prop · G403201 · 1980-12-31 00:00:00 — Hovrätten är icke bereddatt uttala någon åsikt i frågan huruvida häktning - särskilt då häktning pågrund av recidivrisk - har kommit till mera vidsträckt användning än vad somhar varil avsett vid tillkomsten av nya . Det torde emellertidvara en allmän uppfattning bland domare att häktningsinstilutet lillämpasmer restriktivt än . Även om det nu tages som riktpunkt, attanvändandet av häkl-ningsinstitulet bör inskränkas och all häktning i allmänheticke bör ske, då annan påföljd än frihetsberövande väntas följa, är delangelägel atl fram- Prop.1980/81:201 88 hålla,alt - oavsett om individual - eller allmänprevention eller något annat synsättprioriteras som straffrättslig grundprincip snabbheten inomstraffrättskipningens område är ett intresse av den allra största vikt. Enbidragande orsak till att häktning i så pass stor utsträckning sker vidrecidivfara torde, som utredningen anfört, vara att domstolarna saknar effektivaoch realistiska altemativ till häktning. Införandet av ett tillsynsinstitutkan begränsa användningen av anhållande och häktning. Det är också i mångafall viktigt att något slags omhändertagande sker så att en pågående brottsligverksamhet avbryts. Hovrätten vill dock för sin del uttala viss tvekan omtillsyn kan bli elt realistiskt altemativ till häktning. Bland annat i fråga ompersoner som begått brott av seriekaraktär torde tillsyn, sådant detta institututformats i förslaget, inte bli ett tillräckligt effektivt tvångsmedel. Hovrättenöver och : Utredningens förslag lill reformering av reglerna omstraffprocessuella frihetsberövanden innebär att möjlighetema att användadessa tvångsmedel avsevärt begränsas. föreslår utredningen atl ickefrihetsberövande altemativ till häktning och anhållande införs i form avtillsyn och anmälningsskyldighet. Detär enligt hovrättens mening ett vällovligt syfte att försöka begränsaanvändandet av straffprocessuella frihetsberövanden. Nuvarande bestämmelserhärom har tillkommit vid då straffsystemet inte uppvisade den nyanseradebild som regler om påföljdsval innebär. Det kriminalpolitiskareformarbetet har överhuvud inriktats alltmer på kriminalvård ifrihet. Det är då följdriktigt att man också ser över reglerom personella tvångsmedel. De provisoriska frihetsinskränkningar som det här ärfråga om innebär djupa ingrepp i den enskildes levnadsförhållanden ochpersonliga integritet. Det bör så långt möjligt undvikas atl samhällel genomsådana inskränkningar tillfogar den enskilde större lidande än som föranleds avden slutliga reaktionen på brottet. Såsomframhållits av departementschefen i direktiven till utredningen måsteemellertid betonas att effektiviteten i straffrättskipningen i väsentlig månberor av att verksamma tvångsmedel står till förfogande för att säkerställaulredningen med anledning av brott och för att lagföringen av misstänkta skallkunna fullföljas. Vid utformningen av regler om tvångsmedel är det därförviktigt att man väger hänsynen till den enskildes trygghet och frihet molnämnda effektivitetsintresse. Resultatet av denna avvägning fär givetvis intebli ett regelsystem som enbart eller i allt för hög grad tillgodoser bara detena av dessa intressen. Hovrätten vill i sammanhanget erinra om attutredningens undersökningar inte ger belägg för att häktning förekommer i förstor utsträckning i fall då fällande dom inte följer på förundersökningen.Inte heller frihelsberövandenas längd kan tas till inläkt för att nuvaranderegler skulle vara i behov av en radikal förändring. Vad som motiverar enöversyn av reglerna är i stället främsl den förändrade synen på detstraffrättsliga reaklionssystemel. Utredningen har enligthovrättens mening gjort en i stora delar godtagbar avvägning mellan de tvåmolstridande intressen som man här har att göra med. Det kan renl av hävdas attutredningens förslag vid närmare påseende egentligen inte innebär någraradikala förändringar. Detta hänger samman med att tillämpningen av reglerna omtvångsmedel till viss del avlägsnat sig