prop · G40376 · 1980-12-31 00:00:00 — Den som utan att giva dd tillkänna hos vederböriigmyndighet till riket inför eller från riket utför gods, för vilket tuU ellerannan allmän avgift skall erläggas till statsverket eller som enligtstadgande i lag eller författning ej må införas eller utföras, dömes, omgärningen sker uppsåtligen, för varusmuggling till böter eller fängelse ihögst tvä år. Gäller gärningen narkotika som avses i I § narkolikaförordningen(1962:704) skall dömas till böter eller fängelse i högst . Ärvarusmuggling att anses som grov, skall dömas till fängelse, lägst sex månaderoch högsl sex är. Gäller gärningen narkotika som avses i 1 §narkofikaförordningen (1962:704), skall dömas till fängelse, lägst ett ochhögst . Vidbedömande huruvida brottet är grovt skall särskilt beaktas om det förövatsyrkesmässigt eller avsett gods av betydande myckenhet eller värde eller omgärningen eljest varit av särskilt farlig art. Är varusmuggling alt anses som grov, skall dömas tillfängelse, lägst och högsl . Gäller gärningen narkotika somavses i 1 § narkotikaförordningen (1962:704), skall dömas liU fängelse, lägsttvå och högsl lio år. Vid bedömande huruvida brottet är grovt skall särskiltbeaktas om det förövats yrkesmässigt eller avsett gods av belydande myckenheteller värde eller eljest varit av särskilt farlig art eUer, om gärningen hargällt narkotika, den i övrigt utgjort led i en verksamhei av särskilthänsynslös art. Denna lag träder i kraft . ' Senaste lydelse 1973:672. Senaste lydelse 1973:672. Närvarande: statsministern , ordförande, ochstatsråden , , , , , , ÅsUng, Söder,Krönmark, , , , , , , ,, , , Föredragande: statsråden och Lagrådsremiss om ändring i , m. m. Statsråden anmäler sina förslag i fråga om ändring ibrottsbalken m. m. Anförandena och förslagen redovisas i underprotokollen förjustitiedepartemenlet resp. . Statsrådet hemställer att lagrådets yttrandeinhämtas över de förslag som han och statsrådet har lagt fram. Regeringen beslutar i enlighet med föredragandenashemställan. Regeringen beslutar att de anföranden och förslag som redovisas iun-derprotokollen skall bifogas lagrådsremissen som bilagorna 1 och 2. 1980/81:76 36 Anmälantill lagrådsremiss om ändring i , m. m. Underdet kriminalpoliliska utvecklingsarbetet har gjort sig gällande enaUtmer utbredd uppfattning enligl vilken frihetsberövande påföljder på obestämdtid är förenade med allvarliga ölägenheter. Denna uppfattning ligger till grundför beslul om ändringar i (BrB), som bl.a.innebar alt den lidsobeslämda påföljden ungdomsfängelse avskaffades med verkanfr.o.m. 1978/79:212, JuU 1978/79: 38, rskr 1978/79:408).Reformen innebar vidare att den nuvarande möjligheten att förena skyddsfillsynmed behandling i anstalt ersattes av en ordning enligt vilken skyddslillsyn kankombineras med fängelse av . Tiden föranstallsvistdsen skall besiämmas redan i domen. IBrB:s påföljdssystém återstår därmed endasl en i egentlig mening tidsobeslämdpåföljd, nämligen internering. Även denna påföljd har varit föremål fördiskussion . Sålunda har brottsförebyggande rådetskriminalpolitiska arbetsgrupp i rapporten (1977:7) Nyll straffsystem förordatatt påföljden helt avskaffas. Rapporten har remissbehandlats. Sedan minföreträdare vid sin anmälan av huvudtitel till 1978 årsbudgetproposition (prop. 1977/78: 100 bil. 5 s. 6) uttalat att tiden var mogenatt la upp interneringspåföljden lill granskning, har gett regeringentill känna att förslag i ämnet bör läggas fram (JuU 1978/ 79:9, rskr1978/79:53). Medanledning av detla har inom upprättatsen promemoria (Ds Ju 1979:5) om internering. I promemorian föreslås attinterneringspåföljden avskaffas. För att det vid upprepade brott avsamhäUsfarlig karaktär skall finnas möjlighel alt döma fill fängelse på längretid än som kan ske föreslås i promemorian en straffskärpningsregel förvissa särskill allvarliga återfallssitualioner. Slutligen föreslås ipromemorian att den restriktiva praxis som f. n. gäller i fråga om