prop · G40348 · 1980-12-31 00:00:00 — Bestämmelseni 2 kap. 4 § skadeståndslagen torde räcka. RSV konstaterar att utredningen inte uppmärksammat ivilken omfattning det personliga betalningsansvaret är av betydelse med avseendepå skatter och allmänna avgifter. De begränsningar i betalningsansvaret somfinns enligt 75 § 2 mom. kommunalskattelagen och motsvarande bestämmelserenligt andra skatteförfattningar gäller enbart för preliminär B-skatt,kvarstående skatt, tillkommande skatt och mervärdeskatt. För betydelsefullamedelslag som t. ex. arbetsgivaravgifter och punktskatter gäller inte dettabegränsade ansvar utan för dessa medel torde i princip gälla de allmännareglerna om gäldansvaret i . Om regelsystem ändras blirföljden att två olika system även i fortsättningen skall tillämpas, ett enligt ärvdabalkenenligt vilket bodelning och arvskifte kan gå åter och ett annat med begränsatansvar enligt vissa skatteförfattningar. RSV vill ifrågasätta om det ärlämpligt med två system för delägares ansvar. Utredningen har inte berörtfrågan. Det är vanligt att skatteskulder Prop.1980/81:48 208 förekommerbland avlidens skulder. Två system för delägares ansvar kan skapakomplikationer i den praktiska tillämpningen. För en enskild delägare måste detframstå som märkligt att hans betalningsansvar kan vara strängare för vissa avstatens skattefordringar - t. ex. enligt 75 § 2 mom. kommunalskattelagen - änför andra sådana fordringar, eftersom den föreslagna jämkningsregeln inte tordeomfatta skattefordringar med begränsat personligt betalningsansvar. Starkaskäl talar för att samtliga offentligrättsliga fordringar behandlas lika medavseende på delägares ansvar. En strävan mot enhetlighet finns t. ex. i frågaom förslaget till preskription av skattefordringar m. m., SOU 1978:87. Man kantänka sig att antingen anpassa de nu undantagna skattefordringarna tillsystemet enligt eller att renodla de olika systemen på olika slagsfordringar. Frågan måste emellertid närmare utredas än vad som är möjligt inomramen för ett remissvar. Ett steg i riktning mot enhetligare regler skulle varaatt t. ex. låta den pågående punktskatteutredningen ta upp frågan om dödsbodelägaransvaretför punktskatter. Enannan viktig skillnad som föreligger mellan de två ansvarssystemen gällerindrivningen och därmed hur man från statens sida hävdar sinabetalningsanspråk. Vid indrivning av inkomstskatter och mervärdeskatt motskiftat dödsbo kan kronofogdemyndigheten enligt fast praxis verkställautmätning direkt hos delägare med stöd av exekutionstitel mot den avlidne ellerdödsboet (se SvJT 1975 s. 63 ff och däri citerat rättsfall NJA 1969 s. 418 samtSvJT 1972 ref. s. 19). När det gäller andra fordringar däremot måste statenutverka särskild exekutionstitel mot dödsbodelägarna, vilket givetvis är ettbetydligt omständligare förfarande. Sammanfattningsvisanser RSV att den föreslagna lagstiftningen inte bör genomföras utan attkonsekvenserna av att använda två system för dödsbodelägares ansvar närmarebelysts. Om författningsändring genomförs bör den ske med utgångspunkt i skapar något så när enhetliga regler för dödsbodelägares ansvar förcivilrättsliga respektive offentligrättsliga fordringar. Bestämmelsernai om dödsbodelägares ansvar för avlidens skulder anses gälla ävensådana allmänna utskylder som inte omfattas av reglerna i 75 §kommunalskattelagen och motsvarande lagrum i annan skattelagstiftning, dvs.annan skatt än B-, K-, T-skatt och mervärdeskatt. Skattelagstiftningens reglerom betalningsansvarighetens omfattning och lottläggning på de olikadödsbodelägarna är lätta att tillämpa och väl avvägda. Utverkande av särskildaexekutionstitlar behövs inte. 1980/81:48 209 vill därför föreslå att dessa regler görs tillämpliga förhela skatte- och avgiftsområdet (jfr i sammanhanget U XII s. 203 ff ochlagrådsremissen s. 276 ff). Utredningenhar över huvud taget inte berört reglerna om dödsbodel-ägaransvarighet iskattelagstiftningen mer än marginellt. Vid indrivning kommerkronofogdemyndigheterna ofta i kontakt med