prop · G403201 · 1980-12-31 00:00:00 — Föratt få en uppfattning om tillämpningen av reglerna om de personellatvångsmedlen har utredningen genomfört en enkätundersökning hos samtligapolis- och åklagarmyndigheter och även sammanställt annat statistiskt material.Enligt utredningen visar detta material att tillämpningen av tvångsmedlen ärotillfredsställande. Vad gäller häktningsgrunden recidiv-fara anser utredningenatt enkätundersökningen bekräftar att praxis har gått vida längre änlagstiftaren har menat. I fråga om anhållande framgår, anser utredningen, attåklagarna godtar en alltför låg misstankegrad vilket 1980/81:201 24 ledertill ett stort antal korttidsanhållanden. Även när det gäller gripande visarundersökningen enligt utredningens uppfattning att tillämpningen i storutsträckning har kommit att avlägsna sig från lagens förutsättningar. Motdenna bakgrund föreslår utredningen till en början ändringar i fråga omförutsättningarna för häktning. För att häktning på grund av risk för fortsattbrottslighet skal! kunna ske bör enligt utredningen krävas att brottsmisstankenavser brott, för vilket är stadgat fängelse eller däröver. För vissabrott av farlig art skall dock häktning kunna ske utan hinder av fyraårsregeln.Vidare föreslår utredningen att risk för flykt och för undanröjande avbevisning skall få medföra häktning bara om risken är påtaglig med hänsyn tillomständigheterna i det särskilda fallet. Utredningen anser också att densärskilda regeln om häktning vid fängelsebrott med lägre straffmaximum änfängelse beträffande misstänkt som saknar stadigt hemvist i landet böravskaffas liksom presumtionsregeln om häktning vid mycket allvarliga brott. förslag i övrigt kan här nämnas följande. De processuellatvångsmedlen föreslås bli kompletterade med alternativ till häktning som inteinnebar frihetsberövande men som innefattar en långtgående kontroll i form avtillsyn. För de mest svårkontrollerade fallen föreslås att särskildatillsynshem inrättas. Utredningen föreslår vidare att det nuvarande reseförbudetersätts av en anmälningsskyldighet. För att klargöra att häktning skalltillämpas med restriktivitet förordar utredningen att i lagen införs ensärskild proportionalitetsregel av innebörd att häktning inte får ske om detdärigenom skulle uppstå missförhållande mellan å ena sidan olägenheten för denmisstänkte och å andra sidan brottets beskaffenhet och den påföljd som kanantas följa på brottet. Utredningen föreslår också en regel om att tillsyneller anmälningsskyldighet skall användas i stället för häktning i de fallsådana tvångsmedel är tillräckliga för att tillgodose syftet med häktning. Närdet gäller anhållande föreslås att den nuvarande möjligheten att anhålla utanatt fulla häktningsskäl föreligger tas bort. Ävennär det gäller förfarandet hos domstolar och polis- och åklagarmyndigheteranser utredningen att ändringar bör göras i gällande regler. Utredningenföreslår bl.a. att befogenheten att besluta om anhållande förbehålls åklagarensamt att anhållningsbeslut skall motiveras. Det föreslås vidare kortarefrister för häktningsframställningar och för att hålla häktningsförhandling.Utredningen förordar också att nämnd skall delta när tingsrätt eller hovrättvid förhandling prövar en fråga om häktning. Polismäns rätt att gripa misstänktaföreslås avskaffad och ersatt av hämtning och medtagande till förhör. Vissaförändringar föreslås beträffande den misstänktes skyldighet att stanna kvarför förhör och andra utredningsåtgärder samt i fråga om behandlingen avpersoner som är misstänkta för brott. Enligt utredningen bör det bl. a. införasmöjlighet för den som är häktad eller anhållen att begära domstolsprövning aven åklaga- Prop.1980/81:201 25 res beslut om begränsningar i hans rätt till kontakt medomvärlden. Vidare föreslås vissa ändringar i syfte att en försvarare skallkunna utses efter anhållandet. Betänkandet har under remissbehandlingen fått ett blandatmottagande. De flesta remissinstanserna har tillbakavisat den kritik somutredningen har riktat