villkorlig 1980/81:76 37 frigivning av dem som har begått vissa lyper av grövrebrott skall upphöra. Promemorian, som också innehåller en redogörelse förgällande rätt och nuvarande ordning i övrigt på områdel, bör fogas lillprotokollet i detla ärende som bUaga 1:1. En inom justitedepartementd upprättad sammanställningöver remissyttrandena bör fogas till protokollet som bilaga 1:2. De frågorsom jag anmäler i det följande har lill den del de har principiell karaktär iolika sammanhang varit föremål för diskussion med företrädare förjuslitiedepartemenlen i övriga nordiska länder, bl.a. inom ramen för nordiskastaffrättskommitténs arbete. De grundläggande bestämmelserna om internering återfinns i30 kap. BrB. Internering får ådömas under förutsättning dels att på brotteteller något av flera begångna brott kan följa fängelse eller mera,dels att ell långvarigt lidsobeslämt frihetsberövande anses påkallat för allförebygga fortsatt allvarlig brottslighet med hänsyn till gärningsmannensbrottslighet, sinnesbeskaffenhet, vandd och levnadsomständigheter i övrigt. Behandlingenav en internerad skall äga rum i och ulom anstalt, med början i anstalt. Vidådömande av internering skall rätlen med hänsynstagande till brottetsbeskaffenhet och omständigheterna i övrigt bestämma en minsla lid föromhändertagandel i anstalt, lägst ett och högst . Efter utgången avminsta tiden skall behandlingen fortsätta utom anstalt, så snart vård i anstaltinte längre anses påkallad för att avhålla den dömde från fortsattbrottslighet. Beslut om övergång till vård ulom anstalt meddelas av interneringsnämnden,i allmänhet på förslag av den övervakningsnämnd till vars verksamhelsområdeden aktuella anstalten hör. Någon absolut maximitid för anstaltsvården har inteföreskrivits. En viss restriktivitet har emellertid eftersträvats genom enbestämmelse som anger att vård i anstalt inte får pågå ulöverminsta liden än sammanlagt eller, om minsla liden är ,sammanlagt ulan medgivande av domstol. Under värden utom anstalt skall den dömde slå under övervakningoch är beträffande sin livsföring underkastad samma regler som gäller för densom är villkorligt frigiven från fängelsestraff. Äterinlagning i anstalt kanske dels vid ny brottslighet, dels om den dömde av tredska har underiåtit attiaktta vad som åligger honom eller det på gmnd av hans uppförande eller avannat skäl bedöms som påkallat för alt förebygga ny brotlslighd. Om den dömdebegår nytt brott, kan domstolen, med stöd av bestämmelserna i 34 kap. BrBförordna att den lidigare ådömda interneringen skall 1980/81:76 38 avse även det nya brottet och, om han vårdas ulom anstalt,beslula om återintagning. Domstolen skall då, om inle särskilda skäl talar emotdet, bestämma ny minsta tid för anslallsvården, lägsl . Delta gälleräven om den dömde vid tiden för den nya domen vårdas i anstalt. Om domstolenförordnar om återintagning utan all bestämma ny minsta tid ankommer del helt påinterneringsnåmnden alt besluta hur länge värden i anstalt skall pågå. I vissa fall då den som undergår interneringspåföljd ieller ulom anstalt begår nytt brott ges ålalsunderlålelse. Enligl 20 kap. 7 Sförsta stycket 2 (RB) kan nämligen åklagaren beslula att inleåtala för brott, om brottet förövats innan den misstänkte dömts för annat brotteller helt avtjänat påföljd för sådant brott och dd är uppenbart att brottet ijämförelse med dd andra brottet med hänsyn till påföljden är utan nämnvärdbetydelse. Beslul om upphörande av interneringen skall meddelas närövervakning av den som vårdas utom anstalt inle längre behövs. Det krävs docksärskilda skäl för att inlerneringspåföljden skall upphöra lidigare än tre årefler det att den dömde senasi överfördes lill vård ulom anstalt. Omövervakningen har fortgått under en sammanhängande lid av , skall denobligatoriskt upphöra. Fråga om interneringens upphörande prövas avinterneringsnåmnden. De första bestämmelserna i vårt land om tidsobestämdapåföljder för vuxna lagöverträdare infördes genom