prop · G403201 · 1980-12-31 00:00:00 — av nedan angivna lydelse. Vid behandlingen av häktad skall hänsyn tagas till hanshälsotillstånd. Häktad som företer tecken lill sjukdom eller begär all läkareskall tillkallas, skall så snart del kan ske undersökas av läkare, om ej sädanundersökning uppenbariigen är obehövlig. Läkares anvisning rörande vården av häktad som är sjuk skall iakttagas. Behöver den häktade sjukhusvård, skall sädan beredas honom så snart det kan ske. Läkares anvisning rörande vården av häktad som är sjukskall iakttagas. Behöver den häktade sjukhusvård, skall sådan beredas honom säsnart del kan ske. Kan befurus att transport medför skada för den intagnes hälsa,skall läkares medgivande lill transporten inhämtas. Föriossning av häktad kvinna skall såvitt möjligt ske påsjukhus. Om anledning föreligger därtill, skall den som enligl andra elleriredje stycket vistas på sjukhus stå under bevakning. Belräffande den som är häktad på grund av misstanke om brott ankommer det på åklagaren atl I. avgöra om eller i vad mån hinder för medgivande enligt 3 8 första stycket första meningen eller 9-13 88 eller för tillämpning av 3 8 första stycket andra meningen möler på den grund alt åtgärden kan medföra fara för alt bevis undanröjes eller/«n'«/;,vA(;.s, Beträffande den som är häktad på grund av misstanke ombrott ankommer del på undersökningsleduren eller äklagaren att 1. avgöraom eller i vad män hinder för medgivande enligl 3 8 första stycket förstameningen eller 9-13 88 eller för tillämpning av 3 § första stycket andrameningen möter på den grund all åtgärden kan medföra fara för att bevis undanröjeseller utredning om brott eljest försvårus, 2. avgöra fråga ominskränkningar enligl 6 8 tredje stycket. Innebär avgörande enligt första slyckel hinder förmedgivande eller eljest inskränkning i häktads rätl, skall avgörandet omprövasså ofta anledning därtill uppkommer. Hur åklagaren meddelat beslut enligt 16 § får den häktadebegära prövning uv beslutet hos den domstol, som handlägger det mål, varihäktningen beslutuls. Är målet ej längre unhängigt vid domstol skall begäranprövus uv den domstol som senast dömt i målet. Då begäran som avses i förslu stycket inkommit skullrätten, om ej särskildu skälförunleder unnut, be-redu åkluguren tillfälle attyttra sig. Rätten skaU därefter så snart ske kun prövu begäran. Om det är erforderligtför utredningen skaU förhandling hållus. Om förfurundet i övrigt gäller itillämpligu delur vud som är studgut för full som avses i 25 kap. 5 §rättegångsbalken. Beslut enligt dennu lag meddelas om ej unnut följer uv 4§undra stycket eller 16 §, av . Tulun tnot kriminulvårdsstyrel-sens beslut I särskilt fallenligt denna lag föres hos kammurrätt genom besvär. Mot unnat styrelsensbeslut enligt lugen föres talan hos regeringen genom besvär. Regeringen kan förordna om överflyttning till tjänstemuninom kriminulvården, polismyndighet eller rättspsykiatrisk klinik av kriminalvårdsstyrelsensbefogenheter enligt denna lug. Vad somsägs i denna lag om häktad har motsvarande tillämpning på 1. den som har anhållits eller gri pits på grund uv misstunke om brott, 2. den som har intagits i häkte eller polisarrest för förpassning till kriminalvårdsanstalt och Vad somsägs i denna lag om häktad har molsvarande tillämpning på I. den som haranhållits. 2. den som intagits i häkte eller polisarrest förförpassning lill kriminalvårdsanstalt och Prop.1980/81:201 81 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse 3. den som har tillfälligt placerats i häkte med stöd av43 § första stycket tredje meningen lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt. Begäran enligt 16 § beträffunde den som unhålltts på grundav misstanke om brott skall ske vid den domstol, hos vilken häktningsframställningi anledning av brottet må göras. Denna lag träder i kraft den . 