prop · G40376 · 1980-12-31 00:00:00 — Med utgångspunkt i detrika malerial som fanns tillgängligt om lagöverträdarnas personligaförhållanden prövade man i efterhand alt slälla upp olika interneringskrileriersom - om de hade tillämpats - skulle ha lell lill alt hälften avålerfallsklienlelet inkapaciterals. Del visade sig emellertid att kriterier somträffade personer i den lilla gruppen om 2,också drabbade många ilotalpopulalionen. Del bäsla man kunde uppnå för all skydda samhället mol enliten (i ,) grupp av personer med bevisligen hög risk för återfall ivåldsbrott var internering av en nio gånger så slor grupp. Man kunde såledesinle nå längre än till intemering av åtta som bevisligen inte skulle haåterfallit i brott för varje fariig person man fick lag på. Och det hjälpteinle alt dela upp materialet l.ex. så alt man bröt ut lagöverträdare somhänvisats till psykiater på grund av våldstendenser. Frekvensen återfall ivåldsbrott var för denna undergrupp 6,vilket interäckte för att komma till rätta med problemet med de falskt positiva fallen. Omsåledes möjlighelerna är begränsade all med användande av olika risklabdler ochliknande på beteendevdenskap grundade meioder skilja ut farliga personer, ärmöjligheterna alt få detta gjort med anlitande av psykiatrisk expertis i vartfall inle slörre. 1 en genomgång av den velenskapliga litteratur som finns omkliniska contra beteendevetenskapliga prognoser (se avsnitt 11) angessammanfattningsvis att det är svårt all finna något område inomsamhällsvetenskaperna där alla fynd så klarl går i samma riklning nämligen altde beleendevetenskapliga prognosema är överlägsna. Uttalanden om en personsfarlighet som grundas på kliniska iakttagelser är otillförlitliga. Möjligheternaatt bedöma riskerna för återfall i våldsbrott är således begränsade särskiltnär det gäUer grova sådana brott. ökar de anslaltstider som står påspel för den inlemerade ju grövre - och därmed ovanligare och alltså svårareatt bedöma i fråga om risken för återfall -brott saken gäller. De inledningsvisnämnda principiella invändningama mot intemering gör sig här gällande medsärskild styrka. Motdenna bakgrand kan sägas att intemering - av samma skäl som anförts beträffandegmppen förmögenhetsbrottslingar - i varje fall bör kunna avvaras vid mindreallvarliga fall av våldsbrott, t.ex. misshandel som inte är grov och rån medutövande av måttligt våld. Här räcker också gällande straffskalor till för atttillgodose samhällsskyddet. 1 sammanhanget kan vidare nämnas att i Danmarksoch nya lagstiftning liksom i del norska lagförslaget föratsätts förintemering att det skall vara fråga om allvariigt våld (jfr som typfall bil. Inr 7, 8, 20 och 33). Detåterstår då att ta slällning till den vanskligare frågan om man även kanundvara internering vid grövre våldsbrott som mord, dråp och grov misshandel närgämingsmännen genom brottet och tidigare handlingar anses ha dokumenteratuttalad farlighet för annans liv och hälsa. 1980/81:76 127 problemerbjuder allvarligare sexualbrott som våldtäkt och otukt med bam. händer del altinterneringsnämnden före utgången av minsta tiden söker göra en mera ingåendebedömning av gärningsmannens framtida farlighet. Bedömningen görs på gmndval avbl. a. uppträdande under permissioner, resultat av behandUng med medicinskapreparat, utlålande av psykiatriker elc. Under 1970-lalel har nämnden i knapptett fall därvid kommil fram till att vederbörande på grund av sinfarlighet inte bör överföras till vård utom anstalt. I slällel har den intagnedå vanligen beviljats frigivningspermission under någol halvår och på så sättkommil alt bli föremål för en mera intensiv övervakning än som annars skulle hablivit fallet. Har frigivningspermissionen avlöpt ulan återfall i brott ellerannan allvarlig misskötsamhet har den inlemerade därefter formellt överförtstill vård utom anstalt. Allmänt gäller att ju längre anslaltstider det rör sigom desto mer sällsynt är del alt nämnden håller kvar någon utöver minsla tiden.Rent humanitära skäl tar överhanden. Man anser sig inle kunnahålla en människa i anstalt hur länge som helst. Kärnfrågani förevarande sammanhang är alltså om man vid ifrågasatt frigivning av deninternerade, dvs. vid