dessa frågor och det kan röra sig omavsevärda belopp. På en rad områden kan tveksamhet råda hur frågorna skallbehandlas, låt vara att ledning kan hämtas från praxis. Fråga kan t. ex. varaom förmånsrättslagens tillämpning före arvsskifte, dvs. vilka skulder som fårbetalas/betalats före skatteskulder och vilka belopp dödsboet/dödsbodelägarnasålunda skall anmodas betala. Fråga kan vara om boutredningsman ellerförmyndares ekonomiska ansvar i sammanhanget, avsaknaden av skifteshandling(som enligt myndighetens mening f. ö. alltid borde finnas och föi-varas hostingsrätten), felaktiga skiften och frågor som hör till lottläggningen. Enkartläggning av eventuella olägenheter och oklarheter kan erhållas genom enkäthos kronofogdemyndigheterna. Vad först gäller frågan när dödsbodelägare skall kunnadrabbas av personligt ansvar anser vi i likhet med utredningen att dennuvarande huvudregeln är alltför sträng mot dödsbodelägarna. Visserligenframgår det av enkäter som utredningen företagit att det personliga ansvaretgörs gällande förhållandevis sällan, bl. a. därför att långivare mestadels harbetryggande säkerhet. Def kan dock inträffa att dödsbodelägare, kanske av renokunnighet om vad lagen fordrar av dem, drabbas av ett långt gående ansvar. Vifinner det angeläget att det här sker en ändring. Det är rimligt att anknytatill att delägarna verkställer bodelning eller arvskifte med vetskap om attskuld ännu inte blivit betald. I dettasammanhang har utredningen tagit upp det förhållandet att bodelning respektivearvskifte skett formlöst, dvs. tillgångarna har rent faktiskt skiftats mellan delägarnautan att man iakttagit den föreskrivna formen, nämligen handling somunderskrivs av delägarna med vittnen. Sådana skiften betraktas av utredningensom en nullitet (s. 61-62) vilket betyder att det inte finns någonrättshandling att anknyta påföljden till. Därför har med bodelning och arvskifte likställts detfaktum att delägare mottagit egendom av dödsboet utan att bodelning ellerarvskifte skett (21:12 andra st.). Vi kaninte finna att det skulle vara omöjligt för borgenär att göra det personligaansvaret gällande gentemot delägare som faktiskt skiftat tillgångarna utan attiaktta föreskriven form (se NJA II1933s. Ett klargörande yttrande om att dylika förrättningar också kan läggastill grund för gäldsansvar kan möjligen vara nyttigt men behöver kanske intenödvändigtvis förekomma i själva lagtexten. 14 1980/81. 1 saml Nr 48 1980/81:48 210 För det fall att man först efter bodelningen ellerarvskiftet får kännedom om en skuld har utredningen som huvudregel föreslagit(21:12 a §) att bodelningen eller skiftet skall gå åter och delägarna återbäravad de mottagit av dödsboet. Även detta är en lämplig reglering om delägare ochborgenärer inte kan komma överens om betalning av skulden. Vi tillstyrkeralltså förslaget men vill också här sätta ett frågetecken för vad som sägs omdet förhållandet att det inte finns någon giltig förrättning som kan återgå(21:12 a fjärde st.). Utredningens förslag tycks emellertid utgå från attbodelning respektive arvskifte alltid skall ske efter ett dödsfall. Vad gällerbodelning efter gift person får man onekligen den uppfattningen av stadgandet iGB 12:1 som säger att, då make dött, bodelning skall ske såvida inte till följdav äktenskapförord eller boskillnad ingendera maken vid dödsfallet hadegiftorättsgods. Det finns emellertid fall, förutom de nämnda, då bodelninginte förutsätts skola ske. Ett sådant är då den avlidne var gift men saknadebröstarvingar. Då tillfaller kvarlåtenskapen maken enligt 3 kap. 1 § ÄB utanbodelning (se NJA II 1928 s.294). Med nu gällande reglering kommer den efterlevande efterutgången av de i 21:1 ÄB stadgade fristerna att överta ansvaret för den avlidnemakens skulder och svara för dessa med all sin egendom, både sin egen och densom härrör från den avlidne. Om bodelning sker eller inte får då ingenavgörande betydelse. Upphävs 21:1 ÄB kommer emellertid hela systemet i ställetatt hängas upp på bodelningen. Hur skall man då