mot tillämpningen av nuvarande bestämmelser.Remissinstanserna har i allmänhet också ställt sig avvisande tillhuvudpunkterna i betänkandet som man anser i alltför hög grad tillgodoser denmisstänktes intressen på bekostnad av samhällsskyddet och effektiviteten i lagföringen.Några av utredningens förslag, främst vad gäller förfarandereglerna, har dockmera allmänt godtagits. För min del vill jag understryka att häktning och andrapersonella tvångsmedel innebär stora ingrepp i den enskildeslevnadsförhållanden. Det är därför angeläget att användningen av sådanatvångsmedel begränsas till situationer då det är nödvändigt av hänsyn tillsamhällsskyddet och en effektiv lagföring. Jag vill erinra om atttvångsmedelskommittén (Ju 1978:06) har fått i uppdrag att göra en motsvarandeavvägning när det gäller användningen av sådana tvångsmedel som inte ärpersonella, bl.a. telefonavlyssning, husrannsakan och beslag. När det gäller huvudpunkterna i förslaget delar jagemellertid den uppfattning som de flesta remissinstanserna har gett uttryckför, nämligen att ett genomförande av förslaget i dessa delar skulle innebäraatt intresset av samhällsskydd och effektivitet i lagföringen i alltför höggrad skulle sättas åt sidan. De nuvarande reglerna om häktning och andra personellatvångsmedel är enligt min mening utformade på ett sätt som innebär en lämpligavvägning mellan berörda intressen. Vad som har framkommit i detta lagstiftningsärendeger inte heller stöd för att reglerna skulle ha tillämpats på ett sätt somåsidosätter befogade rättssäkerhetsintressen. Jag anser därför att det saknasanledning att ändra de lagliga förutsättningarna för att häktning och andrapersonella tvångsmedel skall få tillgripas. Utredningen har ägnat frågan om alternativ till häktningstor uppmärksamhet. Jag delar utredningens uppfattning att avsaknaden avrealistiska alternativ kan bidra till att häktning f n. tillgrips i en del falldär en mindre ingripande åtgärd kunde ha varit tillräcklig. kan jagtill en viss del instämma i den kritik som åtskilliga remissinstanser harriktat mot det av utredningen föreslagna tillsynsinstitutet. Det kan med fogifrågasättas om det i praktiken skulle vara möjligt att i den utsträckning somutredningen har tänkt sig ersätta häktning med en tillräckligt effektivövervakning eller liknande kontroll. Vad särskilt gäller förslaget ominrättandet av tillsynshem - ett förslag som avstyrks av en så gott somenhällig remissopinion - förutsätter det betydande resursförstärkningar, någotsom i dagens statsfinansiella läge inte är genomförbart. Även om jag sålunda inte kan biträda utredningens förslagom ett nytt 1980/81:201 26 tillsynsinstitut anser jag det emellertid angeläget försöker finna häktningsalternativ vilka i åtminstone en del fall skullekunna göra häktning obehövlig. Vad som kan övervägas är en utvidgning av detnuvarande reseförbudet så att detta kan användas som häktningsalternativ ocksåi andra fall än vid flyktfara. Även en från reseförbudet fristående anmälningsskyldighetskulle kunna tjäna detta syfte. Att man som alternativ till häktning tillskapartvångsmedel som inte innebär frihetsberövande ligger i linje med enrekommendation av rörande bl. a. häktning som har antagits avministerkommittén (rekommendation nr R (80) 11). Jag återkommertill dessa frågor i det följande. I det sammanhanget kommer jag även att ta uppfrågan om icke frihetsberövande alternativ till anhållande. Vad gällerden av utredningen föreslagna proportionalitetsregeln anser jag, i likhet medflera remissinstanser, att redan gällande rätl ger tillräckliga möjligheteratt göra den intresseavvägning som avses med en sådan regel. Förslaget har medfog kritiserats även pä grund av sin koppling till den påföljd som kan antaskomma att följa på brottet. Enligt min mening finns det inte tillräckliganledning att i lagen ta upp en uttrycklig proportionalitetsregel. Vidgasmöjligheten att använda reseförbud m. m. som alternativ till häktning ienlighet med vad jag har förordat bör dock bestämmelsen