i häkte om det behövs med hänsyn tilltransportförhållandena. I praktiken förekommer det därvid att den planeradetransporten inte fullföljs, utan förflyttningsbeslutet upphävs och den intagneåterförs till den ursprungliga anstalten. Ett sådant förfarande är enligtkriminalvårdsstyrelsen ofta mera gynnsamt för den intagne än att den beslutadeförflyttningen fullföljs. I häktena, som ibland har ledig platskapacitet, kanenligt framställning anstaltsintagna hållas avskildautan resursförstärkningar, under det att beläggningsutvecklingen påanstalterna tvingar fram krav på att med olika medel söka lätta belastningen påde slutna anstalterna. I några fall skulle en lagändring möjliggöraorganisatoriska förändringar som innebär att resurserna på vissa slutnaanstalter kan utnyttjas bättre. Innan framställningöverlämnades fill utredningen remissbehandlades den. De flesta av de hörda instansernaställde sig därvid positiva till förslaget. avstyrkte emellertidmed motiveringen att det är en vedertagen grundsats att en häktad iregel inte skall förvaras tillsammans med fängelseklientelet, något som enligtvad hovrätten påpekade också har kommit till uttryck i den av biträddaFN-konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter (art. 10 mom. 2 a,jfr. 1971: 125 s. 32). Utredningen anser att kriminalvårdsstyrelsensförslag skulle vara ägnat att minska antalet tvångsförflyttningar avdisciplinära skäl från en anstalt till en annan. Dessa upplevs mycket negativtav de intagna och har enligt utredningens mening ännu större nackdelar än ivarje fall de kortvariga avskiljandena. Utredningen bemöter hovrättsinvändning med att något samröre aldrig torde komma till stånd mellan dehäktade och sådana intagna som tillfälligt placerats i häkte på grund avvåldsamt uppträdande eller störande berusning eller för utredning avdisciplinärende. om medborgerliga och politiska rättigheterkan enligt utredningens mening därför inte anses utgöra något hinder motstyrelsens förslag. Med hänvisning till det anförda förordar utredningen attkriminalvårdsstyrelsens förslag genomförs. Remissinstanserna har i huvudsak ställt sigpositiva till utredningens förslag om häktesplacering. Endast hovrätten förVästra har, såvitt gäller placeringar enligt 50 S KvaL, avstyrktförslaget. Hovrätten har därvid hänvisat till det argument mot detta som anfördesav i yttrandet över framställning. RÅframhåller att en förutsättning för placering i häkte vid avskiljande bör varaatt häktet har tillräcklig kapacitet. anser atttidsgränsen för placering med stöd av 23 § är för snäv. Av vad och utredningen haranfört framgår att starka skäl talar för att placering i häkte vid tillfälligaavskiljanden med Prop.1980/81:1 25 stöd av 23 och 50 §§ KvaL bör få tillgripas som ettalternativ till förflyttning till en annan anstalt. Jag har liksom utredningensvårt att se att om medborgerliga och politiska rättigheterskulle utgöra något hinder mot den föreslagna lagändringen. Bestämmelserna omatt häktade skall hållas avskilda från dömda syftar ju till att värna om dehäktades personliga integritet. Då det ligger i det tillfälliga avskiljandetsnatur att den avskilde inte skall umgås med andra, torde någon olägenhet intekunna drabba de häktade. Det bör anmärkas att anstaltsintagna redan nu kantillfälligt placeras i häkte med stöd av 43 § KvaL och 11 § lagen (1974: 202)om beräkning av strafftid m. m. Det har veterligen aldrig ifrågasatts attdetta skulle strida mot . Som RÅ har framhållit skall häktenagivetvis i första hand utnyttjas för den kategori som de är avsedda för.Inslaget av dömda som avskilts torde också bli förhållandevis litet. Jag biträder således utredningens förslag i nu aktuellahänseenden. I likhet med finner jag dock att denföreslagna tidsfristen för placering i häkte med stöd av 23 § är alltför snäv,särskilt med tanke på fall då avskiljande görs . Jag vill därförförorda att tiden bestäms till högst . Att placering sker i häkte fårdock givetvis under inga omständigheter medföra att avskiljandet får pågå underlängre tid än som anges i paragrafens första stycke, dvs. tills det våldsammauppträdandet betvingats eller påverkan har upphört. Så snart avskiljandet intelängre bedöms vara nödvändigt skall den intagne återföras till anstalten. I enlighet med vad jag nu haranfört bör ändringar göras i 23 och 50 §§ KvaL. En följdändring bör företas iI7§ lagen (1976: 371) om behandling av häktade och dömda m. fl. (häkteslagen). Utredningen har vidare föreslagitatt man för att omhänderta berusade personer inrättar särskilda tillnyktringsmmpå kriminalvårdsanstalterna. På de nyare lokalanstalterna finns redan sådanarum. Av vad jag har uttalat i prop. 1979/80: 100 (bil. 5 s. 82) framgår att jaganser att sådana rum ofta kan fylla ett behov och att detta behov bör beaktasäven fortsättningsvis. 