utgången av minsta liden, har möjlighel alt göra en såtillförlitlig farlighetsbedömning att del kan vara försvarbart att hålla honomkvar i anstalt under en längre obestämd tid. Med hänsyn till vad som tidigareanförts om svårighetema att göra tillförlitliga prognoser om återfall i sällanförekommande grova brott måste frågan besvaras nekande. Attinlerneringspåföljden inle bör behållas beträffande de nu ifrågavarande grovavåldsbrotlslingarna kan motiveras även med alt samhället på angränsande områdenaccepterar motsvarande risker för våldsbrott. Som nämnis kommer av humanitäraskäl alla internerade åter på fri fot. Även om man vidfrigivningen anser sig kunna konstalera att farligheten har minskal, kan man iregel inte garantera att den hell har upphörl. En viss risk kvarstår nästanalltid. Motsvarande gäller inom den psykiatriska vården där man har erfarenheterbl.a. av våldsbrottslingar som dömts till sluten psykiatrisk vård. Risken förnya våldsbrott anses inle berättiga till livslång anslaltsförvaring av detlaklientel utan utskrivning sker även här förr eller senare med i vissa falltragiska följder. I sammanhanget förtjänar att påpekas alt ävenvåldsbrotisUngar kommer i åtnjutande av permission, lål vara bevakad sådan,och alt möjlighelerna att helt förhindra rymningar är begränsade. Sammanfallningsviskan sägas alt ett bibehållande av intemeringsstraffet för våldsbrottslingarskulle ha en så pass marginell preventiv effekt att nackdelarna väsentligtöverstiger fördelama. Erfarenhelema i och visar också attintemeringsstraffet utdöms i mycket få fall . Som redovisats i avsnitt11.3 har del norska justitiedepartemenlel uttalat betänkligheter mot attbibehålla en tidsobestämd påföljd för vålds- Prop.1980/81:76 128 brott.Härvid har åberopats att en sådan påföljd skulle få så liten brottspreventiveffekt att man kan ifrågasätta dess värde. Inte heller för dem som har begåttgrova våldsbrott bor sålunda intemeringspåföljden behållas. (Jfr som typfaUbil. 1 nr 4, 11, 13, 14, 15, 19, 24 och 29). Ellavskaffande av interneringspåföljden för grova våldsbrottslingar aktualiseraremellertid en översyn av straffmätnings- eller frigivningsreglerna med hänsyntill att gällande straffskalor inle ger möjlighd att genom ådömande av fängelseuppnå anstaltstider som motsvarar internering med minsta tid av ellermer. Denna fråga behandlas i avsnitt 13.2. Enligtuppgift (prop. 1978/79:62 s. 21) svarade permiltenter och rymlingar frånkriminalvårdens anstalter för av det totala antalet väpnade rän som begicks . Här har man således anledning räknamed alt ett begränsat anlal personer svarar för en stor dd av denna typ avbrott. Detförefaller också sannolikt att återfallsprognosema för denna lyp avförmögenhetsbroltslingar och andra personer som hör till den tidigare nämndatredje huvudgruppen kan göras mera tillförlitliga än för vålds-broitslingama.Allmänt kan sägas att återfallsrisken är hög med tanke på att det rör sig omindivider som är starkt kriminellt inriktade och som ibland ådagalagt storförslagenhet och planeringsförmåga. Man kan emellertid självfallet inteutesluta att en del av dem undergår en gynnsam utveckling och anpassar sig lillett laglydigt liv. Detrör sig här ofta om inlemerade som är jämförelsevis unga. Minsta tiderna ärregelmässigt långa. Av humanitära skäl bmkar interneringsnämnden därföröverföra dem till vård ulom anstalt i omedelbar anslutning fill minsta tidensulgång. Tidsobestämdhden utnyttjas således som regel inte. Av skäl som anförtsbeträffande andra förmögenhetsbroltslingar bör interneringspåföljden kunnaavvaras även beträffande detla klientel som inrymmer inle endast post- ochbankrånare utan även boxsprängare och personer som begått andra kvalificeradeförmögenhelsbrott Ofr som typfall bU. I nr 6, 10, 13, 17 och 23). Ettavskaffande av interneringspåföljden för även detta klientel aktualiserar enöversyn av straffmätnings- eller frigivningsreglerna, se avsnitt 13.2. Vad slutligen gäller ettbegränsat antal personer som döms tiU intemering på grand av grovnarkotUcabrottslighet så bör nämnas att den utan jämförelse vanligastepåföljden för sådan brottslighet är fängelse. 