lagen (1927: 107) omförvaring av förminskat lillräkneliga förbrytare och lagen (1927: 108) ominternering av återfallsförbrytare. Lagarna reviderades och sammanfördesdärvid till lagen (1937:461) om förvaring och internering i säkerhets-anstalt.De nuvarande bestämmelserna om internering lillkom i samband med BrB, därpåföljderna internering och förvaring slogs ihop till ett institut,internering. Därvid gjordes en rad ändringar i förhållande till den tidigareregleringen. Bl.a. markerades principen att de lill internering dömda skall underkastasen resocialiserande behandling på samma sätt som de fängelsedömda. Liksomlidigare skulle emellertid behandlingen ske i speciella anstalter(inlerneringsanstalter). Efler den revidering av de akluella bestämmelserna somgjordes i samband med tillkomsten av BrB kan ulvecklingen ifråga omtillämpningen av inlerneringspåföljden sägas ha följt två huvudlinjer. Dels harantalel domar till internering fortlöpande sjunkit, dels har skillnaderna itillämpningen mellan internering och fängelse efter hand minskat alltmera såvälnär det gäller arten av den brottslighet som har föranlett den ena eller denandra påföljden som i fråga om behandlingen av de dömda. närmasl efler BrB:s ikraftträdandehar sålunda antalet personer som dömts till internering gåttned från i genomsnitl 125 lill drygt dt 30-tal vid mittenav och därefter. har också - delvis som en följd av 1980/81:76 39 dennaminskning - antalet förordnanden enligt 34 kap. 1 § BrB om att tidigare ådömdinternering skall avse nya brott sjunkit, dock inte fullt ut så kraftigt somantalet förstagångsdömda. Av det i promemorianpresenterade statistiska materialet framgår all den i domen bestämda minstaliden för anstaltsbehandling genomsnittligen i drygt hälften avfallen har uppgått till , dvs. lägsta möjliga tid. praxis sker överförande till vård utom anstalt, om dendömde inte har begått nya brott eller på annat sätt har misskött sig,regelmässigt i mycket nära anslutning till minsta tidens utgång. Sedankriminalvårdsreformen har genomförts finns någraspecialanslalter för internerade. I fråga om fördelning av de dömda mellanlokalanslalter och riksanstalter samt mellan öppna och slutna anstalter gällersamma regler för internerade som för dem som undergår fängelse pä längre tid.Inlerneringspåföljden används alltså inte numera för att tillgodose detönskemål om dt visst slags särbehandling av ett speciellt klientel somursprungligen låg till grund för påföljdens utformning. 1 departementspromemorianåberopas också som ett första argument för att påföljdsformen bör avskaffas attmånga av de skillnader som tidigare fanns mellan internering och fängelse i detnärmaste har försvunnit med avseende på såväl påföljdernas praktiskatillämpning och innebörd som klientelgruppernas sammansättning. Med hänsynhärtill och till de invändningar av principiell natur som kan riktas motinterneringspåföljden görs i promemorian den bedömningen att påföljden börbehållas endast om de särskilda syften som den är avsedd att tjäna framstår somutomordentligt viktiga och inte kan tillgodoses på annat frånrättssäkerhetssynpunkt mera tillfredsställande sätt. I sistnämnda hänseendeerinras i promemorian om att internering liksom tidsobestämda påföljder överhuvud lagd - bygger på framför allt två teorier. Den ena utgår frånföreställningen alt den dömde genom behandling skall kunna påverkas till ettlaglydigt liv och därför bör behandlas tills detta syfte har uppnåtts(behandlingstanken). Den andra innebär alt man genom inspärrning avlagöverträdaren söker förhindra alt denne begår brott så länge han kan ansesvara farlig (s. k. inkapacitering). Vad först gällerbehandlingstanken som argument för att behålla interneringspåföljden framhållsi promemorian att de internerade i kriminalvårdens anstalter behandlas påsamma sätt som fängelsedömda med långa straff. Någon särskild behandlingtillhandahålls således inte internerings-klientelet . Vidarepekas i promemorian på att den