från lagstiftarens intentioner. Manskulle därför kunna karakterisera utredningens förslag som elt försök att"styra tillbaka" rättstillämpningen mot en kurs som var tänkt avlagstiftaren redan vid tillkomsten av de nu gällande reglerna om tvångsmedel. Prop.1980/81:201 89 Även om hovrätten sålunda i stort kan slälla sig bakomförslaget bör dock framhållas all utredningen i vissa hänseenden har gått vällångt i sin strävan att tillgodose den enskildes intresse. Såsom hovrätten återkommertill nedan synes detta särskilt,vara fallet belräffande de föreslagna ändringamaav reglerna om anhållande och gripande. Hovrätten vill i detta sammanhangockså påpeka att en begränsning av möjlighelerna att använda tvångsmedel inteenbart inverkar på arbetet hos polis och åklagare. Även domstolamasarbetssituation berörs. Hovrätten vill särskilt peka på de för domstolarna inteoväsentliga problemet med alt många utsatta huvudförhandlingar måsle slällasin lill följd av parts ulevaro från förhandlingen. Vid en begränsning avhäktningsinstilutet accentueras delta problem ytterligare. Ocksålillsynsinstilutet synes delvis ha fått en utformning som ger anledning lilltvekan. Hovrätten återkommer även härtill i del följande. Redan nu villemellertid hovrätten som sin mening uttala alt etl genomförande avutredningens förslag bör förutsätta att man inrättar realistiska alternativtill nuvarande frihetsberövanden. Skulle del av olika skäl visa sig svårt attåstadkomma t.ex. ett effektivt kontrollsystem för det tilltänktatillsynsinslitutel, bör anhållande och häktning åtminstone lills vidare behållasi större utsträckning än enligl förslagel. Stockholmstingsrätt: I betänkandet framförs förslag som cenlrall berör effektiviteten isvensk straffrällskipning. Såsom framhålles i direktiven beror dennaeffektivitet väsentligen av att verksamma tvångsmedel står till förfogande föratt säkerställa ulredning med anledning aV brott och för atl lagföring avmisstänkta skall kunna fullföljas. Del förslag till ny lagstiftning, somutredningen presenterar, synes emellertid i så hög grad tillgodose denenskildes intresse atl icke berövas friheten vid misstanke om brott att delmotstående samhällsintresset att bereda skydd mot brottsliga gärningar fåttSlå tillbaka på ett sätt som knappast kan godtagas. Det förefaller som omulredningen inte tagit tillräckligt intryck av del numera allmänt erkändaförhållandet atl brottsligheten, främst grövre och yrkesbetonad sådan, ärsladd i stark ökning. Inte heller har utredningen beaktat, alt den misstänktesintresse redan tillgodosetts i så måtto, att domstolarna ålagtsig en allt större restriktivitet i häktningsfrågor. Att så har skett tordevara en ganska allmänt utbredd uppfattning bland domarna på fältet liksom blandåklagarkåren och framgår dessulom av alt antalet häktningar under samma tidtrots brotlsutvecklingen inle ökat på någol uppseendeväckande sätt. Somtingsrätten ser saken måste starka skäl föreligga för att göra mer betydandeändringar i regelsystemet. Ulredningens argumentation i den riktningen är ejövertygande. Av del anförda framgår att tingsrätten finner anledninglill åtskilliga erinringar mol förslagen i belänkandet. : Tingsrätten delar ulredningensallmänna grundsyn alt frihetsberövande så långt möjligt bör undvikas och bör söka altemativa ålgärder till häktning och anhållande. Likaså ansertingsrätten det viktigt att man vid värderingen av de nuvarande reglerna ochutformningen av förslag till ändringar har etl fullgott faktaunderiag, somvisar hur häktnings- och anhållandeinsliluten tillämpas av myndighelerna. Trots att utredningen och tingsrätten har dessa gemensammautgångspunkter, måste tingsrätten ta avstånd från ulredningens bedömningar påväsentliga punkter och ifråga om flertalet reformförslag avstyrka att de läggstill grund för lagstiftning. De överväganden som leder till förslag om skärptakrav för häktning synes i en del fall vila på orealistiska antaganden. Enomständighet som bidrar till detta intryck är att utredningen inte