prop · G40344 · 1980-12-31 00:00:00 — 1980/81:44 Regeringens proposition omsänkt minimitid för fängelsestraff; Regeringenföreslår att antaga de förslag som har upptagits i bifogade utdrag avregeringsprotokoll denna dag. Ipropositionen föreslås att minimitiden för fängelsestraff sänks från nuvarandeen månad . Sänkningen avses i första hand göra det möjligt attnyansera och differentiera straffmätningen beträffande sådana brott som nunormalt föranleder en månads fängelse. I propositionen understryks att det intef.n. är tillrådligt att låta ett fängelsestraff under en månad utgörastandardpåföljden för rattfylleri. Lagändringarnaföreslås träda i kraft . 1 1980/81. Prop.1980/81:44 2 Lag om ändring i Härigenom föreskrivs att 26 kap. 1 § och 28 kap. 3 §brottsbalken skall ha nedan angivna lydelse. Nuvarande lydelse Föreslagen Ivdelse Fängelse ådömes enligt vad för Fängelse ådömes enligt vad för brottet ärstadgat , ej över brottet är stadgat . ej , eller på livstid. eller på livstid. Fängelse må ej understiga en månad. må ej understiga fjorton Vid ådömande enligt 28 kap. 3 § av dagar. Vid ådömande enligt 28 kap. fängelse! förening med skyddstillsyn 3§ av fängelse i förening med gäller i fråga om tiden för fängelse- skyddstillsyn gäller i fråga om tiden straffet vad i nämnda lagrum stad- för fängelsestraffet vad i nämnda gas. Om fängelse såsom förvandlingsstraff för böter är särskiltstadgat. 3S= Om det av hänsyn till allmän Om det av hänsyn till allmän laglydnadprövas oundgängligen er- laglydnad prövas oundgängligen er forderiigt att skyddstillsyn förenas forderligt att skyddstillsyn förenas med frihetsberövande. må jämte med frihetsberövande, må jämte skyddstillsyn dömas till fängelse i skyddstillsyn dömas till fängelse i lägst en och högst . lägstfjorton dagar och högst tre Denna lag träder i kraft . I Senaste ivdelse 1979:680. -Senaste lydelse 1979:6KU. 1980/81:44 3 Lag om ändring i lagen (1974:202) om beräkning av strafftid m. m. Härigenomföreskrivs att 20 och 28 §S lagen (1974:202) om beräkning av strafftid m. m.skall ha nedan angivna lydelse. För densom har börjat undergå fängelse skall såsnart det kan ske fastställa dagen för strafftidens slut. Överstigerstrafftiden , skall styrelsen även ange den eller de dagar, som ärav betydelse för tillämpning av bestämmelserna i om villkorlig frigivning,samt den strafftid som då återstår. När ändring i beslutet påkaUas av omständigheterna, skall anmälan därom göras till som har all förordna i ärendet. får överlåta åt tjänstemän inomkriminalvården att meddela beslut enligt första stycket. När omsländighetema ger anledning till det, fårkriminalvårdsstyrelsen eller, enligt styrelsens bestämmande, tjänstemän inomkriminalvården ändra ell beslut enligt första stycket. Kriminalvårdsstyrelsenkan ändra vild en tjänsteman inom kriminalvården har beslutat med stöd av andraeller Iredje slyckel. Beslutenligt denna lag meddelas av . Styrelsens beslul länder till efterrättelse,omej annat förordnas. Närinte annat är angivet meddelar de beslut som avses idenna lag. Beslutenligt lagen länder till efterrättelse, om ej annat förordnas. Denna lag träder i kraft . 'Senaste lydelse1979:692. Prop.1980/81:44 4 Lag om ändring i lagen (1974:203) om kriminalvård ianstalt Härigenomföreskrivs att 49 § lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt skall ha nedanangivna lydelse. Föreligger flera förseelser skall disciplinär bestraffning bestämmas gemensamt för samtliga förseelser. Genomupprepade förordnanden enligt 47 § andra stycket 2 får den tid som icke skallinräknas i verkställighetstiden ej överstiga sammanlagt eller,beträffande den som undergår fängelse , sammanlagt femtondagar. Genom upprepade förordnanden enligt 47 § andra stycket 2får den tid som inte skall inräknas i verkställighetstiden ej överstiga, belräffandeden som undergår fängelse i högst en månad sammanlagt , 2. beträffandeden som undergår fängelse sammanlagt fetnlondagar saml 3. belräffandeden .som undergår fängelse än samtnanlagt fyrtiofemdagar. Denna lag träder i kraft . 