prop · G403165 · 1980-12-31 00:00:00 — om ägaren begär del. Kommunen är berättigad alt lösa område som avses i förstastycket, om därav skulle föranledas endasi ringa förhöjning av fastighetsägarentillkommande ersällning och fastighetsägaren ej har etl beaktansvärt intresseav att behålla området. Vid bedömande av fräga om rätl till inlösen föreliggerskall kostnad för åtgärd som anges i 4 kap. I § andra stycket expropriationslagen(1972: 719) inräknas i ersättningen för intrång. Har tillstånd som avses i 33 § vägrats eller harföreskrift eller förordnande meddelats med stöd av 33-35 § är ägare lillfastighet som haft utfart till kommunvägen berättigad till ersättning avkommunen om åigärden medför att annars erforderlig kostnad för nyanläggningeller ändring av utfart till sådan väg avsevärt ökas, annan väghållningskostnadavsevärl ökas, pågående markanvändning avsevärt försvåras eller annal avsevärtmen uppkommer. Samma räll till ersättning som enligt första styckettillkommer fastighetens ägare har innehavare av sådan nyttjanderätt ellerannan särskild räll lill fastigheten, som upplåtits innan tillstånd som avses i33 § vägrats eller föreskrift eller förordnande meddelats med stöd av 33-35 §. För alt minska de olägenheler, som genom vägran avtillstånd som avses i 33 § eller genom föreskrift eller förordnande sommeddelats med stöd av 33-35 § uppkommer för fastighet som haft utfart tillkommunväg, får kommunen själv bygga nödvändig ulfartsväg för fastigheten. Prop.1980/81:165 73 Förslag av Förslag av får kommunen i fastighetsägarens ställe påkalla förrättningenligt anläggningslagen (1973:1149). Medför vägran av lillständ som avses i 39 § första styckettill uppförande av byggnad eller annan anordning, som kan inverka menligt påtrafiksäkerheten, att pågående markanvändning avsevärt försvåras, ärfastighetsägaren och innehavare av nyttjanderätt eller annan särskild rättlill fasligheten berättigade till ersättning av kommunen för den skada dehärigenom lider. Första slyckel äger molsvarande tillämpning, om tillståndsom avses i 40 § första stycket eller 41 § första slyckel vägrats och förbudsom avses i nämnda paragrafer varil gällande än i följd. Uppslår i fall som avses i 47 § första stycket eller 49 §första stycket synnerligt men vid användningen av fasligheten eller del därav,skall kommunen lösa det område som lider sådant men, om ägaren begär del. Kommunen skall ersälla skada lill följd av att kommunenförvärvat räll alt nyttja mark i närheten av vägområde för upplag ellerliknande ändamål i samband med byggande av väg, rätt atl anordna lillfälligväg, rätt atl intill vägområde uppsätta snöskärm eller rätt till läkt för driftav väg. Kommunen skall ocksä ersätta skada lill följd av åtgärd som avses i21, 43 eller 44 §. För skada till följd av åtgärd som avses i 44 § förstastycket utgår ersättning dock endast om skadan är avsevärd. Vad som sagts nugäller ej, om det avtalats eller uppenbarligen förutsatts all ersällning ickeskall lämnas. Vad som avtalals eller uppenbarligen förutsatts skolagälla mellan kommunen och faslighetens ägare eller annan sakägare i fråga omersättning enligt 45, 47, 49 eller 51 § gäller även mot den som efter deträtlen till ersättning uppkom förvärvat sakägarens rätt lill fastigheten elleranordningen. Har överenskommelse ej träffats om ersättning enligl 45,47, 49 eller 51 § eller om inlösen enligt 46 eller 50 §, skall den som villgöra anspråk på ersättning eller fordra inlösen väcka talan vid denfastighetsdomstol inom vars område fastigheten eller anordningen är belägen.Även kommunen kan på sätt som sagts nu påkalla prövning av ersättning somtillkommer fastighetsägare eller annan sakägare. Prop.1980/81:165 74 Förslag av Förslag av I fråga om nedsättning hos länsslyrelsen av ersällningenligt 45, 47 eller 49 §, som ej avser personlig skada, samt mål om sådanersättning äger 67 och 68 §§ saml 69 § första stycket väglagen (1971:948)molsvarande tilllämpning. 1 mål om inlösen enligl 46 eller 50 § gäller i tillämpligadelar 69 § andra stycket väglagen. Ansvar, handräckning och besvär m.m. Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mol förbudi 37-40 S eller mot föreskrift eller förbud som meddelats med stöd av 33 eller35 §, 37 § första stycket eller 38-40 § dömes lill böter. Uppföres byggnad eller ulföres ledningsarbele i strid mot38-40 § eller mot föreskrift eller förbud som meddelats med slöd av 38-41 § kanöverexekutor meddela handräckning för all åstadkomma rättelse. I fråga omsådan handräckning gäller samma regler som för handräckning enligt 191 §utsökningslagen (1877:31 s. 1). Bryter någon mot förbud i 37, 39 eller 40 § eller motföreskrift eller förbud som meddelats med slöd av 37 § första slyckel, 39eller 40 § och är del ej fråga om uppförande, kan utmätningsmannenföranstalta om rättelse. Efterkommes ej föreläggande enligt 43 §, skallunnutningsmannen på anmodan av ombesörja all ålgärd vidtages. skall lämna den handräckning som behövs förvidlagande av ålgärd som avses 121, 34 och 44 §§. Talan mot väghållningsmyndig- Talan mol väghållningsmyndig hetens beslul enligl denna lag föres betenseUer hos genom besvär. beslutenligt denna lag föres hos Mot beslut enligt 19 eller 31 § får länsstyrelsengenom besvär. Mol dock talan föras endast av den som beslutenligt 19 eller 31 § får dock framställt erinran mot förslag om talanföras endast av den som fram- ianspråklagande av mark eller vä- ställterinran mot förslag om ian- ganordning eller om avgränsning av språktagandeav mark eller vägan det område inom vilket avgiftsskyl- ordningeller om avgränsning av det dighet föreligger. område inom vilket avgiftsskyldig het föreligger. Mot beslut enligt 19, 24, 25, 31, 39 §, 40§ andra stycket, 43 eller 44 § föres talan hos kammarrätten genom besvär. Talanmol annal av meddelat beslut föres hos regeringen genom besvär. Beslul i frågan om tillstånd enligt 33 §, 37 § förstaslyckel eller 39-41 § blir gällande när beslutet vinner laga kraft. 1 beslul omtillstånd kan dock förordnas atl beslutet skall lända till efterrättelseomedelbart. Annal beslul enligt denna lag än som avses i förstastycket länder till efterrättelse, om ej annat förordnas ibeslutet. Som ägare av faslighet anses vid tillämpningen av dennalag den som enligt kommunalskattelagen (1928: 370) är skyldig alt betala skattför garanlibelopp för fasligheten. Näromständigheterna föranleder del lillämpas bestämmelse om faslig-hel i denna lagpå byggnad eller annan anläggning, som ej tillhör ägaren lill marken. Vad som ilagen föreskrives om ägare av fastighet skall därvid gälla anläggningensägare. Denna lag träder i kraft den Bestämmelsema i/ förslu stycket andra punkten gäller ej i fråga om byggnadsplan som fastställtsföre ikraftträdandet. Omhänderharkommunen vid lagens ikraftträdande väghållning pä enskild väg skall, såvida ejannat följer av bestämmelse i denna lag, vågrätt för kommunen anses föreliggaenligl 12 §. Fastighetsägare eller annan sakägare som vill göra anspråk påersättning härför skall, om överenskommelse ej träffas, väcka talan vidfastighetsdomstolen från ikraftträdandet, vid påföljd atl hanannars förlorar rätten till ersättning. Bestämmelsernai 2 § tredje punkten gäller ej i fråga om byggnadsplan som fastställts föreikraftträdandet. Omhänderharkommunen vid lagens ikraftträdande väghållning på enskild väg eller på unnuttrufik-område för allmän samfärdsel skall, såvida ej annat följer av bestämmelsei denna lag, vägrält för kommunen anses föreligga enligt 12 §. Fastighetsägareeller annan sakägare som vill göra anspråk på ersättning härför skall, omöverenskommelse ej träffas, väcka talan vid fastighetsdomstolen inom tre årfrån ikraftträdandet, vid påföljd alt han annars föriorar rätlen lill ersättning. På ersällning enligt första stycket utgår ränta enligl 5 §räntelagen (1975:635). I fråga om nedsättning av ersättning hos länsslyrelsenoch mål galukostnads ut redning en om ersällning äger 67 och 68 §§ samt 69 S första stycket väglagen (1971:948) motsvarande tillämpning. 