kun- Prop.1980/81:201 90 nal anvisa några rimliga altemativ lill häktning, någolsom tingsrätten beklagar. Utformningen av förutsättningarna för häktning bör skegenom en avvägning mellan å ena sidan behovet från del allmännas sida av altberöva den misstänkte friheten och å andra sidan de negativa effekterna för denmisstänkte av en sådan ålgärd. Mot denna bakgrund är det naturligt att -somulredningen gjort - söka klarlägga i vilken omfattning häktade har dömts lillvillkorlig dom eller skyddstillsyn. Man kan dock inle dra alltför långtgåendeslutsatser av en sådan analys. Dels är syftel med häktning och brottspåföljd iväsentliga delar olika, dels är frihelsberövandel regelmässigt mycket kortarevid häktning. Utredningen har inle belyst betydelsen av dessa olikheter. Härutöver vill tingsrätten också erinra om att häktningeni praktiken för en del misstänkta tillgodoser etl annat, viktigt behov.Misstänkta som missbrukar narkotika eller alkohol är ofla i dålig kondition vidanhållandet. För dessa ulgör häktningen med den noggranna isoleringen dennästan enda möjligheten till avgiftning. De positiva verkningama i detlaavseende kan ofla iakttagas vid huvudförhandlingen. Utredningens uttalande (s137-138) att häktning inte kan motiveras från individualpreventiv synpunklstrider alltså mot tingsrättens erfarenhel. Påslåendet att vård och behandlinginte äger rum är inte heller rikligt. Ett annat förhållande som bör framhållas vid bedömningenav häktningens betydelse är alt just den omständigheten att den lilllaladeundergått etl kortvarigt frihelsberövande i tveksamma fall inle sällan ansesgöra det möjligt alt ge villkorlig dom eller döma lill skyddstillsyn i ställetför fängelse. För att anknyta till tankegångarna i brottsförebyggande rådelsrapport (1977:7) Nytt straffsystem kan man säga atl samhällel genom häktningeni dessa fall har markerat allvaret i det begångna brottet och samhällels ogillandeav gärningen. Tingsrätten är medveten om att de båda senast redovisadefunktionerna av häktning ligger vid sidan av de syften som lagstiftaren angett.De måste emellertid ändå beaktas vid en reformering av häktningsinstitutet ocheventuellt tillgodoses genom andra former av ingripande. Med all sannolikhetmåste dock ett frihetsberövande ske i dessa fall. Såväl iavsnitt 10 (bl.a. under 10.1) som i sammanfattningen (s 38) redovisarutredningen värderingar av de särskilda häktningsgrundernas betydelse.Tingsrätten delar uppfattningen alt del från allmän synpunkl är viktigt attflykt- och kollusionsfaran beaktas. Utredningens sätl atl jämföra betydelsen avdessa häklningsgrunder med intresset av att hindra fortsatt brottsligverksamhet - särskilt sådan som avser förmögenhetsbrott - lyder emellertid påatt utredningen avlägsnat sig från den uppfattning som den breda allmänhetenhar. En lagstiftning, som i stor omfattning accepterar fortsatt brottsligverksamhet - t.ex. fortsatta stölder - saknar förankring i det allmännarättsmedvetandet. En sådan utveckling av lagstiftningen är olycklig. Domstolsverket:Strävan inom kriminalpolitiken är alt minska användningen av frihetsberövandepåföljder och - om anstaltsbehandling ej kan undvikas - att möjligtsöka överföra.den intagne till kriminalvård i frihet. Tillämpningen av destraffprocessuella tvångsmedlen bör så långt som möjligt överensstämma meddenna strävan. Samhällets värderingar och syn på olika brott har förändrats. Enöversyn av reglerna om de personella tvångsmedlen i straffprocessen har därförvarit angelägen. Vid denna översyn bör man således försöka begränsaanvändningen av de straffpro- 1980/81:201 91 cessuella frihetsberövandena och förkorta dem till vad somär oundgängligen nödvändigt. Även ett kort frihetsberövande utgör ett mycketallvarligt ingrepp i den misstänktes integritet. Utredningen har i slora delartagit hänsyn till dessa synpunkler. Det kan emellertid ifrågasältas om inteeffektivitetshänsyn på vissa punkter i alltför hög grad fått ge vika förhänsynen till den misstänktes integritet. delar utredningens