härom lämpligenutformas så att principen om proportionalitet kommer till åtminstone indirektuttryck. Vad jag har sagt nu innebär att det endast bör görasbegränsade ändringar av de nuvarande bestämmelserna om personella tvångsmedel.Inom ramen för en sådan begränsad reform bör dock vissa ändringar göras även ide förfaranderegler som har samband med personella tvångsmedel. Beslut omanhållande bör sålunda i fortsättningen, i enlighet med den praxis somtillämpas , förbehållas åklagare. Ett sådant beslut bör dessutom alltidmotiveras. Jag återkommer till dessa frågor i det följande. De övriga förslag som har aktualiserats avhäktningsutredningen bör bortsett frän förtydligande av vissa bestämmelser omförtärandet - däremot inte genomföras . Vad särskilt gäller förslaget omlekmannamed-verkan vid prövning av frågor om häktning är det förenat medkostnader av en sådan storleksordning att det redan av hänsyn till det rådandestatsfinansiella läget får anstå. Jag anser inte heller att utredningensförslag till avkortning av fristerna för ingivande av häktningsframställningoch hållande av häktningsförhandling bör genomföras. Självfallet är detangeläget att varaktigheten av straffprocessuella tvångsmedel blir så kort sommöjligt. Såvitt framgår av remissvaren är emellertid möjligheterna att avkortadessa frister begränsade till en eller annan dag. Utredningens statistiskaundersökning visar också att de nuvarande fristerna sällan tillämpas fullt utoch att den tid som förflyter mellan anhållandet och huvudförhandlingen i deflesta fall är förhållandevis kort. Ett genomförande av förslaget skulle därförfå ringa praktisk betydelse. För hovrätternas del skulle en avkort- Prop.1980/81:201 27 ningav fristen för hållande av huvudförhandling i mål mot häktad innebära betydandeolägenheter. Nuvarande frister bör därför bibehållas. Utredningensförslag till domstolsprövning av åklagares beslut om restriktioner beträffandehäktade m.fl. har fått ett blandat mottagande vid remissbehandlingen. Fleraremissinstanser avstyrker förslaget med motiveringen att det vid sidan av dennuvarande möjligheten till överprövning av sådana beslut av statsåklagare ochRÅ inte finns något behov av en särskild besvärsordning. Det framhålls ocksåatt en sådan ordning är kostsam och betungande samt att den i praktikenknappast skulle fylla någon funktion med hänsyn till att åklagarens beslut oftakommer att vara ändrat innan rätten hinner ta upp det till prövning. Man anserockså att den misstänktes tilltro till rättens opartiskhet minskar ju flerbeslut domstolen har att fatta beträffande den misstänkte underförundersökningen. Jagdelar de betänkligheter som sålunda har förts fram mot förslaget. Demöjligheter som redan nu finns till överprövning får anses tillfredsställande.Med hänsyn härtill och till de olägenheter som den föreslagna ordningen skulleinnebära bör förslaget inte genomföras. Vissa andra bestämmelser ombehandlingen av häktade m.fl. bör dock ses över i detta sammanhang. Somtidigare har nämnts faller flertalet av de förslag som har tagits upp idepartementspromemorian Översyn av utredningsförfarandet i brottmål inomområdet för RÅ:s och RPS:s befogenhet att meddela föreskrifter och anvisningar.I enlighet med arbetsgruppens förslag har promemorian överlämnats till RÅ, RPSoch rättegångsutredningen. Jag har inhämtat att vissa av promemorieförslagen fn. är föremål för överläggningar mellan RÅ och RPS medan övriga förslagbearbetas inom resp. myndighet. Några av de promemorieförslag som innefattarlagändringar tas emellertid upp i detta sammanhang. Vad särskilt gäller fråganom den tidpunkt då försvarare bör utses för den misstänkte övervägs den f. n.av en särskild arbetsgrupp. Det är därför ännu för tidigt att ta slutligställning till den frågan. Tillämpningen i vissasituationer av bestämmelserna i 28 kap. 11 -13 §§ om kroppsvisitation ochkroppsbesiktning har uppmärksammats bl. a. i en fråga (1979/80: 320) till mig iriksdagen. Vidare har fråga uppkommit om en smärre jämkning i lagen (1975:295)om användning av vissa tvångsmedel på begäran av främmande stat. Utöver dessafrägor behandlas i det följande även frågan om inskränkning av enfrihetsberövads rätt att få brev som är adresserade till postverketvidarebefordrade utan föregående granskning. 