6 Rik.sdagen 1980/81. Prop.1980/81:201 82 Sammanställningav remissyttranden 1 Allmänna synpunkter RÄ:För att straffprocessen skall kunna genomföras är del nödvändigt att derättsvärdande myndigheterna har vissa tvångsmedel till sitt förfogande.Tvångsmedelsregleringen bör utformas så atl brottsligheten kan effektivtbekämpas samlidigl som den enskildes berättigade krav på personlig integritetinle uppoffras i högre grad än som är oundgängligen nödvändigt. Vid dennaavvägning bör - som har framhållits i direktiven - reformarbetet på detkriminalpolitiska området särskilt beaktas. För alt i görligaste mån undvikaskadliga verkningar bör vidare användningen av de straffprocessuellatvångsmedlen begränsas så långt det är möjligt. Dennuvarande regleringen som trädde 1948 hänför sig till processkommissionensbelänkande (SOU 1926:32) ang. rättegångsväsendets ombildning. Härefter harstora delar av den straffrättsliga lagsliftningen reviderats. Så t.ex. tillkombrottsbalken . Kriminalpolitiken präglas numera av strävandena efler attså långt som möjligt begränsa användningen av frihetsberövande påföljder. Eltav skälen härtill är ökad medvetenhet om frihetsberövandets skadligaverkningar. Någon samlad utvärdering av reglema för straffprocessuellafrihetsberövanden har inte skelt. Mot denna bakgrund hälsar jag medtillfredsställelse att en sådan översyn nu har gjorts. Jag kan i alltväsenlligl dela utredningens principiella synsätt rörande de straffprocessuellatvångsmedlens användning. Beträffande den närmare utformningen av reglema anserjag dock att de föreslagna ändringama i vissa delar behöver ytterligareöverarbetas. Några av de föreslagna reglerna är sådana att de inte börföranleda lagstiftning. På ell par punkter anser jag att man kan gå längre änutredningen har föreslagit. Överåklagareni : Rättssäkerhet för den enskilde innebär blandannat, att de tvångsmedel, som inkräktar på den enskildes frihet ochintegritet skall vara noggrant reglerade i lag. Ulrymmet för skönsmässigabedömningar måste vara så litet som möjligt. Med begreppet rättssäkerhet avsesäven vilket i delta sammanhang starkt bör understrykas - att samhället harmedel att dels bereda den enskilde skydd mot brottsliga gärningar riktade motdennes person och egendom, dels slå vakt om samhällels demokratiska syslem. Föratt upprätthålla rättssäkerheten i detta hänseende måsle brott beivras.Utredning och lagföring av brott har en i sig brottsförebyggande effekt.Verksamma tvångsmedel ökar samhällets möjligheter atl beivra brott och bidrar ihög grad lill lagföring-ens effektivitet. Brottsligheten har under senare årökat, såväl ifråga om våldsbrott som den ekonomiska brottsligheten avorganiserad och yrkesmässig karaktär. Svårighetema att komma till rätta meddenna brottslighet är stora. Medbeaktande av detta kan etl flertal invändningar göras mot betänkandet. Utredningenhar som målsättning att minska antalet fall av anhållande och häktning.Visserligen medför dessa tvångsmedel allvarliga och mindre gynnsamma ingrepp iden enskildes frihet och integritet. 1980/81:201 83 inte bara bestämmas utifrån principiellaslällningslaganden ulan måsle också vara beroende av den förhandenvarandebrottsligheten. De slutsatser som redovisas i betänkandel grundar sig ialltför hög grad på enkätundersökningen. Jag ansluter mig till polismästaren ochlänsåklagaren särskilda yttrande och ställer mig mycket tveksamtill det förslag som redovisats i betänkandel främsl av den anledning attsamhället fråntas möjligheler atl utreda brott. Det är mycket betänkligt medbeaktande av den nuvarande brottsutvecklingen. De enklare brotten kommer givetvisatt kunna utredas även med föreslagna lagändringar. Beträffande den allvarligaoch svårutredda brottsligheten, där kravet på samhällsskydd är stort, kommerföljderna att bli förödande. Den organiserade ekonomiska brottsligheten kommerexempelvis inte kunna bekämpas, med tillräcklig kraft, om förslaget genomförs. Överåklagareni : Såsom reservanterna och ökar brottsligheten i vårt land oroväckande år , och dåfrämsl förmögenhets- och våldsbrottsligheten. En kraftig förskjutning motallvarligare kriminalitet kan också förmärkas. Resursema