4.Beträffande skyldighet Jör markägare att utgiva ersättning för gatumark och gatubyggnadskost nad avseende gata eller gatudel som upplåtits till allmänl begag nande före lagens ikraftträdande finns bestämmelser i övergångs bestämmelserna till lagen (0000:000) om ändring i lagen (1947:385). 4.Bestämmelserna i 45 § om tilllämpning av 4 kap. 3 § expropriationslagen(1972:719) gäller ej värdeökning som inträffat före utgången av . 5.Bestämmelserna 1 45 § om tilllämpning av 4 kap. 3 § expropriationslagen(1972: 719) gäller ej värdeökning som inträffat före utgången av . 1980/81:165 77 Sammanställning av remissyttranden över väg:utredning-ens-och gatukostnadsutredningens betänkanden (SOU 1977:12 och SOU 1977:65) Detnu framlagda förslagel tiU lagrådsremiss bygger inte på utredningsförslagen.Vissa av de frågor som utredningarna har behandlat har dock ett omedelbartsamband med förslag i lagrådsremissen. Den remissammanställning som här följeravser endast yttranden i sådana frågor som ansetts vara av intresse för detförslag som läggs fram. Behovetav den av utredningarna föreslagna lagstiftningen vitsordas nästan genomgåendeav remissinstanserna. Från flera håll, bl. a. av ochnågra länsstyrelser, framhålls att en reform är angelägen och alt den snarastbör genomföras. Endast etl Fåtal remissinstanser anser att den pågåendeöversynen av planlagstiftningen bör avvaktas. Från många remissinstanserframförs dock omfattande kritik mot utredningarnas förslag i frågan omfinansiering av kommunvägar. Förslageni denna del tillstyrks eller lämnas i huvudsak utan erinran av det storaflertalet remissinstanser. Några remissinstanser framför dock en del erinringaroch synpunkter vad gäller anknytningen till stadsplan och byggnadsplan,presumtionsregeln dvs. att kommunen skall handha väghållningen inom områdemed byggnadsplan om inte annat bestämls i planen - saml vissa av bestämmelsemai övrigt angående lagens tillämpningsområde. AnknytningentiU stadsplan och byggnadsplan framhåller att frågan om väghållning hänger nära sammanmed kommunens övriga planering och att frågan om den kommunala väghållningensomfattning ocksä kan ha stort intresse för olika gmpper av kommunmedlemmar. 1yttrande över vägutredningens principbetänkande (Ds K 1974:7) ochenskild väghållning förordade lantmäteriverket den lösningen att degrundläggande ställningstagandena om kommunens väghållning görs inom ramen förden översiktliga fysiska planeringen. Det föreliggande förslaget innebäremellertid i stället en anknytning till detaljplanläggningen. Denna lösning börenligt lantmä- 1980/81:165 78 teriverketsmening betraktas som provisorisk inte bara med hänsyn till nuvarande olikhetermellan detaljplaneinstilulen utan också med hänsyn till den pågående översyneni övrigt av planlagsliftningen. Medtanke på möjlighelerna alt förvärva mark för kommunväg med äganderätt finnerstatens planverk del naturligt och sannolikl att stadsplan kommer att användasi flertalet fall då kommunen avses svara för väghållningen och altbyggnadsplan kommer alt främsl förbehållas de silualioner då väghållningenskall ombesörjas av fastighetsägarna själva. Enligt planverket kan del därförifrågasättas om det finns behov av en presumtionsregel beträffandeväghållningen inom område med byggnadsplan. Skall regeln behållas behöver denförtydligas till sin innebörd. Enligtlänsstyrelsen i avser de flesta byggnadsplaner bebyggelseför fritidsändamål där väghållning torde bli aktuell i mycket ringaomfattning. Därför lorde del, anser , vara lämpligare med en regelsom säger alt kommunen skall svara för väghållningen inom byggnadsplaneomräde iden omfattning som bestäms i planen. EnligtSvea hovrätt torde sannolikt de flesta kommande byggnadsplaner avsefritidsområden. För sådana områden är det enligt hovrättens mening som regellämpligast atl väghållningen omhändertas av annan än kommunen. Mot dennabakgrund anser hovrätten, atl den invändningen kan göras mot den föreslagnapresumtionsregeln att den alltför starkt framhäver kommunensväghållningsansvar inom