2.2Alternativ (ill häktning Enligt24 kap. 1 § RB är det en förutsättning för häktning att sannolika skälföreligger för att den misstänkte har begått brott för vilket är stadgatfängelse eller däröver. Utöver kvalificerad misstanke om brott av 1980/81:201 28 dennasvårhetsgrad fordras att vissa speciella häktningsförutsättningar är uppfyllda.Dessa förutsättningar utgör flyktfara, fara för undanröjande av bevisning(kollusionsfara) och fara för fortsatt brottslig verksamhet (reci-divfara). Flyktfaraföreligger enligt 24 kap. 1 § första stycket RB om det skäligen kan befaras attden misstänkte avviker eller pä annat sätt undandrar sig lagföring eller straffMed avvikande menas i detta sammanhang att den misstänkte lämnar sin bostads- ellervistelseort i syfte att undgå lagföring eller straff. Under det mer omfattandeuttrycket på annat sätt undandrar sig lagföring eller straff faller bl. a.åtgärder varigenom den misstanke utan att lämna orten håller sig undan i sådantsyfte. Kollusionsfaraföreligger om det skäligen kan befaras att den misstänkte genom undanröjande avbevis eller på annat sätt försvårar sakens utredning. Recidivriskslutligen anses föreligga om anledning förekommer att den misstänkte fortsättersin brottsliga verksamhet. Saknarden misstänkte stadigt hemvist i landet får häktning ske även vid mindreallvarliga brott (24 kap. 1 § andra stycket). Förutsättningen är att brottetkan medföra fängelse och att det finns anledning anta att den misstänkte kommeratt avvika. Som enallmän inskränkning i möjligheterna till häktning gäller enligt 24 kap. I §fjärde stycket att häktning inte får ske om det kan antas att den misstänktekommer att dömas enbart till böter. 1vissa fall får häktning dock ske oberoende av brottets beskaffenhet, dvs. Som förutsättning gäller enligt 24 kap. 2 § att den misstänkteär okänd och vägrar uppge sitt namn och sitt hemvist eller att det finns skälatt anta att de uppgifter som han lämnar är osanna eller, om han saknar hemvisti landet, att det finns skäl att anta att han flyr från landet. Vidmycket grova brott, dvs. brott för vilket det lägsta straffet är fängelse i tväär, skall häktning ske, om det inte är uppenbart att det saknas anledning tilldet (24 kap. 1 § tredje stycket). Regeln innebär alltså en presumtion förhäktning. Presumtionen kan dock motbevisas. Beslutom häktning fattas alltid av rätten. nuvarande regleringen av de personella tvångsmedlen finns två alternativtill häktning, nämligen övervakning och reseförbud. Övervakning kan i principersätta häktning vid flykt-, kollusions- och recidivfara. Reseförbud kananvändas som alternativ till häktning då endast flyktfara Bestämmelserom övervakning finns i 24 kap. 3§ RB. De är utformade som en begränsning avmöjligheten till häktning i vissa mycket speciella fall. När det gäller ungapersoner eller sådana som är sjuka får häktning sålunda inte ske, om åtgärdenkan antas medföra allvarligt men och dessutom sådan övervakning kan ordnas attskäl till häktning inte längre före- Prop.1980/81:201 29 En havande kvinna får inte häktas under tidennärmast före förlossningen, om det inte är uppenbart att en betryggandeövervakning inte kan ordnas. Delsamma gäller för tiden närmast efterförlossningen, om häktning kan antas medföra men för kvinnan eller barnet.