för att bemästra dennautveckling är på många sätt otillräckliga. Uppklaringsprocenten fören mängdallvarliga brott är även intemationellt sett låg och i sjunkande. Att i dettaläge införa liberaliseringar av de regler i som är till stödför ett effektivt utredningsarbete måste te sig tveksamt. Det statistiska material utredningen presenterat ger ejheller underlag för någon allvarlig kritik mot det nuvarande regelsystemet. Medhänsyn till den starkt ökande brottsligheten är de höga siffroma för användandeav tvångsmedel ej förvånande. Utredningen framhåller atl brott ej kunnatstyrkas, när det gäller av de anhållna. Denna frekvens är enligt utre-damaej godtagbar. Siffran framstår vid analys ej så märklig. Vid utfördundersökning på åklagarmyndigheten i kan del konstateras attbeträffande cirka 1/4 av dessa åtal ej skett p.g.a. alt målsägandenaåterkallat angivelse beträffande olaga hot (ej åtal p.g.a. bristande bevisning)och misshandel på enskilt område, där det efter ulredningens avslutande visatsig att åtal ej varit påkallat från allmän synpunkt. I andra fall t.ex. vidnarkotikabrott kan det efter någon dags utredning visa sig att det saknasresurser att driva utredningen mol dem som endast finns i periferien.Ulredningen av den grövre brottsligheten i målel måste prioriteras. Beträffandeåterstående kan således kvarstå brottsmisstankar av betydande styrka. Mankan därför inte påstå att bedömningen visat sig vara felaktig. En sådanslutsats kan endast dragas i de fall det visats alt den misstänkte varitoskyldig. Det måste accepteras att de brottsbekämpande organen då och dåmisslyckas i sitt arbete att binda en person till ett brott. Kravet påbevisstyrka är dock olika för anhållande - häktning å ena och fällande dom åandra sidan. De skilda ändamålen med tvångsmedlen och påföljderna fårinte sammanblandas. Något motsatsförhållande mellan anhållande och häktning åena sidan och kriminalvård i frihet eller kortvariga frihetsstraff å andra behöverinte föreligga, eftersom de syftar mot helt olika mål; tvångsmedlen attmöjliggöra en rationell förundersökning och lagföring och att tillgodosesamhällsskyddets krav, påföljderna att underlätta brottslingens återanpassningi samhället. Tvångsmedlen äventyrar normalt ej heller de frihetsberövades"hälsa och utveckling" genom atl vård och behandling underhäktningstiden uteblir. Vid häktet i arbetar f.n. elva personer 1980/81:201 84 med hithörande frågor. Ofta kan också konstateras attmånga av de frihetsberövade fysiskt och psykiskt genomgår en avsevärdförbättring , vilket är ägnat att underlätta del fortsattarehabiliteringsarbetet. Utredarnas värdeskala måste man ställa sig frågande inför,när de hänför de ordinära förmögenhetsbrolten lill "mindre allvarligkriminalitet". Överhuvudtaget koncentreras resonemanget till denmisstänkte under del att brottsoffren ej ägnas någon uppmärksamhet.Skyddsintresset när del gäller förmögenhetsbrotten är inle stort. Dettabetraktelsesätt överensstämmer inte med allmänhetens. Förmögenhetsbrotten fårej bagatelliseras. Om så sker kommer dessa brott alt breda ul sig i samhälletmed resultat att många enskilda drabbas hårt. Ulredningen har inte heller i lillräcklig grad beaktat deproblem som polis- och åklagarkårema kommer att slällas inför. En någotnegativ attityd framskymtar dels i betänkandets överväganden dels i självaändringsförslagen som sådana. De senare syftar ju till atl reducerapolisens och åklagarens befogenheter. 