omfattande behandlingsforskning som finnsinte ger stöd för tanken att man genom särskild behandling av de interneradekan påverka dem till ett laglydigt liv. Alla undersökningar av effekten avanstaltsvård synes peka i den riktningen alt dei ger små möjligheter tillresocialisering att 1980/81:76 40 placeraen lagöverträdare i fängelse eller annan liknande institution. Det synes därvidha mindre belydelse vilken form av anslaltsvård man väljer och vilkabehandlingsformer som prövas inom anstalterna. Sammanfattningsvis hävdas ipromemorian all behandlingslanken inte motiverar att interneringspåföljdenbehålls. Närdet härefter gäller intresset av alt genom inspärrning av en lagöverträdareförhindra alt denne begår brott så länge han anses fariig, pekas i promemorianpå alt inlerneringsklienteld grovt sett kan indelas i tre huvudkategorier. Denförsta omfattar personer som främsi ägnar sig åt en intensiv men måttligtavancerad förmögenhetsbrollslighet. Den andra kategorin avser personer som hargjort sig skyldiga till allvariig och upprepad våldsbroltslighet och därigenomansetts visa stor fariighet för annans liv eller hälsa. Den tredje kategorinslutligen omfattar mera hårdföra och avancerade förmögenhetsbroltslingar såsombankrånare och kassaskåps-sprängare, vilka ingalunda skyggar för att tillgripavåld, även om det primära syftet med gärningen inle är alt skada någon tillperson. Något vid sidan av de tvä sistnämnda grupperna finns också ettbegränsat anlal personer som gjort sig skyldiga till grova narkotikabrott. Närdet gäller förmögenhetsbrott utan våldsinslag synes enligl promemorian deflesta numera vara eniga om att behov av inlerneringspåföljden inle längreföreligger, en uppfattning som också ligger till grund för den nuvarandelagstiftningen i och . De nuvarande straffskalorna ger i dessafall möjlighet alt åstadkomma fillräckligt långa anstaltstider, även om manvill markera en straffskärpning pä grund av återfall. Ifråga om våldsbrotlslingarna pekas i promemorian på att möjligheterna attbedöma riskerna för återfall i våldsbrott är begränsade, särskilt när detgäller grova sådana brott. ökar de anslaltstider som står på spel förden internerade ju grövre - och därmed ovanligare och alltså svårare all bedömai fråga om risken för återfall - del aktuella brottet är. De principiellainvändningar som kan åberopas mot internering gör sig här gällande med särskildstyrka. Kärnfrågan i detla sammanhang blir enligt promemorian om man vidifrågasatt frigivning av den internerade, dvs. vid utgången av minsta tiden,har möjlighet att göra en så tillföriitlig farlighetsbedömning att det kanvara försvarbart att hålla honom kvar i anstalt under en längre obestämd lid.Med hänsyn lill vad som bl. a. i olika vetenskapliga undersökningar harpåvisats i fråga om svårigheterna att göra tiUförlitliga prognoser om återfalli sällan förekommande grova brott måste enligt promemorian frågan besvarasnekande. Sammanfattningsvis hävdas i promemorian att ett bibehåUande avinterneringsstraffet för våldsbrottslingar skulle ha en så pass marginellpreventiv effekt att nackdelarna väsentligt överstiger fördelarna. Ifråga om den tredje av de nämnda huvudgrupperna är enligt promemorianåterfallsrisken ofta hög med tanke på att dd rör sig om individer som är starktkriminellt inriktade och som ibland ådalagt slor förslagenhel och 1980/81:76 41 planeringsförmåga.Man kan emellertid självfallet inte utesluta att en del av dem undergår engynnsam utveckling och anpassar sig till ett laglydigt liv. Det rör sig härofta om internerade som är jämförelsevis unga. Minsta tiderna är regelmässigtlånga. Av humanitära skäl bmkar interneringsnämnden därför överföra dem tillvård utom anstalt i omedelbar anslutning UU minsta tidens utgång.Tidsobestämdheten utnyttjas således som regel inte. Av skäl som har anförtsbeträffande andra förmögenhetsbrottslingar bör interneringspåföljden avvarasäven belräffande detta klientel. Vad slufiigen gäller detbegränsade antal