förfara när ingen bodelningfinns? Finns något annat faktum till vilket man kan knyta inträdet av detpersonliga ansvaret enligt 21:12 eller återbäringsskyldigheten enligt 21:12 a?Kan den efterlevandes arv anses gå in under tilläggsregeln i 21:12 andrastycket eller 21:12 a fjärde stycket som med bodelning resp. arvskifte likställerden situationen att egendom mottagits från dödsboet utan att bodelning ellerarvskifte skett. Utredningen har uppenbarligen inte menat att så utan vidare skuUevara faUet. Reglerna har ju som nämnts tillagts med tanke på faktiska menogiltiga skiften. Det måste också ofta sägas möta svårigheter att fastslå attegendom mottagits av den efterlevande. Detta kan vara möjligt om den avlidnehade enbart enskild egendom. Då uppkommer emellertid frågan när egendomen skallanses ha mottagits, vid arvfallet, vid eventuell boutrednings avslutande, ellerannan tidpunkt? I värsta fall skulle följden bli en försämring av den efterlevandesställning jämfört med vad som gäller, då man har åtminstone en månad på sigefter bouppteckningen då ansvarsbefrielse kan erhållas genom egendomsavträde.Den nuvarande regeln har i så fall den fördelen att rättsläget är klart genomatt en bestämd tidsfrist är utsatt. Hade makarna giftorättsgemenskap är det ofta inte så lättatt tala om att den efterlevande mottagit egendom av dödsboet. När det gälleren först efter bouppteckningen känd skuld är det i varje fall inte så enkeltatt fastslå hur mycket den efterlevande fått. Det är ju inte så att denefterlevande för att 1980/81:48 211 täcka skulden skall behöva avstå från upp till häften avboet. I stället måste bestämmas hur mycket av den avlidnes egendom som, medhänsyn tagen även till den nya skulden, skulle ingå i en bodelning. Följdenblir att om skulden är av någon betydelse en tänkt bodelning måste komma tillstånd för att det skall kunna fastställas om det finns täckning för skulden ochi vad mån den efterlevande måste avstå av sin egendom till dödsboet. Om inte21:12 andra stycket täcker fallet med efterlevande make blir i stället följdenatt denne, eftersom bodelning inte sker, överhuvudtaget inte kan göraspersonligen ansvarig. Detta är inte heller tillfredsställande. Visserligen ärenligt vår mening efterlevande make i behov av ett visst skydd när det gällerden avlidne makens skulder, men det är inte orimligt att ett visst ansvarinträder . Hur gränsdragningen skall ske bör klart anges i lagen.Det kan ur praktisk .synpunkt vara svårt att ha regler om att bodelning alltidskall ske. sker sådan troligen bara om den efterlevande avstårfrån arvet eller om dödsboet sätts i konkurs. Man kunde emellertid tänka sigatt låta det personliga ansvaret inträda först när den efterlevande, sedan boutredningenär avslutad, formellt förklarat sig tillträda boet eller överta ansvaret förskulderna. regler om förfarandet måste finnas. Vad som nämligen framförallt måste undvikas är att ansvar inträder automatiskt. Också för andra falldär det bara finns en dödsbodelägare och någon skiftesförrättning alltså inteäger rum, bör det klart anges arvingens personliga gäldansvarskall inträda. I samband med utredningen av frågan om dödsbodelägares gäldsansvarär det ett särskilt spörsmål som enligt kollegiets mening bör undersökas.Kollegiet, som ganska ofta kommer i beröring med problemet, syftar på följandesituation. Den avlidne har på sitt liv tagit en livförsäkring och satt in en förmånstagare.A, till försäkringen. Vid sin död efterlämnar han dottern . I boet föreliggeren brist om . Försäkringens värde är enahanda belopp, 100 000 kr.Slutligen gör vi antagandet att rätten till försäkringen enligt 116 § lagen(1927:77) om försäkringsavtal inte får tas i mät och att D gör anspråk på rätttill laglott. Enligt 104 § första stycket nämnda lag ingår rätten tillförsäkringen inte i kvarlåtenskapen. Med A:s rätt konkurerar dels D:s rätt,dels borgenärernas. Enligt andra stycket i nämnda paragraf har D intillbeloppet av sin laglott bättre rätt än A, och A har enligt första stycketbättre rätt