1 detta sammanhang bör framhållas att någonverklig internationell jämförelse av lagreglema för tvångsmedlen ej kan ske,enär de olika rättssystemens uppbyggnad är så olika. Dock lorde man utanöverdrift kunna beteckna den svenska polisen och åklagaren som välutbildade ochåklagaren är närmast jämförbar med undersökningsdomarna utomlands. Dettaförhållande medför alt den kritik betänkandet riktar mot de svenska lagreglemaför bristande domstolskontroll redan av denna anledning ter sig oberättigad.Inledningsvis bör således slås fast att vad utredningen anfört ej utgör skälatt kräva ändring av gällande lagregler på den grund att polis och åklagareinte kan hantera dem med tillräcklig omsorg sett från rättssäkerhetssynpunkt. Skulle utredningens förslag i huvudsak realiseras, innebärdetta kraftigl minskade möjligheter för polis- och åklagarmyndigheterna att påett .effektivt sätt bekämpa kriminaliteten. Den redan lågauppklaringsprocenten skulle ytterligare sjunka och brottslig verksamhet lönasig bättre. kan medföra att utredningspersonalen grips av den modlöshetsom uppstår då man finner sin arbetssituation som meningslös. Denna inställningkan redan spåras hos spanings- och utredningspersonal som ofta kort efter deten misstänkt gripits och överbevisals ser samme person fri och förmodligen ifärd med atl begå nya brott. Länsåklugurmyndigheien i och Gotlunds län:Utredningens förslag har kommit att presenteras . Derättsvårdande myndighelema har stora svårigheter att fullgöra sina uppgifter.Detta beror bl.a. på att tillgången på personal, framför allt i fråga ompolisens utredande verksamhet, är ytterligt knapp som brottslighetentenderar att ständigt öka. Denna situation medför atl brottsutredningar inteäger rum i den takt, i den omfattning och med den kvalitet som vore önskvärt. Som exempel på detta kan nämnas alt en ständigt alltslörre andel av anmälda brott överhuvud taget inte föranleder någon som helståtgärd från polisens eller annan myndighels sida. Detta gäller exempelvis såallvarliga brott som grov stöld i form av inbrott i bostad. Respekten förlagens upprätthållande löper risk att minska om allmänheten på detta sättbibringas uppfattningen att begångna brott inte blir föremål för beivran.Vidare åsidosätts berättigade krav på målsägandeskydd. Mot denna bakgrund måste varje åtgärd som är ägnad attminska effekti- Prop.1980/81:201 85 vitetenhos de myndigheter som svarar för brottsutredningar vägas med ytterstaförsiktighet mot de vinster som från andra synpunkter kan stå att vinna. Somnämndes inledningsvis är den rådande situationen inte gynnsam förgenomförande av reformer som inverkar på effektiviteten för brottsutredande verksamhel.Denna synpunkt får emellertid inte dölja förtjänsterna i utredningensbetänkande. I flera avseenden ger utredningsförslagen - även i den mån deenligt vad jag tidigare anfört i vart fall f.n. inte bör leda till lagändring -anledning för de inom området praktiskt verksamma atl självkritiskt och medeftertanke ifrågasätta tillämpningen av det nuvarande systemet i varje enskiltfall. Vidaretorde utredningens synpunkler gé anledning lill studium och analys av vissasärskilda frågor inom åklagarverksamheten. Slutligen föranleder betänkandetlill skärpt uppmärksamhel på de aktuella områdena vid den tillsynsverksamhetsom äger rum inom åklagarväsendet. För alla dessa syften ger betänkandel ettvärdefullt underlag. Länsåklugurmyndigheieni : Vid bedömningen av det föreliggande förslaget anser jag atldet finns skäl alt erinra om alt deparlemenlschefen i direktiven anfört atthan icke av Riksåklagarens undersökning rörande tillämpningen av reglernarörande anhållande och häktning funnit att anhållnings- och häklningstidernaframstått såsom anmärkningsvärt långa. Icke heller innehåller direktiven någraanmärkningar ur rättssäkerhetssynpunkt mot tillämpningen av gällande regler.Regler rörande personella tvångsmedel utgör i sig ingen garanti för denpersonliga integriteten. Det väsentligaste ur rättssäkerhetssynpunkt är allhanteringen kontrolleras på elt effektivt sätt.Justilieombudsmannainslilulionen torde från början ha haft såsom den viktigasteuppgiften att övervaka tillämpningen av reglerna om de personella tvångsmedlen.Vid ikraftträdande den granskades sålundaanhållningsliggarna av justitieombudsmannen - en uppgift som senare lades påslatsåklagarna. Det förefaller, som om denna kontroll, åtminstone såvitt avsertillämpningen av reglema om gripanden, i någon mån kommit alt eftersättas istorstäderna. Det är vidare inte uteslutet att konkretiseringen av despeciella