2.5.2 Läkares medverkan vid avskildhetsåtgärder I lagen om kriminalvård i anstaltföreskrivs att en läkare skall medverka varje gång en intagen avskiljs frånandra intagna. Vid avskiljande enligt 18 eller 20 § skall läkaren yttra sig, ommöjligt innan åtgärden vidtas och annars inom därefter. Vidavskiljande enligt 23 § för våldsamt uppträdande eller enligt 50 § skallläkaren yttra sig över åtgärden så snart det kan ske. Vid avskiljande enligt 23§ för störande berusning krävs en läkares yttrande endast om det finnssärskilda skäl för det. Utredningen har föreslagit den ändringen att läkarundersökningvid avskiljande enligt 18 eller 20 § skall äga mm bara om det behövs medhänsyn till den avskildes tillstånd. Läkarundersökning skall dock enligtförslaget Prop.1980/81:1 26 alltid göras möjligt, om den intagne hålls avskilddärior att han är farlig för sin egen säkerhet till liv eller hälsa. Yttrandeöver undersökningen behöver inte lämnas. Beträffande läkarundersökning vidavskiljande enligt 23 § föreslås i sak ingen annan ändring än att läkaren inteskall behöva avge ett yttrande över undersökningen. Såvitt avser avskiljandeenligt 50 § föreslår utredningen att bestämmelsen om läkarundersökning utgårhelt. Utredningen framhåller att denuvarande bestämmelserna innebär att läkaren skall yttra sig men attbeslutanderätten alltid ligger hos kriminalvårdsmyndigheterna. Läkarensgrundläggande funktion har därvid avsetts vara att undersöka omenmmsplaceringen kan inverka skadligt på den intagnes hälsa. Härutöver harläkarens medverkan i samband med frivilligt enrumsarbete enligt 18 8 KvaLmotiverats med att de förhållanden som ligger till grund för en begäran omenrumsplacering inte sällan är svåråtkomliga för bedömning och att läkarenskall utröna styrkan hos de personligt färgade bevekdsegrunder elleruppfattningar som kan ligga bakom det aktuella önskemålet (prop. I fråga om avskiljande enligt 20 § KvaL är läkarens medverkan avsedd atttillgodose också rättssäkerhetsintresset vid handläggningen av frågan omenrumsplacering (Ds Ju 1973:9 s. 162). Beträffande avskildhet enligt 23 § KvaLpå grund av våldsamt uppträdande torde enligt utredningen föreskriften omläkares medverkan vara föranledd av att man vill kunna säkra sig mot att denintagnes orostillstånd har föranletts av sjukdom som fordrar rent medicinskbehandling eller att åtgärden från medicinsk synpunkt är klart olämplig. Ävenbeträffande berusningsfallen är skälet till gällande föreskrift om läkarmedverkanatt man vill utröna om sjukdomstillstånd ligger bakom den intagnes beteende(JuU 1975/76: 43 s. 13). Utredningen konstaterar attläkarens medverkan i samband med avskildhetsåtgärder sålunda är avsedd attfylla flera olika funktioner, av vilka vissa inte är av rent medicinsk art.Utredningen uttalar vidare att de skäl som ligger bakom föreskrifterna omläkarmedverkan bygger på en övertro till läkarens förmåga att förutse denintagnes möjligheter att uthärda en enrumsplacering och den intagnes innerstamotiv. Utredningens förslag till ändringar grundar sig på att läkares medverkanskall få motiveras endast med medicinska skäl. Läkarens funktion skall vara atttillfredsställa ett eventueUt medicinskt vårdbehov, i svåra fall att tillvaratamöjligheterna att överföra den intagne till den allmänna sjukvården eller tillpsykiatrisk avdelning eller sjukavdelning inom anstalten eller avråda frånfortsatt enrumsplacering. Det finns inte någon anledning att vid sidan avsjälva undersökningen när denna behövs - även kräva yttrande av läkaren. Medhänsyn till många läkares tveksamhet om det etiskt försvarbara i att avge ettyttrande är ett sådant krav inte heller lämpligt. Läkarens medverkan bör integöra honom delakfig i själva avskildhetsbeslutet. Den bör endast utgöra ettmedel genom vilket man tillvaratar rimliga möjligheter att Prop.1980/81:1 27 motverka negativa psykiska effekter av isolering.Utredningen framhåller att de bestämmelser rörande läkares medverkan som tasupp i utredningens lagförslag endast anger det minirhum som bör varaobligatoriskt. Utredningsförslaget har i princip tillstyrkts av det heltövervägande antalet remissinstanser, däribland , . RÅ äremellertid tveksam och framhåller att hänsynen till de intagna kräver attläkarundersökning sker i alla fall där sjukdomssymptom är för handen. Kriminalvårdsstyrelsenansluter sig i princip till utredningens förslag. Eftersom risken för negativaeffekter av isolering i hög grad tilltar med isoleringens varaktighet böremellertid enligt styrelsen avskiljande med stöd av såväl 18 som 20 § KvaLobligatoriskt föranleda läkarmedverkan om åtgärden pågår än enmånad. Jag delar