Övervakning förutsätter samtycke av den misstänkte. Vill han eller hon inteunderkasta sig åtgärden, skall häktning ske. Ansvaret för att ordna övervakningen har i första handlagts pä undersökningsledaren, dvs. i regel äklagaren. Övervakning kananordnas i den misstänktes hem eller i annat enskilt hem eller genom att denmisstänkte tas in på en lämplig anstalt. Anstaltsplacering förutsätter särskiltmedgivande av den som är ansvarig för anstalten. Övervakning kan ocksåinnebära skyldighet för den misstänkte att vissa tider vara tillgänglig i sinbostad eller på sin arbetsplats eller att iaktta annat villkor som anseserforderligt för övervakningen. Några föreskrifter om hur kontrollen skall varaanordnad finns inte. Över huvud taget råder en viss oklarhet om tillämpningenav institutet (se JO:s ämbetsberättelse 1974 s. 34). Reseförbudetregleras i 25 kap. RB. Det kan, som nämnts, ersätta häktning endast vidflyktfara. Reseförbud innebär ett förbud för den misstänkte att utan tillståndlämna honom anvisad vistelseort. Med ett sådant förbud kan förenas skyldighetför den misstänkte att på vissa tider vara tillgänglig i sin bostad eller påsin arbetsplats eller att anmäla sig hos polismyndigheten pä orten. Även andravillkor som behövs för kontrollen av den misstänkte kan ställas upp. Överträderden misstänkte reseförbudet eller något villkor som har föreskrivits i sambandmed ett sådant förbud, skall han anhållas eller häktas, om det inteär uppenbart att det saknas anledning till det. Reseförbud fär åläggas avundersökningsledaren, åklagaren eller rätten. Har reseförbud meddelats avundersökningsledaren eller åklagaren, får den misstänkte begära att rättenprövar frågan huruvida reseförbudet skall bestå. Övervakningsinstitutetenligt 24 kap. 3§ tillämpas i praktiken ytterst sällan. En av orsakerna tordevara att det bara kan komma i fråga beträffande en begränsad krets avpersoner. Jag vill också erinra om att det beträffande ungdomar finns andramöjligheter än dem RB tillhandahäller att ingripa med åtgärder. När det gällersjuka personer och kvinnor i tiden strax före eller efter en förlossning tordedet vara sällsynt att häktning över huvud taget aktualiseras. Det finns emellertid enligt min mening knappast någonanledning att, som utredningen har föreslagit, ta bort övervakningsinstitutet.Övervägande skäl talar för att man alltjämt har kvar särregler för de personersom avses i 24 kap. 3 § RB. Det kan dock vara lämpligt att i detta sammanhangmodernisera bestämmelserna och därvid ocksä utvidga tillämpningsområdet något.Samtidigt bör förutsättningarna för häktning i övervakningsfallen skärpas. Enligt min mening får det anses vara en brist att RB,utöver övervak- Prop.1980/81:201 30 ningsinstitutetoch reseförbudet vid flyktfara, inte tillhandahåller något alternativ tillhäktning. Man får därför räkna med att domstolarna i en del fall anser sigtvungna att besluta om häktning trots att en mindre ingripande åtgärd kanskehade varit tillräcklig. Omvänt kan domstolarna också anse sig böra försätta enanhållen på fri fot utan vidare tillsyn, trots att någon form av fortsattkontroll hade varit önskvärd. Varken den ena eller den andra situationen ärtillfredsställande. Detbör därför undersökas om det inte skulle kunna gä att finna ett alternativ somåtminstone i en del fall skulle kunna komplettera övervakningsinstitutet ochdet nuvarande reseförbudet. Vad det framför allt gäller är att söka åstadkommaett alternativ till häktning vid recidivfara i de fall risken för återfall ibrottslig verksamhet är mindre uttalad men där den misstänkte med nuvarandebestämmelser ändå häktas. Underremissbehandlingen har nägra remissinstanser påpekat att någon form avreseförbud eller anmälningsskyldighet i vissa fall kan vara tillräcklig föratt avhälla mindre brottsbenägna personer från att begå nya brott. har varit inne pä liknande tankegångar när den uttalat att tillsynvid recidivfara i många fall skulle kunna bestå i enbart en anmälningsskyldighet. Vidarehar ett par remissinstanser påpekat att det vid flyktfara ibland kan finnasbehov av att kunna ålägga reseförbud resp. anmälningsskyldighet oberoende avvarandra. Förmin del anser jag att dessa uppslag bör prövas. Särskilt en skyldighet att påvissa tider anmäla sig hos polisen bör kunna vara ett realistiskt alternativtill häktning när det gäller att avhålla mindre brottsbenägna personer från attbegä nya brott. När det är fräga om kollusionsfara torde reseförbud eller anmälningsskyldighetknappast