än borgenärerna, men är det för den skull självfallet att D harbättre rätt än borgenärerna? Syftet med det i nämnda andra stycke stadgade laglottsskyddetlär väl åtminstone i allt väsentligt vara att bröstarvingarna inte skall kommai sämre läge än om förmånstagare inte hade satts in, men av detta syfte följerju ingalunda att D bör komma i bättre läge än om ingen annan förmånstagare ändödsboet funnits, vilket skulle bli följden av att D ansågs ha genom förmånstagarförordnandetfått bätte rätt än borgenärerna. Prop.1980/81:48 212 Högstadomstolen har vid avgörandet av det uppmärksammade fallet (NJA 1978sidan 329) utgått från att så är fallet, men domstolens uppmärksamhet har avallt att döma inte varit inriktad på denna fråga utan på andra problem. I alltfall blir spörsmålet inte belyst i motiveringen till beslutet. Två författare(och ) som berört frågan, är närmast böjda för att (i vårtexempel) anse D ha bättre rätt än borgenärerna men kan inte sägas ha givitövertygande skäl för riktigheten av sin åsikt. Spörsmåletspraktiska betydelse bör väl inte överdrivas. 1 flertalet fall är nämligenarvingarna insatta som subsidiära förmånstagare, och i sådant fall träder de insom förmånstagare om A faller bort, vilket ju leder till att de enligt 104 §första stycket och 116 § försäkringsavtalslagen har bättre rätt änborgenärerna. (I fallet gällde detta i verkligheten i allt fall om denvärdefullaste försäkringen, en pensionsförsäkring, men denna omständighetuppmärksammades inte i målet, vilket lett till att kollegiet nödgats sökaresning mot högsta domstolens beslut.) Ävenom frekvensen av sådana fall där förevarande fråga vid insiktsfull bedömninghar betydelse sålunda inte får överdrivas, får man å andra sidan inteunderskatta frågans vikt i de fall där den har betydelse. I tlera fall därkollegiet i samband med beräkning av arvsskatt undersökt hur försäkringsmedlenfördelats, har det visat sig att bland intressenterna och även hos boutredningsmannenråder ovisshet om vem som egentligen är berättigad till medlen. Detär inte ovanligt att delägare som ej känt till reglerna om gäldansvar i 21 kap.ÄB oförskyllt drabbats av stora ekonomiska förluster. hardärför inget att erinra mot de ändringar som föreslås av utredningen och sominnebär att regeln om gäldansvar ersätts med en bestämmelse om återgång avbodelning och arvskifte som sker innan den dödes skulder betalats. Idetta sammanhang kan också nämnas att de nuvarande bestämmelserna i 21 kap. ÄBi mycket ringa omfattning har tillämpats av som haft fordringar på dösbon.Sparbankerna har som regel säkerhet för sin fordran, varför man inte behöverkräva betalning av enskild delägare som åsidosatt bouppteckningsplikten ellerunderlåtit att inom lagstadgad tid avträda boet till konkurs eller tillförvaltning av boutredningsman. mening borde utredningens förslag även kunna förenkla ochunderlätta förvaltningen av boet. Förslaget tillstyrkes därför. Prop.1980/81:48 213 Samfundet delar utredningens uppfattning om angelägenhetenav att upphäva dödsbodelägares ansvar för avlidens skulder för de fall attbouppteckning inte förrättats inom föreskriven tid eller boets tillgångar inteinom avträtts till förvaltning av boutredningsman eller konkurs.Samfundet ifrågasätter emellertid om inte förslagets utformning av ÄB 21:12 a)förhindrar de i praktiken vanligen förekommande delarvskiftena. Dessa görs oftainnan all dödsboets veterliga gäld har betalats. Inte sällan förrättas ochverkställs delskiften av ett dödsbos lösa egendom innan dödsboet tillhörig fastegendom försålts eller överenskommelse om dess tillskiftande till delägareträffats. Något hinder mot ett sådant förfarande bör inte föreligga då denfasta egendomens värde uppenbart överstiger dess gäldbelastning och eventuellaövriga skulder, som boutredningskostnader m. m. Även slutliga arvskiften upprättas ofta innan dödsboetsskulder, t. ex. skatter, till fullo betalats, varvid avsättning sker averforderliga medel till täckande av skulderna. Ett sådant förfarande måste ävenframdeles