'Senaste lydelse1979:693, 1980/81:44 t Närvarande: statsministern , ordförande, ochstatsråden , , , , , , Åsling,Söder, Krönmark, , , . , , , ,, Lagrådsremiss om ändring i m. m. (sänktminimitid för fängelsestraff) Det straffrättsliga påföljdssystemet har under senare årvarit föremål för en delvis ganska livlig allmän debatt. Diskussionen skötsärskild fart genom rapporten (1977:7) Nytt straffsystem. Idéer och förslag,som den kriminalpolitiska arbetsgruppen inom brottsförebyggande rådet (BRÅ)lade fram . Efter remissbehandling av tillkallademin företrädare enligt regeringens bemyndigande två kommittéer,fängelsestraffkommittén(Ju 1979:04; dir. 1979:34) och frivårdskommit-tén (Ju 1979:05: dir. 1979:35),för att göra en samlad översyn på straffrättens och kriminalvårdens område.Fängelsestraffkommittén skall i huvudsak behandla frågor som har anknytning tillfängelsestraffets utformning, medan frivårdskommittén skall inrikta sig på denframtida utformningen av kriminalvården i frihet och alternativ tillfrihetsstraff. En utgångspunkt för de båda kommittéernas arbete skallenligt direktiven vara att fängelsestraffet inte är ägnat att medföra någrapositiva effekter för den intagne själv utan tvärtom ofta har direktaskadeverkningar. Min företrädare framhöll emellertid att vi medhänsyn till vikten av att bekämpa brottsligheten och att upprätthålla allmänlaglydnad inte kan avvara fängelsestraffet, I direktiven för fängelsestraffkommittén berördes särskiltden även i behandlade frågan om en sänkning av minimitiden förfängelsestraff, vilken f, n, är en månad. Kommittén skulle enligt direktivenutgå från att en sänkning av minimitiden borde ske. Förslag i ämnet bordeenligt direktiven läggas fram med förtur. 1* 1980/81. 1 saml Nr 44 1980/81:44 6 ' har mot denna bakgrund idelbetänkandet (SOU 1980:1) Fjorton dagars fängelse föreslagit att minimitidenför fängelsestraff sätts . Betänkandet har remissbehandlats. En förteckning överremissinstanserna och en sammanställning av deras yttranden bör fogas tillprotokollet som bilaga 1. Enligt 26 kap. 1 § första stycket (BrB) kanfängelse ådömas , ej , eller på livstid. Fängelse på visstid får inte understiga en månad. Detta straffminimum, som gällde förfängelsestraff även , får inte underskridas genomtillämpning av bestämmelserna om straffnedsättning. De allra flesta fängelsestraffen är korta. Av de ca 13 350fängelsedomarna var på en månad och påhögst . De flesta eller av de 5 456 enmånadsstraffensom ådömdes avsåg trafikbrott. Den helt dominerande brottstypen vid enmånadsstraffenär rattfylleri(3 150 fall mot 414 fall av enmånadsstraff för misshandel, som ärden brottstyp som följer härnäst). har i enlighet med sina direktivmed förtur tagit upp frågan om en sänkning av det allmänna straffminimum förfängelse. Kommittén framhåller inledningsvis att kritiken mot detkorta frihetsstraffet ej sällan grundas på att den korta strafftiden inte germöjlighet till sådan behandling som anses erforderlig och att straffet därförter sig meningslöst från individualpreventiv synpunkt. Den behandlingstanke sombrottsbalken och även lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt (KvaL) i storutsträckning präglas av har emellertid , bl. a. i BRÅ-rapportenom ett nytt straffsystem, utsatts för allt starkare kritik. Behandling genomfrihetsstraff anses sålunda alltid få övervägande negativa konsekvenser förden som utsätts för den. Kommittén framhåller- utan att ta ställning tillfrågan vilken målsättningen med ett frihetsstraff bör vara - att ett frihetsberövandepå tider under en månad inte kan ges ens ett teoretiskt behandlingsinnehåll. Såkorta straff kan därför motiveras främst från allmänpreventiva synpunkter ellerfrån synpunkten att en viss brottstyp anses så allvarlig att en frihetsberövandeåtgärd ter sig oundviklig från samhällets sida. En sänkning av det allmänna straffminimum behöver enligtkommittén inte försvaga frihetsstraffens allmänpreventiva verkningar. Kommitténerinrar om att redan värdet av