kunna ersätta häktning annat än då kollusion förutsätter att denmisstänkte lämnar orten. Även om sädana situationer inte är särskilt vanliga ipraktiken, kan det även här finnas behov av ett alternativ till häktning. Ivatje fall bör möjligheten att tillgripa reseförbud eller anmälningsskyldighetvid kollusionsfara inte uteslutas i lagtexten. F.n. kan en anmälningsskyldighet endast förekomma i samband med reseförbud.Enligt min mening bör emellertid en sådan skyldighet införas som ettsjälvständigt tvångsmedel. Det bör alltså öppnas möjlighet för domstolarna attsom alternativ till häktning meddela föreskrifter om anmälningsskyldighet hospolisen utan att ett reseförbud åläggs . Härvid bör, i enlighet medvad jag har sagt, anmälningsskyldighet kunna åläggas inte bara vidflyktfara utan också vid kollusions- och recidivfara. Motsvarande utvidgningbör göras för-reseförbudets del. Det bör vidare finnas möjlighet att förenareseförbud resp. anmälningsskyldighet med andra villkor som bedöms varanödvändiga för kontrollen av den misstänkte. Liksomi fräga om det nuvarande reseförbudet bör ett åsidosättande av Prop.1980/81:201 31 reseförbudeller anmälningsskyldighet vid kollusions- eller recidivfara i allmänhet medföraatt den misstänkte anhålls eller häktas. Härigenom markeras attsåväl reseförbud som anmälningsskyldighet har karaktären av villkorlighäktning. Det praktiskatillämpningsområdet för de nu förordade häktningsalternativen vid kollusions-eller recidivfara kommer av naturliga skäl att vara begränsat. Reglerna tordeändå komma att medföra att häktning utan men för samhällsskyddet och intressetav en effektiv lagföring kan underlåtas i en del fall där domstolarna i daganser sig nödsakade att besluta om häktning. Avvad som har anförts om syftet med de förordade alternativen följer att de intekan ersätta häktning i fall som avses i 24 kap. 1 § tredje stycket, dvs. vidmisstanke om mycket grova brott. Som har nämnts tidigare innebär nuvarande regleren presumtion för häktning i sådana fall. Denna ordning bör behållas. Anhållandeär ett provisoriskt frihetsberövande i avvaktan på häktning. Åtgärdenfömtsätter i princip att det föreligger häktningskäl. Den får beslutas avundersökningsledaren eller åklagaren. Liksomhäktning kan anhållande ersättas av reseförbud enligt 25 kap. RB i de fallendast flyktfara föreligger. Reseförbud kan ocksä användas som ett särskilttvångsmedel i de fall graden av misstanke resp. brottets svårhetsgrad är lägreän vad som fordras för häktning. Deskäl som talar för att det bör införas ökade möjligheter att ersätta häktningmed tvångsmedel som inte innebär frihetsberövande har aktualitet även när detgäller anhållande. Jag föreslår därför att de alternativ till häktning som jagnyss har förordat införs som alternativ till anhållande även vid kollusions-och recidivfara. Detligger i sakens natur att reseförbud eller anmälningsskyldighet i praktikeninte kan ersätta anhållande under det inledande stadiet av förundersökningen,om det föreligger kollusionsfara. Allteftersom förundersökningen fortskrideroch bevisningen säkras torde dock utrymmet för att ersätta ett anhållande mednågot av alternativen öka. Även om den praktiska betydelsen av de föreslagnaalternativen inte skall överdrivas, bör de dock kunna leda till en vissminskning av antalet anhållanden och framställningar om häktning. Tillfrågan om vem som bör ha befogenhet att besluta om anhållande resp. reseförbudoch anmälningsskyldighet återkommer jag i det följande. Närdet gäller reglerna för förfarandet i samband med användningen av tvångsmedelföreslås i häktningsutredningens betänkande ett flertal änd- 1980/81:201 32 ringar.Enligt utredningen finns det oberoende av de ändringar som föreslås i fråga omde sakliga förutsättningarna för användningen av de straffprocessuellatvångsmedlen skäl att göra sådana ändringar. Någraav de förslag som utredningen har lagt fram angående förfarandet bör enligt minmening genomföras. De viktigaste av dessa kommer jag att behandla i dettaavsnitt.