kunna tillämpas. Såsom framhålls såväl i direktiven till utredningen som iutredningens egna överväganden är gällande bestämmelser i 21 kap. ÄB om dödsbodelsägaresgäldsansvar invecklade och svårtillgängliga. Detta är olyckligt särskilt medhänsyn till att bestämmelserna kan medföra att en dödsbodelägare oförskylltdrabbas av ett långtgående betalningsansvar. anser därför, ilikhet med utredningen, att reglerna bör förenklas och att dödsbodelägaresintressen bör tillgodoses bättre. Härvid måste givetvis beaktas attborgenärernas skydd inte urholkas. Även nu gällande regler ger emellertidborgenärerna ett begränsat skydd beroende på olika omständigheter. En sådan äratt reglerna om dödsbodelägares gäldsansvar tillämpas i mycket liten omfattningberoende på att de är så svårtillgängliga. Vidare är reglernas genomslagskraftbegränsad genom att vissa fall är undantagna från deras tillämpningsområde, t.ex. då efter den döde finns endast utmätningsfria tillgångar och dåbouppteckning ersatts med dödsboanmälan vilket sker i en fjärdedel av samtligadödsbon. Som utredningen påpekat gäller det att finna regler som på etttillfredsställande sätt balanserar dödsbodelägarnas och borgenärernasintressen. Enligt domareförbundets mening har utredningen lagt fram ett iväsentliga delar väl avvägt förslag. Utredningens förslag innebär i huvudsak att bestämmelsernai 21 kap. 1-3, 5, 11 och 13 §§ ÄB upphävs. I stället föreskrivs i en nyparagraf, betecknad 12 a, att dä tidigare okända skulder blir kända först efterdet att bouppteckning samt bodelning eller arvskifte skett, skall skifteteller 1980/81:48 214 delningen gå åter med påföljd att var och en skall återbäravad han mottagit. En fördel med detta förslag är att dödsbodelägarna inte blirskyldiga att till borgenärerna avstå mer än vad de mottagit från boet. Närdödsbodelägarna ställer sig de föreslagna reglerna till efterrättelse synes denföreslagna ordningen smidig. Om dödsbodelägare inte lojalt underordnar sigbestämmelserna om återgång skall, enligt vad utredningen uttalar på sid. 71 ibetänkandet, dödsboet föra återgångstalan mot delägaren. Utredningen haremellertid inte berört frågan hur återgången skall komma till stånd om dödsboeti sådana fall underlåter att agera. Detta bör klarläggas. En utväg förborgenärerna kan vara att begära boets avträdande till förvaltning avboutredningsman. Återgångskall givetvis inte behöva ske om dödsbodelägarna och borgenärerna kan träffaöverenskommelse om gäldens betalning. Som utredningen påpekat kan detifrågasättas om återgången måste vara fullständig i samtliga fall däröverenskommelse inte kan träffas. Även en partiell återgång torde emellertidmånga gånger innebära en sådan rubbning av förutsättningarna för delningen ochskiftet att detta enligt allmänna regler bör gå åter. delardärför utredningens uppfattning att fullständig återgång skall ske i samtligafall där överenskommelse med borgenärerna inte kan träffas. En sådan ordningmåste också, enligt domareförbundets mening, medföra en viss press på delägarnaatt söka nå en uppgörelse med borgenärerna. För detfall att mottagaren, då återbäring skall ske, inte har kvar den mottagnaegendomen skall han enligt utredningens förslag ersätta dess värde. Dessutomskall han ersätta boet den skada som han kan ha vållat boet, om det berodde påhonom att egendomen gick från honom och han då kände till eller borde ha känttill att dödsboet hade obetalda skulder. Den som var i ond tro, då han gjordesig av med den egendom som han fått från boet, skall alltså enligt utredningensförslag ersätta den skada som härigenom vållats boet. Enligt domareförbundetsmening kompliceras lagtexten av dessa bestämmelser om ondtroende delägare. själv påpekar torde i de flesta fall den ersättning som denondtroende dödsbodelägaren har att utge bli densamma som om han hade varit igod tro. Dödsboet torde i regel vilja ha egendomen tillbaka för att reaUseraden och härigenom få tillfälle att främja borgenärerna. Dödsboets nytta avegendomen torde därför i de flesta fall motsvara vad dödsboet kan få ut vid enförsäljning av egendomen på öppna marknaden, vilket i sin tur torde motsvaradet belopp som den godtroende dödsbodelsägarna har att ersätta dödsboet med.Det förefaller överhuvudtaget oklart vilken skada som i förevarande fall skullekunna uppkomma för dödsboet. Med hänsyn till det anförda sätter domareförbundeti fråga om den särskilda regleringen för ondtroende dödsbodelägare i dessa fallmotsvaras av sådan nytta för dödsboen och härigenom för borgenärerna, att detär värt att för den skull komplicera lagtexten. 