uppfattning alt enskärpning av förutsättningarna för häktning är påkallad och tillstyrkerförslaget i denna del. Som framgår av det följande anser emellertiddomstolsverket att häktning måste få komma till användning i fråga om vissamisstänkta i betydligt större omfattning än utredningen tänkt sig. RPS: Brottsutvecklingen i inger oro för framtiden.Antalet brott ökar och brotten blir grövre och mera svårutredda lill sinkaraktär. Att i etl sådant läge vidtaga åtgärder som medför ökade svårigheteratt förhindra, uppdaga och utreda brott bör inte komma ifråga ulan synnerligenstarka rättssäkerhetsskäl. nödgas därvid konstatera attutredningens förslag kommer att i hög grad försvåra brottsbekämpningen. Av utredningens direktiv framgår att anhållnings- ochhäktningstiderna i , vid en internalionell jämförelse, inte äranmärkningsvärt långa. Utredningen har likväl funnit angeläget, underåberopande av bl.a. den allmänna debatten och visst statistiskt material, atthögst avsevärt begränsa möjligheterna till anhållande och häktning. Vad först angår den allmänna debatten, sådan denpresenterats i utredningen, finns det skäl alt fråga om den verkligen varil såseriös och den bakom debatten stående opinionen så stark och omfattande att mani lagstiftningsarbetet bör fästa avgörande vikl vid den. Såvitt därefter avserdet slatistiska materialet synes utredningen därifrån ha hämtat det starkastestödet för sin uppfattning atl möjlighelerna till anhållande och häktning m.m.bör begränsas utöver vad nu gäller. Utredningen har bl.a. åberopat att viss delav de anhållna inte åtalats eftersom brott ej kunnat styrkas. På denna grundavskrevs av anhållningsfallen . Utredningen gör gällande attdet här är fråga om fall där bedömningar i efterhand visat sig felaktiga samtframhåller att dessa anhållanden varit obefogade eller onödiga. Utredningenstolkning av materialet lorde emellertid vara oriktig. Av uppgiften kan endastutläsas att den genomförda utredningen icke kunnatframbringa sådan bevisning att åklagaren funnit förutsättningar för fällandedom föreligga. Någon värdering av anhåll-ningsskälen har utredningen emellertidinte haft möjlighet att göra. Lagstiftningen avseende ovan berörda tvångsmedel är ettcentralt komplex inom straffrättsprocessen. Den är av utomordentlig vikt förett rättssamhälles möjligheter atl garantera en effektiv, snabb och rättssakerlagföring. Det framlagda förslagel är inle ägnat att stärka dessarättssäkerhets-garantier. Betänkandet kan därför, enligt rikspolisstyrelsensuppfattning, i sin nuvarande form inte läggas lill grund för lagstiftning. Polisstyrelsen i : Polisstyrelsen avstyrker att utredningsförslaget läggs till grund för lagstiftning.Polisstyrelsen, som härvid i första hand ansett sig böra beakta förslagetskonsekvenser i vad avser polisens praktiska möjligheter att ingripa mot brott,vill i sammanhanget särskilt anföra följande. Prop.1980/81:201 92 Nuvaranderegler för straffprocessuella frihetsberövanden har varil gällande under enlång följd av år. Dessa regler, såsom de kommit att tillämpas, framstår inleminsl vid en internationell jämförelse som välavvägda. En mera ingripandeändring av elt regelsystem som med goda erfarenheter tillämpats under lång tidkräver synneriigen välgrundade skäl. De syften utredningen huvudsakligen velattillgodose kan enligt polisstyrelsens mening tillgodoses ulan så ingripande förändringari lagsliftningen som föreslagits. Den begränsning av frihetsberövandena someftersträvas torde i allt väsentligt kunna - såsom för övrigt också redan sketti viss utsträckning - tillgodoses inom ramen för praxis och rättstillämpning. Kriminuluvdelningen(pohsdistrikl): För atl säkerställa straffrättsskipningen har vissatvångsmedel ställts till de brottsutredande myndigheternas förfogande. Det ärdå fråga om såväl personella som reella tvångsåtgärder. 