byggnadsplaneområden. Riksförbundetför enskild väghållning ifrågasätter om kommunen bara skall ha rättighet attfritt besluta om utsträckningen av den kommunala väghållningen utanförstadsplanelagt område och inte ha någon skyldighet att la hand om sådanväghållning. Om nu genom det föreslagna taxesystemel kommunen bereds möjlighetalt finansiera väghållningen inom ett omräde med byggnadsplan bör kommunenockså - framhåller förbundel vara skyldig atl överlaga ansvarel för sådanväghållning. På samma sätt som formellt kan tvinga en försumligkommun all upprätta stadsplan bör i den nya lagen ges räll altförelägga kommunen övertaga väghållningen, åtminstone inombyggnadsplaneområden med övervägande permanentbebyggelse. Enligtlänsstyrelsen i och lån borde det vara möjligt alt redan nuinstifta gemensamma regler för sladsplane- och byggnadsplaneområden för attunderlätta sammanföringen av nuvarande tvä detaljplaneinstilut lill ell endaenligl bygglagutredningens förslag. Delta kan lämpligen ske genom all låtareglerna för väghållning inom byggnadsplaneområden gälla även istadsplaneområden, dvs. ge kommunerna möjlighelen att bestämma omfattningen avden kommunala väghållningen även inom stadsplaneområdena. Prop.1980/81:165 79 framhåller värdet av all kommunenengagerar sig i väghållningen även för sådana inte allmänna vägar som inle kanfinansieras med avgiftsuttag enligt utredningsförslagen. Del gäller t.ex. vägarsom leder fill områden som är viktiga från rekreationssynpunkl. AUmän plats samt område för trafikled inom specialområdeoch kvarters-mark är tveksam till förslagel alt den kommunalaväghållningen även skall kunna omfalla allmän plats utanför område medstadsplan. Frånsett svårigheterna att i vissa fall avgränsa vad som skall ansesutgöra allmän plats, vilkel i första hand är en planfråga, anser hovrätten altdel ofta blir svårt alt åstadkomma en rättvis taxesättning beträffande sådanplats. Enliglstatens bör det finnas möjlighet all inom områden medbyggnadsplan och generalplan undanta allmän platsmark som inte utgör väg frånden kommunala väghållningen. Enligtverkels mening är del vidare önskvärt atl stadsplan mnehåller ettställningslagande lill i vilken mån i planen upptagna trafikområden, somförekommer som specialområde, skall omfattas av kommunens väghållning elleröverlåtas lill fastighelssamverkan. 3 Ordnande av väghållning Förslagen i denna del tillstyrks eller lämnas i huvudsakulan erinran av nästan alla remissinsianser. Några framför dock vissaerinringar och synpunkler vad gäller förfarandet vid genomförandel av kommunalväghållning. () och Föreningen det vara befogat att låta kommunfullmäktige falla beslul även i fråga omväghållningsområde med hänsyn till de ekonomiska konsekvenserna av etl sådantbeslul - inle minst i de fall kostnaderna till stor del bestrids av skattemedel-och det nära samband som finns med handläggningen av detaljplan. Kommunerna kansedan själva välja den handläggningsordning som är mest ändamålsenlig. "tolkar alt i LKV kan hällas öppet möjlighelen lill deluppgörelser medspecialfaslig-heter och atl för varje område som exploateras eller saneras, kanupprällas ett temporärt väghållningsområde. Inom della ullages avgifler förbyggande av gator, allmänna platser m. m. (Lokala anläggningar). Efler atl utbyggnadengenomförts upphör det temporära väghällningsområdet och anläggningarna förstill ett permanent väghållningsområde. Detta permanenta område kan omfattahela kommunen och gälla för byggande av övergripande anläggningar samt för ev.drift av hela kommunvägnälel." Enligt statens vågverk är del riktigast altde frägor som har belydelse för kommunmedlemmarna hänförs lill del led iförfarandet - dvs. 1980/81:165 80 ganom och i vilken utsträckning väghållning skall förekomma som skallbehandlas politiskt av kommunfullmäktige. Verket anför att eventuellasynpunkter från kommunmedlemmar bör redovisas för kommunfullmäktige innanbeslut om väghållning fattas. Beslutsunderlaget bör då - framhållsdel - vara så pass konkrel att det klargör i huvudsak