häkt-ningsförulsättningarna i vissa fall brustit. Härtill kan habidragit etl åtminstone alllför avancerat blankeltänkande somendasi kräver atl åklagaren kryssmarkerar vad han anser vara tillämpligt utanatt han behöver göra klart för vare sig själv eller den misstänkte vilkaspeciella omständigheter som talar för den åberopade häktningsgrunden. En ochannan domstol kan kanske sedan på grund härav förbise att av åklagaren kräva ennärmare utveckling av häklningsgrunden. Därest del sålunda - såsom förutsättsi direktiven - framslår såsom angeläget atl minska antalet frihetsberövanden,är det tänkbart att delta i någon mån kan åstadkommas genom en strikttillämpning av gällande regler. Den kritik som framförts mot tillämpningen avdessa regler och som ålergetls av utredningen, synes dock överdriven,tendensiös och till någon del okunnig, vilkel givetvis inte utesluter atlövertramp förekommit och förekommer. Mot bakgrunden av denna kritik framstårdet såsom närmast säreget att några klagomål mol tillämpningen av reglernarörande anhållanden och häktning knappasi går all återfinna i JO-sämbelsberättelser . Polis- och åklagarmyndigheter, som har attnärmast gentemot allmänheten svara för ordning och säkerhel får däremot ickesällan klä skott för att brottslingar friges av domstolar och kriminalvårdsmyndigheter. 1980/81:201 86 Vid bedömningen av utredningens statistiska material börbeaklas att de polisiära försvarsbastionerna sviktar på grund av personalbrist,särskilt och semestrar. I detta hänseende villjag anmärka attenkäten sammanfaller med tiden för älgjakten då en stor del av polispersonalenerfarenhetsmässigt bmkar ta ut semester. Under sådana perioder förekommer deti troligen icke obetydlig utsträckning atl i och för sig synnerligen motiveradeingripanden icke kan göras på grund av brist på personal. Då ulredningenförmedlar ett intryck av att personella tvångsmedel tillgrips"överniliskt" finns det därför anledning atl understryka att polis-och åklagarmyndigheternas arbetssituation inte ger anledning till några onödigaingripanden. Det är dock länkbart att den juridiska rubriceringen av vad somgörs icke alltid är korrekt. Utredningensynes i vissa sammanhang anlägga elt väl statiskt betraktelsesätt påtillämpningen av gällande regler. Den framhåller sålunda (s 140) alt föranhållande krävs i princip häklningsskäl. Härefter anförs: "Likväl frigesmer än två tredjedelar av de anhållna utan att åklagaren begär häktning. "Trots denna formulering är utredningen enligt vad som framgår av del följandetydligen införstådd med att häklningsskälen ofta elimineras underförundersökningens gång. Strängt tagel är den av utredningen anförda siffranicke intressantare än antalet av domstolarna under olika handläggningsskedenfrigivna från början anhållna och häktade personer. En person som anhållitseller häktats på grund av kollusionsfara kan erkänna brottet när som helstunder förundersökningen eller domstolsbehandlingen och skall då friges.Flyktfaran kan undanröjas, om den misstänkte drabbas av sjukdom, vilkel ocksåkan inträffa när som helst. Omvänt kan en inledd förundersökning eller t.o.m.etl inlett domstolsförfarande utlösa ålgärder som motiverar häktning. På grundav ulredningens uttryckssätt finner jag anledning atl understryka dessa banalaförhållanden. Förundersökningarna har en ofla starkt dynamisk karaktär. Länsåklugurmyndigheieni : Brottsligheten ökar och utvecklas mot att bli alltallvarligare och farligare, vilket ställt slora krav på rättsväsendetspersonella och lekniska resurser. Tvärtemot samhällets strävanden minskaruppklaringsprocenten (den del av den anmälda brottsligheten som polisen klararupp) väsentligt. Hos polispersonalen växer fram en oro över atl man håller påatl förlora kontrollen över broltsutveck-lingen. Ökningen av rymningarna frånkriminalvårdsanstalter och missbmk av permissioner, den ålerfallsbrottslighetsom är vanlig i anslulning till dessa företeelser, liksom den tilltagandeoordningen inne på anstalterna utsår tvivel om