utredningens uppfattning att vissa skäl talaremot den nuvarande ordningen till den del den kan uppfattas så att läkarengenom att avge yttrande medverkar i beslutsprocessen när det gällerisoleringsåtgärder. vill jag understryka att det givetvis är mycketviktigt att läkarundersökning kommer till stånd så snart det är motiverat avmedicinska skäl. Det är i detta hänseende framför allt angeläget att det finnsbestämmelser som garanterar att läkarundersökning äger rum när det behövs föratt utröna om det beteende från den intagnes sida som ligger till grund för ettbeslut om isolering kan tillskrivas sjukdom eller insufficiens eller för attsäkerställa att isoleringen inte är skadlig från medicinsk synpunkt. Denuvarande reglerna ter sig emellertid som utredningen har konstaterat även fråndenna synpunkt alltför långtgående. Behovet av sjukvård, i synnerhetpsykiatrisk vård, är mycket stort inom kriminalvården, och det är därförviktigt att resurserna styrs dit de bäst behövs. Med nuvarande bestämmelser omläkarmedverkan i samband med isolering finns otvivelaktigt risk för attundersökningen i åtskilliga fall kan bli en tom formalitet som i onödan tar deknappa medicinska resursema i anspråk. Med beaktande av det anförda och av attutredningsförslaget har tillstyrkts av en enhällig medicinsk expertis anser jagmig kunna godta utredningsförslaget. Jag vill emellertid understryka att liksom när det gällerandra intagna läkarundersökning givetvis alltid bör ske så snart en intagen somhar avskilts visar tecken på sjukdom. Med hänsyn till risken för skadligaeffekter vid långvarig isolering instämmer jag i kriminalvårdsstyrelsensförslag om att läkarundersökning bör vara obligatorisk så snart en intagen harvarit avskild än en månad. Som JO har framhållit bör ävenbeträffande den som har avskilts på grund av berusning föreskrivas att hanskall läkarundersökas i den mån det behövs med hänsyn till hans tillstånd.Motsvarande föreskrift finns f. ö. i 3§ lagen (1976:511) om omhändertagande avberusade personer m. m. Jag föroi-dar att föreskrifterna omläkarmedverkan i 18, 22, 23 och 51 §§ KvaL ändras i enlighet med utredningensförslag, med de tillägg som jag Prop.1980/81:1 28 nyss har föreslagit. Jag vill i sammanhanget påpeka attbestämmelsen om obligatorisk läkarundersökning enligt 23 § givetvis avses gällaäven om den avskilde skulle ha överförts till häkte. Till frågan omläkarmedverkan vid placering på specialavdelning återkommer jag i avsnitt 2.6. Jag vill slutUgen framhålla att detnaturligtvis i vissa fall är en fördel om en läkarundersökning kan äga rumredan innan ett beslut om avskiljande verkställs. Av praktiska skäl är dettadock inte alltid möjligt. Någon särskild bestämmelse i ämnet kan inte ansesbehövlig. 2.5.3 Fängsel och tvångsmedicinering Enligt nuvarande regler kan den somavskiljs med stöd av 23 § beläggas med fängsel om andra medel visar sigotillräckliga för att betvinga våldsamt uppträdande och säkerhetenoundgängligen kräver det. I utredningens förslag har dennamöjlighet inskränkts till situationer då det är oundgängligen nödvändigt medhänsyn till den intagnes egen eller annans säkerhet till liv och hälsa. Somalternativ till fängsel har utredningen föreslagit att läkemedel skall fåtillföras den intagne mot dennes vilja, om läkare ger medgivande till det. Det fängsel som i allmänhet kommeri fråga i samband med våldsamt uppträdande är spännbälte. Utredningenkonstaterar att fängsel inte kan undvaras i samband med våldsamma uppträdanden,framför allt vid försök till självmord eller självskador då det är nödvändigtatt helt betvinga den intagnes rörelseförmåga. Användandet av fängsel utgöremellertid enligt utredningen en så ingripande åtgärd att det bör få äga rumendast då liv eller hälsa äventyras. Åtgärden måste också, som lagen f. n.anger, vara oundgängligen nödvändig, och andra medel skall ha visat sigotillräckliga. Utredningen föreslår att det i 23 § andra stycket KvaL anges attfängsel får användas endast så länge det är oundgängligen nödvändigt med hänsyntill den intagnes egen eller annans säkerhet till liv eller hälsa. Som motivering för förslaget omtvångsmedicinering anför utredningen att psykofarmaka i två syften kantillföras den som uppträder våldsamt. För det första kan avsikten vara attdämpa den intagnes orostillstånd och därigenom undvika fysiska tvångsmedeleller i vart fall förkorta tiden för användandet av sådana medel. För det andrakan medicinering behöva tillgripas i syfte att lindra lidandet för en intagensom har placerats i spännbälte. Enligt utredningen finns det vissträttsligt stöd för medicinering utan direkt samtycke från den berörde, trotsatt lagen om kriminalvård i anstalt inte innehåller någon bestämmelse härom.