personer som döms fill internering på gmnd av grovnarkotikabrottslighet erinras i promemorian om att den utan jämförelsevanligaste påföljden för sådan brottslighet är fängelse. De skäl som haråberopats för att internering kan undvaras för den tredje huvudgmppen synesenligt promemorian också vara tillämpliga på ifrågavarande kategori. Promemorians förslag attavskaffa interneringspåföljden har fått dl gynnsamt mottagande under remissbehandlingen.Förslaget har sålunda godtagits av det övervägande antalet remissinstanser,däribland JK, RÅ, och . Fleraremissinstanser har emellertid avstyrkt förslaget. Skälen för avstyrkande ärav olika slag. Några instanser anser att frågan bör utredas ytterligare,lämpligen inom ramen för det arbete som bedrivs av fängelsestraffkommittén (Ju1979:04) vilken har till uppgift att företa en allmän översyn av användningenav fängelsestraffet. Flertalet av de avstyrkande instanserna bemöter också päolika sätt den kritik som i promemorian har riktats mol inlerneringspåföljdensteoretiska gmndvalar. En del remissinstanser anser all behandlingstanken intebör avvisas så kategoriskt som har skett i promemorian. Andra lägger störstvikt vid intresset av att tillgodose samhällsskyddet. Här skall särskilt nämnasall interneringsnåmnden inte ansluter sig till vad som sägs i promemorian omsvårigheterna att på förhand bedöma återfallsrisken för grövre vålds- ochsexualbrottslingar. Nämnden säger sig ha annan erfarenhet beträffande dennagrupp. Tvärtemot vad som framhålls i promemorian, är det enligt nämndens meningjust beträffande dessa visserligen ganska få, men maximall farliga fall, somman kan ställa en relativi säker prognos. Även JO är kritisk till den ipromemorian redovisade uppfattningen om svårigheterna alt bedömmaåterfallsrisken. Fleraav de remissinstanser som har motsatt sig att internering avskaffas har gettuttryck för uppfattningen att tillämpningsområdet för påföljden bör begränsaspå ett sådant säll att internering inte kan ådömas måttligt avanceradeförmögenhetsbroltslingar. Denna uppfattning framförs av bl.a.övervakningsnämnden i , första avdelningen, och säger sig visserligen principiellt ogillalidsobeslämda påföljder men anser all internering bör behållas för den grövrevåldsbrottsligheten saml för de brutalare formerna av förmögenhelsbrott sombank- och postrån liksom för den grova narkoti- Prop.1980/81:76 42 kabrottsligheten.Bankinspektionen anser att förslaget att avskaffa internering kan godtasendast under förutsättning att den alternativa påföljdsformen fängelsekompletteras med tillräckliga frigivnings- och straffskärp-ningsregler. Vadförst gäller frågan humvida bedömningen av spörsmålet om interneringspåföljdensavskaffande bör föregås av ytterligare utredning vill jag för egen del hänvisatill att det i direktiven till fängdsestraffkommittén (Dir. 1979: 34) harfömtsätts att inlerneringspåföljden skulle las upp fill särskUd behandling.Denna ståndpunkt torde också stå i bäst överensstämmelse med den uppfattning ifrågan som har gett regeringen till känna (se JuU 1978/79:9). Detunderlag för frågans bedömning som f.n. föreligger måste enligt min meninganses tillräckligt med hänsyn fill alt två förslag i ämnet harremissbehandlats, dels den inledningsvis nämnda rapporten straffsystemoch dels departementspromemorian. Med hänsyn härtill anser jag inte skälföreligga att uppskjuta frågans behandling i väntan på resultatet av fortsattautredningar. 