1 nu föreliggandeutredning är närmast de personella tvångsåtgärderna aktuella, d.v.s. frågan omgripande, anhållande och häktning. Hur dessa tvångsåtgärder får tillämpas finnsreglerat i . Reglerna uppfattades till en början av polis ochandra rättsvårdande organ som oklara, svårtolkade och under vissa förhållandensvåra att följa. har dock utvecklats en praxis väl i samklang medandemeningen i gällande lagstiftning. Vissa smärre och erforderliga justeringarav lagstiftningen har anpassat denna till rådande praxis. Allvarligaremissbruk av tvångsmedlen har sedan tillkomst 1948 veterligtinte förekommit. Farhågor för att så kan ske finns inte. Vårt friasamhälle med dess omfattande insyn i myndigheternas arbete härför. Möjlighetenför polisen att på ett meningsfyllt sätl fullgöra sina brottsutredande ochsamtidigt brottsförebyggande uppgifter är i stor utsträckning beroende av atttvångsmedel står till dess förfogande under förundersökningen. årsökande, förråade och alltmer organiserade brottslighet understryker detta. Samtidigtsom brottens hårdhets- och svårighetsgrad ställt allt större krav på denutredande polismannens kunnande och arbetsinsatser har också från samhälletssida slällls ökade krav på polisens effektivitet. Om polisens arbele skallleda till ett för samhället godtagbart resultat år det därför nödvändigt altpolis och åklagare ges möjligheter att bedriva fömndersökning på sådant sättatt dessa krav kan fyllas. Erforderliga resurser måste därför stå till polisensoch åklagarens förfogande. Härmed avses inte enbart personella tekniska utanäven lagligt reglerade möjligheter alt med tvångsmedel ingripa mot person underfömndersökning. Redan i detta sammanhang må väl framhållas alt det förslag, somde sakkunniga avgivit rörande regler beträffande frihetsberövande, på intetsätt kan sägas svara upp mot de krav samhället är berättigat att ställa på eneffektiv bekämpning av den allvarliga kriminaliteten. Avden statistik som framlagts av utrednigen kan inte, som även framhållits,utläsas att de tvångsmedel som står till polisens och åklagarens förfogandepå något sätt missbrukats. Utredningen framhåller bl.a. att av antalet gripnapersoner är det en mycket liten del som slutligen häktats. Att så är fallettyder väl tvärtom på att tvångsmedlen hanterats korrekt. Efter ettfrihetsberövande har utredningen kunnat bedrivas så att skäl för ett fortsattfrihetsberövande undanröjts. Anhållande- och häktningsskäl har helt enkeltfallit bort. Ej heller tyder antalet av domstol frikända häktade därpå. 1980/81:201 93 Utredningens förslag, som de nu framlagts, kan såledesdärest de genomförs, med hänsyn till de synpunkter som framförts i dettayttrande i stället för alt uppnå önskade effekler leda till ökande asocialitetoch grövre kriminalitet samt ur rättssäkerhetssynpunkt sämre och osäkrare utredningsresultat. Det som kan framstå som humant kan i framliden fånegativa och inhumana effekter inte minst för dem som utredningens förslagavser att skydda. Kriminalavdelningen måste därför med ovan angivna undantagavstyrka de framlagda förslagen. Ordningsuvdelningen (): Detallmänna ordningsläget i polisdistriktet är mindre tillfredsställande. Påvissa platser är det direkt oacceptabelt. Många platser utgör tillhåll för etthårt kriminellt belastat klientel, som ofta är starkt beroende av alkohol ochnarkotika. Detta klientel svarar för en relativt stor del av brottsligheten ipolisdistriktet; förmögenhetsbrotl, olika brott mol person, mol olikaspeciallagstiftningar elc. Nuvarande regelsystem innebär att många av dessa människorär frihetsberövade kortare eller under lagföringen sedan deer-lappals med atl begå brott. Som en följd av frihelsberövandel förhindras deatl begå nya brott eller eljest störa den allmänna ordningen åtminstone underen begränsad tid. Med hänsyn till de brott det ofta är fråga om i de häraktuella fallen och utredningens förslag i denna del, torde det i de flestafall inle kunna bli fråga om anhållande om utredningens förslag antas. Iställetfriges den misstänkte efter några timmars utredning. Den stora minskningen avstraffprocessuella frihetsberövanden som utredningens förslag medför, kommeratt innebära ytterligare