1980/81:48 215 finner det välmotiverat att, somutredningen föreslagit, föreskriva att bestämmelserna i 12 och 12 a §§ ombodelning och arvskifte i tillämpliga delar också skall gälla i sådana fall dåegendomen har mottagits från dösboet utan att bodelning eller arvskifteformligen har skett. Hovrätten tillstyrker att det föreslagna tillägget i 3kap. 3 § 2 st. införes samt att lagtexten i samband härmedmoderniseras. För erhållande av en enhetlig språklig utformning av lagtextenbör emellertid justering göras även i lagrummets sista stycke. 120 kap. 1§ stadgas att bouppteckning skall förrättas sist efterdödsfallet om rätten ej på ansökan förlänger fristen.Bestämmelsen bör enligt förslaget kompletteras med en regel om vem som har rättatt begära sådan förlängning. Såvitt hovrätten har sig bekant torde nuvarandeutformning av lagrummet icke föranleda några tillämpningssvårigheter i aktuellthänseende vid tingsrätterna. Behov av föreslagen ändring torde därför ejföreligga. Hovrätten tillstyrker utredningens förslag till utfyllanderättsregler om dödsbodelägares talerätt i fråga om återgångstalan enligt 3 kap.3 § 2 st. ÄB och till allmänna bestämmelser om dödsbodelägares behörighet attföra talan som part för boets räkning. När detgäller den föreslagna regeln att såväl dödsboet som enskild delägare eller legatarietillerkänns talerätt i fråga om rätt att göra ansökan om förlängning av tid förboupptecknings förrättande är det enligt hovrättens mening tveksamt om detfinns behov av en sådan reglering. Avsaknaden av regler om talerätt på områdettorde inte tidigare ha föranlett några tillämpningssvårigheter. Hovrätten villdock inte motsätta sig den föreslagna regleringen. Hovrätten har ingen erinran mot utredningens övrigaförslag i denna del av betänkandet. Beträffande dödsbodelägares talerätt har utredningen i 19kap. 12 a § föreslagit att boutredningsman - för det fall sådan är förordnad dåtalan väckes - hos rätten skall kunna anmäla, att han motsätter sig den väcktatalan, och därmed kunna hindra delägare från att utöva talerätten. 1980/81:48 216 betänkandet har inte berörts vad som skall gälla, närboutredningsman förordnats först efter det att en sådan talan väckts.Tingsrätten anser ett klargörande på denna punkt vara nödvändigt. hälsar med tillfredsställelse att regler omdödsbodelägares talerätt för dödsboet blir lagfästa. accepterardärvid att dödsbodelägare bara kan föra s. k. intern talan. Den inskränkning italerätten som föreslås genom vetorätt för boutredningsman vill domstolsverketemellertid avstyrka. Förhållandet torde ofta vara det att delägaren ochboutredningsmannen inte har samma uppfattning i frågan om talan är utsiktslöseller inte. Bedömer boutredningsmannen chanserna till framgång i processen somgoda för han naturligtvis själv boets talan. Den möjlighet att få ändring iboutredningsmannens veto som utredningen anvisat (s. 98 ö) förefaller integenomtänkt. Det är sålunda knappast lämpligt att rätten avgör om talan skall fåföras. Visserligen har en liknande befogenhet tillagts domstolarna genom deändringar i rättshjälpslagen som träder i kraft ; domstolskall vägra allmän rättshjälp om den rättssökande inte har befogat intresse attfå sin talan prövad. Härifrån är emellertid steget ganska långt till att direktsäga till dödsbodelägaren att en talan inte får föras. Dessutom förutsätter denföreslagna bestämmelsen att domstolen kontrollerar att den nyaboutredningsmannen inte lägger in sitt veto.