1sak är jag Uksom flertalet remissinstanser av den uppfattningen att dd ipromemorian har anförts starka skäl för att inlerneringspåföljden bör avskaffas.Den från principiell synpunkt mesl framträdande nackdelen med dennapåföljdsform ligger i dess gmndläggande konstruktion, som innebär att den dömdekan underkastas ett frihetsberövande som inte från början bestäms av domstoloch som därmed inte heller sätts i direkt relation till den brottsliga gärningsom är aktuell. Även om internering i praktiken i allmänhet tillämpas som entidsbestämd påföljd, finns dd i en sådan konstruktion alltid en risk inbyggdför all den annars allmänt tillämpade principen om proportionalitet mellan brottoch straff skjuls åt sidan. Delförhållandet att två skilda system för frihetsberövande påföljder gäller vidsidan av varandra är också ägnat alt skapa svårigheter vid rättstillämpningen.Ett betydande antal lagöverträdare i den ålder som är den vanUga förinterneringsdömda, 25-40 är, döms till fängelse med mycket långastrafftider. Inte sällan har dessa personer begått brott av del slag som bmkarligga till grund för en dom på internering, och i fiertalel fall är det frågaom ålerfallsbrottslingar. del ofta vanskligt att ta stäUningtill frågan om när påföljden bör bestämmas till internering. De som ådöms dennapåföljd gör lätt jämförelser med det tidsbestämda straff de trott sig kunnapåräkna i stället för internering. Dessa jämförelser torde inle sällan ledalill att de anser sig orättvist behandlade, bl. a. med hänsyn till attvillkorlig frigivning inle förekommer vid internering. I detta sammanhang börockså framhållas att man från olika håll också pekat på den skillnad i fråga omavräkning av häklnings-och strafftid som i praktiken råder mellan fängelsedömdaoch internerade till nackdel förden sistnämnda gmppen (jfr bl. a. prop. 1974;20 s. 51-52). Erfarenheternavisar också att den formella tidsobestämdhden upplevs som pressande av deintagna. Det är omvittnat att en dom lill internering 1980/81:76 43 ofta uppfattas som en definitiv utklassning och därmedsnarare befäster än motverkar den dömdes benägenhet att fortsätta med entillvaro som lätt leder till ny brottslighet. De flesta internerade återfalleri brott, och även en kortare tids återintagning i anstalt medför all nyövervakningslid om i regel börjar löpa från frigivningen. Denomständigheten att den interneringsdömde under åtskilliga år kan få alterneramellan anstalt och frihet utan att få en definitivt bestämd tid för påföljden?upphörande all rätta sig efter kan ge honom en känsla av hopplöshet och förtaalla hans ansatser att upphöra med brottslig verksamhet. Av de skäl som har angetts nu kan det enligt min meninginte råda nägot tvivel om alt det skulle vara förenat med betydande fördelarall övergå till dt enhefiigt syslem för ådömande och verkslällighet avfrihetsstraff. De invändningar som har gjorts mot promemorians förslagatt avskaffa interneringspåföljden har tagit sin utgångspunkt i de skäl somannars har bmkat åberopas till förmån för internering och andra lidsobestämdapåföljder, nämligen behandlings- och samhällsskyddsaspeklerna. När det gäller att bedöma interneringspåföljdens betydelsefrån behandlingssynpunkt bör anmärkas att återfallsprocenten hos dem som hardömts till internering är hög såväl i absoluta tal som i relation tillfängelseklienle-lel. Del är i och för sig inte uteslutet att detta förhällandemer har sin grund i interneringsklientelets sammansättning än i brister hospåföljden som sådan. Det finns även andra skäl som talar för attåterfallsslatistiken bör tolkas med försiktighet när man har alt bedömainlerneringspåföljdens effektivitet från rehabiliteringssynpunkl. Kvar stårdock att det inle har visat sig vara möjligl att inom ramen för interneringerbjuda de dömda någon form av behandling som skiljer sig från den somtillämpas vid verkslälligbeten av dt fängelsestraff. Redan detta talar för attbehandlingssynpunkter knappasl kan tillmätas någon självständig belydelse närdel gäller alt avgöra om den aktuella påföljdsformen bör behållas. Klart är emellertid att konsekvenserna frånsamhällsskyddssynpunkt måsle övervägas noga när ställning skall las till fräganom inlerneringspåföljdens avskaffande. Det är här framför alltvåldsbrottsligheten som förtjänar uppmärksamhet. Flertalet av deremissinstanser som i övrigt har avstyrkt promemorieförslagel har sålundaförklarat sig godta en lösning enligt vilken internering inte längre skallkunna komma i fråga för ren förmögenhetsbrollslighet.