allmänpreventionen i sig är omdiskuterat. ' Hovrättslagmannen , ordförande,riksdagsmännen . och , pol. mag, JanNilsson samt fil, kand, , 1980/81:44 7 rådande uppfattningen att frihetsstraffen utgör samhälletsyttersta reaktion mot brott lär inte urholkas genom en sänkning avstraffminimum. För de flesta innebär enbart hotet om atf komma ifängelse-oavsett om det gäller , eller en månad - ettväsentligt avskräckande moment. Straffprocessen och straffverkställigheten meddet avbrott i den normala livsrytmen som orsakas av intagning på anstalt och deföljdverkningar denna kan ha är en med fog fruktad händelsekedja. I jämförelsehärmed torde smärre skillnader i straffens längd vara av mindre vikt, vilkettalar för en sänkning av straffminimum. Av betydelse i sammanhanget är dock huromfattande en sådan sänkning blir. Det förhållandet att domstolarna i mer än en tredjedel avalla domar på fängelse bestämmer straffet till nuvarande minimum på en månadtyder vidare enligt kommittén på ett behov av att sänka denna gräns och påmöjligheten av att en sänkning skulle leda till bruk av kortare straff. Man kananta att domstolarna skulle fortsätta att tillämpa minimum i många fall även omdetta sänks. Om antalet till fängelse dömda inte ökar leder sänkningen avstraffminimum i så fall till att mindre tid avtjänas i fängelse och därmed tilllägre kostnader för samhället. En sänkning skulle också ge större möjligheteratt differentiera straffmätningen i fråga om de brott som vanligen bestraffasmed en månads fängelse. Ett betydelsefullt argument för att minimitiden förfängelsestraff bör sänkas är slutligen enligt kommitténs uppfattning attDanmark, och enligt gällande lagstiftning har lägre minimum förfrihetsstraff än och att en ytterligare sänkning har övervägts ellerdiskuterats i dessa länder. En sänkning i skulle alltså leda till ökadenhetlighet inom på detta område. Kommittén tillägger att man i de andraländerna inte har sett några nackdelar med de kortaste straffen. I , därman har de största erfarenheterna av frihetsstraff under en manad, anser manatt dessa väl och utan särskilda problem fyller sin kriminalpolitiska funktion. Enligt kommitténs åsikt nås en lämplig avvägning genom attdet allmänna straffminimum för fängelsestraff sänks . Attminimitiden sätts just grundar kommittén främst på att ett straffav den längden kan avtjänas under jämnt två veckors frånvaro från den dömdesnormala sysselsättning. Eftersom en sänkning vid vissa typer avbrott kan synas väl långtgående bör domstolarna i praktiken även kunna dömatill , detta för att i en del av dessa fall ändock kunna förkortafrihetsstraffet och för att öka möjligheterna att differentiera de kortastestraffen. Kommittén betonar med skärpa att dess förslag om sänkt minimistraffinte är avsett att leda till en ökad användning av fängelsepåföljden. Denförordade minimitiden är alltså tänkt inte att användas i situationer där man dömer till böter eller villkorlig dom utan i sådana fall där man nubestämmer påföljden till fängelse en månad. Sänkningen bör inte heller i sigpåverka utvecklingen i senare års rättspraxis mot en mera nyanserad användningav även frivårdspåföljderna vid exempelvis trafiknykterhets- Prop.1980/81:44 8 Olovlig körning enligt 3 § trafikbrottslagen (1951:649),olovlig vistelse i riket enligt utlänningslagstiftningen samt rymning (21 kap.12 § BrB) är brott som kommittén anser mer allmänt bör kunna föranleda kortarestraff. Kommittén erinrar om att lydnadsbrott enligt 21 kap. 1 § BrBinte längre har samma aktualitet i detta sammanhang. Påföljden för lydnadsbrottbestäms nämligen numera vanligtvis till villkorlig dom och böter vid den förstalagföringen (jfr prop. 1977/78:159, FöU 1977/78:28, rskr 1977/ 78:371). Vid sidan om brott mot 21 kap. BrB förekommer fängelse påen månad som påföljd för sådana brottsbalksbrott som misshandel (3 kap. 5 §),stöld (8 kap. 1 §), tillgrepp av fortskaffningsmedel (8 kap. 7 §) samt våldeller hot mot tjänsteman (17 kap. 1 §). För samtliga dessa brott gäller enligtkommittén att de, även när påföljden stannar vid en månads fängelse, inom sigkan rymma gärningar av så skiftande art och grovhet att något generelltuttalande om påföljdens längd inte kan göras. Kommittén menar dock att utrymmetför en utveckling i praxis mot kortare straff torde vara större vidtillgreppsbrotten än vid våldsbrott. av de utdömda enmånadsstraffen avser trafiknykter-hetsbrott(4§ trafikbrottslagen).