vilka vägar som skallbyggas eller överläs och hur väghållningsområdet skall vara avgränsat. Om manförfar på detta sätt kan sedan genomförandeätgärderna förenklas. EnligtSvea hovrätt kan det behövas bestämmelser som reglerar tidpunkten förväghållningens igångsättande i det fall väghållningen berör udda fastigheteroch i liknande fall. Även anser alt skyldigheten alt utföra kommunväg börlagregleras. anser att det - till följd av att de direkta kraven enligt BL pägenomförande av gala faller bort bör föreskrivas all kommunen i samband medupprättandel av fierårsplanerna mäste anmäla de investeringsbehov som"behövs för den verksamhel som kommunen har att tillgodose". Isamband med faslställelsen av fierårsplanerna avgörs det ansvar staten kan ta idelta avseende . Länsstyrelseni och anser att en uttryckligbestämmelse om samrådsskyldighet vid upprättande av arbetsplan bör införas ilagen om kommunvägar. 4 Övertagande av enskild väg Förslageni denna del tillstyrks eller lämnas i huvudsak ulan erinran av de flestaremissinslanserna. Nägra remissinstanser, bl.a. statens vägverk och , framhåller att det är väsentligt att elt kommunall övertagandeinte komplicerar eller fördyrar väghållningen. Överlagandet av väghållningenbör alltså kunna anstå i de fall den handhas av ekonomiskt och standardmässigtväl fungerande vägföreningar och samfälligheter. Vidare framförs vissaerinringar och synpunkter bl.a. vad gäller de föreslagna bestämmelserna omkommunalisering av väg som ingår i vägförening och bestämmelserna om ersättningvid överlagande av enskild väg. 5 Säkerställande av mark för kommunväg Vägutredningensoch gatukostnadsutredningens förslag om säkerställande av mark för kommunväghar lämnats ulan kommentarer av flertalet remissinstanser. De som yttrat sigöver utredningarnas överväganden har i huvudsak diskuterat behovel av delsvågrätt inom detaljplan, dels förbättrade möjligheter atl inlösa vägmark medäganderätt. Prop.1980/81:165 81 Kammarrätten i tillstyrker utredningarnas förslagatt mark för gator, kommunvägar och vägföreningsvägar skall kunna säkerställasgenom vågrätt och anför, att detta institut innebär ett smidigt och enkeU förfarandemed stora praktiska fördelar. och i framhållerall det bör göras möjligt att utnyttja vägrätlsinstitutet i de fall kommunenenligt 7§ väglagen skall tillhandahålla mark för väg för vilken staten ärväghållare. Några remissinsianser, bl. a. ,lantmäteriverket, överlant-mätaremyndigheterna i , , Västmaniarids. och , länsstyrelserna iStockholms, och , några kommuner, och Svenska kommunaltekniska föreningen, uttalar atl vägmarkbör innehas med äganderätt inom tätbebyggda områden. , som tillstyrker vägutredningens förslag omrätt att ta i anspråk mark med vågrätt, framhåller sålunda att förvärv medäganderätt bör vara det normala inom kommunens tätorter, bl.a. med hänsyn tillbehovet av ordnade fastighetsförhållanden, som överensstämmer med gällandeplan. Hovrätten ifrågasätter om upplåtelse med vägrält skulle få någon praktiskbetydelse inom stadsplanelagda områden. Hovrätten pekar på att upplåtelse medäganderätt är och kan väntas förbli den vanligaste förvärvsformen samt attupplåtelse av vågrätt inom sladsplaneområden skulle motverka strävandena attskapa ordnade fastighetsförhållanden. Dessutom framhåller hovrätten, attmöjligheterna är goda för en kommun att tvångsvis genom inlösen enligt BL,expropriation eller fastighetsreglering få tillgång till behövlig mark.Hovrätten framhåller också, att man i departementspromemorian (Ds Ju 1977; 12)Uppföljande översyn av fastighetsbildningslagstiftningen föreslagit väsenfiigtökade möjligheter för kommun att använda sig av fastighetsreglering. Nägra remissinstanser motsätter sig atl upplåtelse medvägrält över huvud taget skall få ske inom tätbebyggda eller detaljplaneradeområden. anför sålunda, att vågrätt är en lämplig form avdispositionsrätt bara inom områden där fastighetsindelningen är i huvudsak statisk,dvs. i giesbebyggda områden. Verkel anför all ändringar ifaslighets-indelningen, särskilt