det meningsfulla i verksamheten. Intensivaansträngningar har nedlagts på all höja rättsväsendets effektivitet. Storautbildningsinsatser har gjorts. Bättre arbetsmetoder och snabbarehandläggningsruliner har utvecklats. Arbetsbördan kan dock f n. icke på långtnär bemästras tillfredsställande. Det är icke acceptabelt alt betydande delarav brottsligheten får förbli outredd och obeivrad. Även om personellaförstärkningar är motiverade och kan tillföras rättsväsendet, är möjligheternadärtill begränsade bl.a. av kostnadsskäl. Förslag som innebär att samhälletsverksamhet för atl hålla den egentliga kriminaliteten tillbaka försvåras ellerförsvagas, kan accepteras endasi om det är nödvändigt för att säkerställaandra rättssäkerhelsintressen, så viktiga att en ytterligare ökad brottslighetfår tolereras för deras tillgodoseende. Enligt minmening har utredningen i väsentliga avseenden ej väl lyckats avvägaeffektivitetskrav mot andra rättssäkerhetskrav. Ett genomförande av förslagetskulle medföra alt brottsbeivrandet på betydelsefulla fäll för- Prop.1980/81:201 87 svårasutan att beaktansvärd av rättssäkerhetsnatur uppnås. Förslaget kansvårligen tänkas få utan väsentlig omarbetning leda till lagstiftning annat änpå enstaka punkter. Utredningenfinner att det knappasi är möjligt atl nå längre i fråga om kravet påkvalificerad brottsmisstanke, "sannolika skäl", än dil man nåtti rättstillämpningen. Beträffande av de häktade avskrivs ärendeteller ogillas åtalet. Av delta kan dras även den slutsatsen alt domstolamauppenbarligen lägger ner slor omsorg och betydade restriklivilel vidbedömningen av bevisningens styrka i håktningsfallen. Det är berättigat attanta att domstolama är lika noggranna och försikliga vid bedömningen av deövriga häklningsgrunderna. Ulredningen gör gällande atl praxis vid användningenav recidivfara som häktningsgrund gått vida längre än lagstiftaren menat.Utredningens bedömning vilar främsl på del förhållandet att häktning i storutsträckning sker i sådana fall då påföljd, som icke innebär frihetsberövande,sedermera utdöms. Naturligtvis är utredningens anlagande om vad lagstiftarenkan ha menat orealistiskt. När reglema om personella tvångsmedel skrevs förkanske fyra decennier sedan, fanns varken motsvarighet till dagensbrottslighet, nuvarande påföljdssystem eller dagens kriminalpoliliskavärderingar. Ställd inför den nutida konkrela brottsligheten skulle 20- och30-talets lagstiftare förmodligen häpna inför vår försiktiga tillämpning av depersonella tvångsmedlen. När utredningen anser alt häktning på grund av riskför fortsatt brollslighet sker i alltför stor utsträckning är detta etl uttryckför en modern kriminal-politisk värdering. Sveuhovrätt: Hovrätten ansluter sig till ulredningens mening, att frihelsberövandegenom häktning bör förekomma i så liten utsträckning som möjligt och atlhäktade personer icke bör underkastas andra inskränkningar än sådana somföljer av syftel med häktningen. Hovrätten tar vidare avstånd frånuppfattningen, alt häktning lämpligen kan användas i behandlingssyfte ellerför atl tillgodose allmänpreventionens krav. En annan sak är att när häktningväl skett denna kan ha en allmänprevenliv eller individualpreventiv effektoch, om övriga förutsättningar föreligger, leda till alt domstolen senare vidval av påföljd kan inskränka sig till en påföljd som icke innebärfrihetsberövande. Reseförbud,anmälningsskyldighet eller annan övervakning har i endasi ringautsträckning utnyttjats som ersällning för häktning. Oavsett anledningendärtill är det välkommet atl uppmärksamheten riktas på denna fråga och attansträngningar göres för alt effektivisera dessa alternativa institut. En vissdel av den kritik, som har riktals mot häkt-ningsinstitutet,avser i själva verkel mera formema för verkställighet av häktning och delokalmässiga förhållandena i fråga om häktena än institutets utformning enligträttegångsbalkens grundläggande regler. Vid en allmän översyn bör undersökasvad som kan göras även i nu nämnda avseenden.