Även här gäller enligt kommittén att olika brott, trotsatt de rubriceras på samma sätt, kan omfatta gärningar av vitt skilda slag. Somexempel på denna spännvidd framhåller kommittén att ett rattfylleribrott kanbestå i en färd in i garaget av en förare med en blodalkoholhaltav och utan synliga tecken på berusning, men även i en längre färdpå tätt trafikerade stadsgator av en synbart berusad förare med en alkoholhalti blodet av . Utvecklingen synes alltmer ha gåttmot att bestämma fängelsestraffet till en månad i domar, som endast avserrattfylleri, och detta oberoende av i vilken utsträckning som alkoholhalten iförarens blod har överstigit och utan särskilt beaktande av övrigaomständigheter vid körningen. Att rattfylleribrott av vitt skilda slag ipåföljdshänseende bedöms lika och att straffet för flertalet "rena"rattfylleribrott bestäms till straffminimum - en månad - tyder enligt kommitténpå att en differentiering av straffets längd i sänkande riktning är bådeönskvärd och lämplig. Kommittén anser sålunda att det även för rattfylleribrottensdel finns utrymme för fängelsestraff än en månad. Däremot ansersig kommittén inte böra ange några särskilda kriterier som skulle motivera ettkortare straff. Vid remissbehandlingen har förslaget om sänkt minimitidför fängelsestraff tillstyrkts eller lämnats utan erinran av det heltövervägande antalet instanser. Till denna grupp hör riksåklagaren (),, , förmögenhetsbrottsutredningen (Ju1976:04). 1980/81:44 9 RÅ och avstyrker emellertidatt sänkningen genomförs innan fängelsestraffkommittén har redovisat övrigadelar av sitt uppdrag. Till de frågor som sålunda inverkar påställningstagandet hör enligt RÅ de som gäller villkorlig frigivning, denallmänna översynen av straffskalorna samt införandet av en allmän regel ompåföljdsval och straffmätning. tillägger att förslaget kanmedföra en omprövning av domstolarnas påföljdspraxis, vilket bör undvikas innanen samlad översyn av problemen har gjorts. Även hovrätten för att åtskilligt talar för att frågan inte bryts loss frånutredningsuppdraget i övrigt. Flera remissinstanser har vidare i sina yttrandenanlagt synpunkter på bl. a. tillämpningsområdet för och verkställigheten avdekorta straff som kan bli aktuella om straffminimum sänks. Jag återkommer tilldetta i det följande. För egen del vill jag först erinra om att frihetsstraffenenligt en numera allmän uppfattning har övervägande negativa effekter för demsom straffas. De förhoppningar som åtminstone har funnits om att kunnautform.a straffverkställigheten så att den främjar den intagnes anpassning isamhället kan inte sägas ha infriats. De som har undergått fängelsestraff är istor utsträckning dåligt anpassade i samhället och återfaller ofta i brott. Detkan råda olika uppfattningar om orsakerna till dessa förhållanden. Att anstaltsvistelseni sig ofta har en nedbrytande inverkan på personligheten torde emellertid fåanses klart belagt. Vad som har sagts nu tar visserligen i första hand siktepå de längre fängelsestraffen. De som döms till fängelse enmånad är genomsnittligt sett bättre anpassade i samhället och återfaller merasällan i brott. Riskerna för skadeverkningar av anstaltsvistelsen ärnaturligtvis också förhållandevis mindre. Men även ett kort fängelsestraffinnebär i regel en allvarlig påfrestning. Intagningen i anstalt utgör ettavbrott i den normala livsrytmen och kan få konsekvenser i arbetslivet och förden straffades förhållande till familj och vänner. För enskilda individer kanofta även ett kort straff få mycket långtgående konsekvenser. Det står emellertid klart att fängelsestraffet inte underöverskådlig tid