i plangenomförandeskedet, sker i storomfattning i områden med tätare bebyggelse. De fastigheter som släpper lillmark för väg tas i övrigt i anspråk som tomtmark e. d. som avstyckas elleromregleras. Om därvid de urspmngliga förhållandena när det gäller fastighetsindelningoch äganderätt bibehålls oförändrade i vägmärken menar verket att det lätt blirså att vägmärken glöms bort i köpehandlingar och bouppteckningar, vilket kanleda till komplikationer vid t.ex. framtida ändring av detaljplaner. Vägmärkenbör därför enligt lantmäteriverket tas om hand av väghållaren med äganderätt. Länsstyrelseni län framför liknande synpunkter som lantmäteriverket. Prop.1980/81:165 82 har i sitt yttrande anfört, att det ärmest rationellt att både frågan om åtkomsten till marken och frågan omersättning löses i ett sammanhang inom ramen för elt sammanhållet förfarande.Detta tillgodoses enligt verket enklast genom en förtaltning förfastighetsreglering. Om förrättning skall syfta till att ge kommunen begränsadrätt i stället för äganderätt bör, menar verket, en särskild bestämmelse omdetta övervägas. Verket pekar härvid på möjligheten att ändra i framför att förrättningsförfarandet kan anknytas till FBLeller AL och menar att därigenom bestämmelser om vågrätt kan undvaras i lagenom kommunvägar. Behovetav ett vägrättsinstilut i lagen om kommunvägar har ifrågasatts också av , , länsstyrelserna iStockholms samt . Länsstyrelsernai , och samt några kommuner föreslår attreglerna i byggnadslagen om rätt för kommun att inlösa gata och allmänplatsmark i stadsplan bör ulvidgas till att omfatta även byggnadsplan.Länsstyrelsen i , , kommun samlöverlantmätaremyndigheterna i och , harföreslagit att regler om rätt för kommun att ta i anspråk mark méd äganderättinförs i lagen om kommunvägar. 6 Kostnader och avgifter Flertalet remissinstanser har godtagit eller lämnat utanerinran utredningarnas förslag all kommunema skall ges möjlighet alt la ulavgifter av ägare lill fastigheter som har nytta av den kommunala väghållningenoch att avgifterna skall utgå enligt en av kommunen utformad taxa. Det äremellertid endast ett fåtal av de remissinstanser som har behandlat frågansärskilt som har godtagit förslagens utformning utan invändningar ellerbetänkligheter. Sålundahar i län, ÖLM i , ÖLM i län, länsbostadsnämnderna i , och samtGävle, , och kommuner förklarat sig vara positiva tillförslaget. Kammarrätteni godtog i sitt yttrande över vägutredningens principbetänkande attanläggningskostnader i princip täcks genom bidrag från fastighetsägare men vardå tveksam lill att vägunderhållet skulle finansieras genom avgifter frånfastighetsägama. Kammarrätten förklarar , att den inte vidhåller sinståndpunkt angående vägunderhållet utan tillstyrker att ävenunderhållskostnader får tas ut genom avgifter av fastighetsägama. Kammartättensäger vidare, att det inte heller finns anledning att erinra mot att principensträcks ut till alt gälla ocksä gator eftersom det innebär likställighet mellanohka fastigheter oberoende av vilket slags plan som gäller för området. Prop.1980/81:165 83 Ettmindre antal remissinstanser avstyrker helt utredningarnas förslag omtaxeavgifter för fastighetsägare. LRF,vars yttrande endast avser vägutredningens förslag, anför att förbundet i sittyttrande över principbetänkandet inte har ansett sig kunna tillstyrka en allmänövergång till ett taxesyslem. Avgiftsuttaget bör enligt förbundet så långtmöjligt avspegla de verkliga kostnaderna för väghållningen. Förbundel anser,att ett system med andelslal och således bestämning av fördelningsnorm ochinte avgiftsbelopp leder till en mera rättvis fördelning av den verkligakostnaden. Förbundet avstyrker därför den av vägutredningen förordadetaxeprincipen. NBDoch NTD menar, att utredningsförslaget om samordnad gatuhållning och kommunalväghållning innebär att kommunemas självfinansiering tillgodoses utan nägrakonkret utarbetade bestämmelser om hur gatu- och väghållningens kostnader skallfördelas på de skilda kostnadsbärarna.