påfrestningar på en redan ansträngd ordningssitualioni polisdistriktet. Från de synpunkter jag har alt företräda är detla inlegodtagbart. Experterna i utredningen, polismästare länsåkla gare Axel Morath, har i särskilt yttrande reserverat sig mot vissa av utred ningens förslag. Jag ansluter mig i princip till de synpunkter som framförts i yttrandet----- . Polisstyrelsen i : tordevara en av de mest utpräglat demokratiska rältsstatema i väriden. I begreppeträttsstat bör ligga en statens vilja och förmåga att upprätthålla enrättsordning, som hävdar de i västvärlden etablerade grundläggande demokratiskavärderingarna och de mänskliga rättigheterna. Ett centralt område i en sådan rättsordning ärbestämmelserna om påföljder för brott och brottmålsprocessen. För altsäkerställa bevisning, möjliggöra lagföring och förhindra fortsatt brottsligverksamhet finns i den svenska bestämmelser om personellatvångsmedel. Dessa bestämmelser torde även ha en belydande brottsförebyggandeoch brottsuppklarande effekt. Ifrågavarande rättsregler bör, som utredningenpåpekat (s 61), utformas som en kompromiss mellan samhällels krav på att brottbeivras och den enskildes rätt till skydd för sin personliga frihet, integritetoch egendom. All åstadkomma en ändamålsenlig avvägning mellan dessa skildaintressen är en grannlaga uppgift för lagstiftaren. Ytterligare ell viktigt intresseområde gör sig emellertidgällande då ifrågavarande rättsregler skall utformas. Det är den icke lagöverträdandeallmänhetens rätl till skydd för sin personliga frihet, integritet ochegendom. De straffprocessuella tvångsmedlen kan alltså även ses som en garantiför allmänhetens rättssäkerhet. Prop.1980/81:201 94 Detär något förvånande att utredningen inte tagit upp denna sida av problemetlill debatt. Polisstyrelsen ser delta förhållande som en effekt av senare årskriminalvårdsdebalt som enögt satt de för brott misstänkta och dömda personemai centrum. Det hade varit angeläget att utredningen vid utformningen av ett sågenomgripande lagförslag inom brottmålsprocessens område tagit hänsyn tillallmänhetens berättigade krav på rättssäkerhet. Detsvenska samhället har med intensifierad krafl sökt förebyggaoch beivra brottslig verksamhet. Mot denna bakgrund förefaller det fögavälbetänkt att framföra förslag som de facto innebär att de rätts-vårdandemyndigheterna i stor utsträckning belas möjligheterna lill en rationell ocheffektiv brottsbekämpning. Idetta sammanhang förtjänar uppmärksammas vad JO i sin ämbetsberättelse 1975,sid 104 ff anfört: "Det behöver knappast sägas atl det frånrättssäkerhetssynpunkt och för allmänhetens respekt och förtroende för polisenoch dess verksamhet är av fundamental betydelse att verksamheten bedrivseffektivt, vilket ifråga om utredningsarbetet bl.a. måste innebära attförundersökningar skall verkställas så skyndsamt som möjligt och regelmässigtavslutas i så god tid att åtalsprövning och eventuell ansökan om åtal kanmedhinnas innan preskription av straffansvar inträder." Detav utredningen berörda motsatsförhållandet mellan de straffprocessuellatvångsmedlen och den enskildes personliga integritet år ensidigt tecknat. Somså ofta under de senare årens debatt har man nästan helt bortsett från den ickelagöverträdande allmänhetens rätt till skydd för sin personliga frihet,integritet och egendom. Enligl polisstyrelsens uppfattning bör destraffprocessuella tvångsmedlen även ses som en garanti för allmänhetensrättmätiga krav på rättssäkerhet. Otvivelaktigt har också tvångsmedlen endirekt brottsförebyggande effekt, något som inte år det egentliga syftet meddem men som likväl är en realitet. Tvångsmedlen är vidare en av de väsentligaförutsättningarna för att polisen och övriga rättsvårdande myndigheter genomförundersökningens effektiva bedrivande i någon mån skall kunna hålla denstigande brottsligheten stången. Detär angeläget alt i av stigande och allt grövre brottslighet samhälletinte avhänder sig sina möjligheter att på ett verksami sätt ingripa mot dennabrottslighet.