kommer att kunna avvaras. Framför allt behövs naturligtvis frihetsberövandepåföljder vid den grövsta brottsligheten. Med de insikter som bl. a. denkriminologiska forskningen numera har gett oss om fängelsestraffets övervägandenegativa verkningar på individen och dennes anpassning i samhället har vi dockanledning att undersöka i vilken omfattning man vid mindre allvarligbrottslighet kan nöja sig med åtgärder som medför på en gång mindrepåfrestningar för individen och lägre kostnader för samhället. Det är också motden bakgrunden som man får betrakta den utveckling som består i att domstolarnanumera i växande utsträckning väljer påföljder som inte innebär frihetsberövande. En mycket stor andel av de fängelsestraff som domstolarnadömer ut 1980/81:44 10 ligger på den nuvarande minimitiden en månad. Det rör sig ombrott av skiftande slag. I vissa fall kan det gälla personer som genomupprepade lagöverträdelser har visat sig oemottagliga för mindre ingripandepåföljder. 1 de flesta fall handlar det dock om brott beträffande vilkahänsynen till allmän laglydnad anses kräva ett kortare frihetsstraff. Denpågående utvecklingen i rättspraxis kan visserligen leda till attytterligare ett antal fall förs till den kategori som anses kunna beivras genomkriminalvård i frihet eller genom böter. Jag fäster också stora förhoppningartill frivårdskommitténs pågående arbete på att finna nya alternativ tillfängelsestraff. Man torde emellertid fä utgå från att samhälletsavståndstagande från de brott som det här gäller även i storutsträckning måste markeras genom frihetsstraff. Att det i dessa fall mera ärstraffets art än strafftidens längd som verkar avskräckande torde varauppenbart. Det är därför inte förvånande att tanken på att sänka den nuvarandeminimitiden för fängelsestraff har fått aktualitet. Om man utan att denallmänna laglydnaden sätts i fara kan sänka strafftiderna i vissa fall och påså sätt, till lägre kostnad för det allmänna, minska strafflidandet ochriskerna för utslagning för de dömda talar naturligtvis starka skäl för ensådan reform En sänkning av minimitiden för fängelsestraff föreslogsredan i BRÅ:s rapport om ett nytt straffsystem . BRÅ:s förslag, somvar mera långtgående än det som fängelsestraffkommittén nu har lagt fram,hälsades med tillfredsställelse av de flesta remissinstanser som särskiltberörde frågan. har ett mycket brett uppdrag atttillsammans med frivårdskommittén se över det straffrättsliga påföljdssystemet.Självfallet kan inte frågan om minimitiden betraktas isolerad från påföljdssystemetsutformning i övrigt, men spörsmålet har enligt min mening ändå inte ett sådantsamband med de mera principiella huvudfrågor som de båda kommittéerna har attbehandla att resultatet av deras fortsatta arbete lämpligen bör avvaktas. Om enmöjlighet för våra domstolar nu öppnas att döma till fängelse på tider under enmånad kommer erfarenheterna av den nya lagstiftningens tillämpning f, ö, i vissutsträckning att kunna tillgodogöras i samband med att man tar ställning tillkommittéernas förslag i andra frågor. Enligt min uppfattning finns det alltsåanledning att nu ta upp spörsmålet om en sänkning av det allmänna straffminimumför fängelse. Att en sådan reform skulle vara ägnad att leda till ökad nordiskrättslikhet är ett starkt självständigt skäl för att behandla frågan med förtur(jfr SOU 1980:1 s, 31-32). och flertalet remissinstanser anser jagatt en sänkning av det allmänna straffminimum knappast i sig kan vara ägnad attförsvaga fängelsestraffets allmänpreventiva funktioner. Den rådandeuppfattningen att fängelse är samhällets yttersta reaktion mot brott tordesåledes inte påverkas av en sådan sänkning. För den enskilde medborgaren liggersäkerligen det väsentliga avskräckande momentet i själva risken att hamna i fängelsemed den sociala belastning som detta otvivelaktigt anses medföra. 1980/81:44 11 medan sådana smärre skillnader i straffens längd som kanbli aktuella vid en sänkning under nuvarande straffminimum knappast har någonsjälvständig inverkan på allmänpreventionen. Det gäller i vart fall omsänkningen inte görs alltför drastisk. Kommitténs förslag om en minimitid på 14dagar är från denna synpunkt väl avvägt. Sänks tiden till , finns detrisk för att tröskeln blir för låg mellan böter och fängelse, något som i sintur kanske skulle öka tillämpningen av fängelse som påföljd. För mig framstårdet som väsentligt att en sänkning av straffminimum inte leder till attgärningar som anses kunna sonas med böter eller kriminalvård i frihet iframtiden bestraffas med fängelse. Steget mellan ett kännbart bötesstraff ochdet lägsta fängelsestraffet bör av dessa skäl inte göras alltför kort. Med hänsyntill att betydande fördelar sålunda utan tvivel står att vinna genomkommittéförslaget och då några egentliga nackdelar som jag ser det knappastbehöver befaras förordar jag att minimitiden för fängelsestraff sänks lill 14 dagar.Wadsom har sagts nu bör, som komittén har föreslagit, gälla även i fråga omfängelse som ådöms i kombination med skyddstillsyn enligt 28 kap, 3 S BrB, Ett par remissinstanser har - för att man skall undvikaatt fängelse framstår som en gynnsammare påföljd än ett strängt bötesstraff - föreslagitatt domstolarna får möjlighet att döma till böter jämte fängelse. Sådanapåföljdskombinationer förekommer utomlands. Förhållandet mellan ett strängtbötesstraff och ett kort fängelsestraff kan dock som jag redan har antytt intesägas komma i något nytt läge genom den sänkning som kommittén har föreslagit.Med hänsyn till de ingripande konsekvenser som ett frihetsberövande i allmänhethar för den enskilde framstår det för mig som klart att ävenett fängelsestraffpå så förhållandevis som upplevs som en strängare påföljd änett högt bötesstraff. Det finns enligt min mening inte underlag för att i dettasammanhang pröva lämpligheten av påföljdskombinationen fängelse - böter, vilkenskulle innebära en principiell nyhet i svensk rätt. och remissinstanserna har diskuterat tiUämpningsområdetför de korta straff som blir möjliga med ett sänkt straffminimum.Remissinstanserna är i allmänhet överens med kommittén om att målsättningenmåste vara att ett sänkt straffminimum inte får leda till att antaletfängelsestraff ökar. Några remissinstanser anser emellertid att sänkningen kanmedföra en ökning av antalet fängelsedomar genom att de kortare strafftidernapåverkar domstolarnas nuvarande obenägenhet att döma till fängelse. Derekommendationer om tillämpningen som konunittén har lämnat har också föranlettkommentarer från remissinstanserna i fiera enskildheter. Ett parremissinstanser finner det från skilda synpunkter olämpligt att i dettasammanhang göra uttalanden till ledning för rättstill-lämpningen. För min del vill jag först slå fast att det givetvis måsteankomma på domstolarna att närmare bedöma förutsättningarna för tillämpningav 1980/81:44 12 fängelsestraff på fider under en månad i särskilda fall.Påföljdsval och straffmätning är fält där det traditionellt har lämnats ettstort utrymme åt de allmänna domstolarna att utforma en praxis som förenarintresset av allmän laglydnad med hänsynen fill individen och omständigheternai det enskilda fallet. Den nu aktuella lagändringen innebär att ytteriigare ettmedel för differentiering av påföljderna ställs till domstolarnas förfogande.Att i detta hänseende söka närmare binda rättstillämpningen beträffande särskildabrottstyper synes inte böra komma i fråga. Detta hindrar emellertid inte attdet finns anledning att ta upp några av de tillämpningsfrågor som kommittén ochremissinstanserna har behandlat till diskussion. Som jag har berört i det föregående syftar förslaget om ensänkning av minimitiden för fängelse inte till en ökning av antaletfängelsedomar. I stället är avsikten att öppna möjlighet att nyansera straffiiestämningeni fråga om den kategori av brottstyper som vanligen renderar en månadsfängelse. Domstolarnas nuvarande försiktighet då det gäller att döma tillfängelse för mindre allvarlig brottslighet torde knappast komma att påverkas avden föreslagna reformen.