1 övrigt synes de förhållandensom ansetts tala för att intemering kan undvaras för den tredjehuvudgrappen också vara tillämpliga på ifrågavarande kategori. Prop.1980/81:76 129 13.2 Straffinätnings- och frigivningsbestämmelser Förslaget att avskaffa intemeringspåföljden motiveras inteav en önskan att generellt minska antalet intagna i kriminalvårdens anstaUer.De önskemål som kan finnas i den vägen får prövas i annat sammanhang. Ett avskaffande av intemeringspåföljden med bibehåUande avnuvarande ordning i övrigt får emellertid vissa effekter på de faktiskaanstaltstidema. För den första grappen förmögenhetsbroltslingar och de inlemeradesom dömts för våldsbrott av mindre allvarlig art kan resultatet i vissa fallbli en faktisk straffskärpning. Som nämns i avsnitt 8.4 förekommer det nämligenrätt ofta vid återfall i brott att beslut omåtalsunderlåtelse meddelas. Den senareläggning av överföringen till vård utomanstalt som i sådant fall i praktiken blir en följd av återfallet motsvararofta inte det minimistraff som är föreskrivet för brottet. Detsamma gäUer omåtal väcks och domstol dömer till fortsalt intemering utan att bestämma nyminsta tid. När det gäller internerade som har begått nylt brott efteröverförande lill vård utom anstalt är skillnaden gentemot fängelsedömda mindremarkant men även här kan man konstatera alt intemeringsklientelet - med hänsyntil bl.a. att utdömda minsta tider i många fall understiger straffminimum vidfängelse - får en jämförelsevis gynnsam behandling. Man har därför anledning alt räkna med att detla i och försig myckel ålerfallsbenägna klientel kommer alt lagforas oftare äni dag och därvid ådömas fängelse på tider som kan innebära längre anstallsvistdserän f. n. 1sammanhanget förtjänar att erinras om de förslag som har lagls fram isamband med förslagel om avskaffande av ungdomsfängelse, nämligen om enuppmjukning av den nuvarande presumtionen för förverkande av reststraffel vidåterfall i brott och om möjlighet lill förverkande av endasten del av reststraffel. Antas dessa förslag finns del inle anledning att räknamed alt ett avskaffande av intemeringspåföljden skall innebära några väsentligtändrade förhållanden för de gmpper som diskuteras , nämligen den förstagmppen förmögenhetsbroltslingar och dem som dömts för våldsbrott avjämförelsevis mindre allvarlig karaktär. Annorlundaförhåller det sig med det övriga intemeringsklientelet nämligen grovavåldsbrotisUngar och bankrånare m. fl. Som nämnts i avsnitt 8.2 är del intemöjligt att med nuvarande regler och praxis genom fängelse uppnå anslaltstidermotsvarande intemering med en minsta tid av 5 ä . Ett avskaffandeav intemeringspåföljden aktualiserar därför åtgärder för att möjliggöra sålånga frihetsberövanden som samhällsskyddet kan anses kräva i sådana fall. 1980/81:76 130 Närmasltill hands Ugger måhända att höja straffmaximum för de svåraste brotten. Ensådan åtgärd har också förordats av vissa remissinslanser i yUranden överBrå-rapporten straffsystem (se avsnitt 12.2). Av årets budgetproposition(prop. 1978/79: 100, bilaga 5) framgår emeUertid aU regeringen avser att inomkort tillsätta en kriminalpolitisk beredning med uppgift bl.a. att företa enövergripande granskning av alla straffskalor. 1 avbidan på resultatet av denöversynen bör någon partiell reform av straffskalorna inle nu företas. Denfrån teknisk synpunkt sett enklaste lösningen av inkapaciterings-problematikenskulle sannolikt vara att söka få till stånd en sådan ändring ikriminalvårdsnämndens praxis att de grova våldsbrotisUngar och bankrånarem.fl. som nära nog regelmässigt friges efter halva tiden, i framtidenskall beviljas villkorlig frigivning först efter avtjänande av två tredjedelarav straffet. Härförtjiinar emeUertid inledningsvis aft påpekas all statsmakterna medanledning av prop. 1978/79:62 (s. 23) anslutit sig tUl uppfaU-ningen att envidgad tillämpning av bestämmelsema i 7 § tredje stycket KvaL på bl. a. bank-och postrånare samt boxsprängare inte bör åtföljas av en motsvarande ändring ikriminalvårdsnämndens praxis i frigivningsären-den. Fördenna uppfattning talar flera skäl. Som redovisas i avsnitt 7 tiUämparkriminalvårdsnämnden f. n. tre särskilda riktlinjer i frigivningsärenden,nämligen en för unga, en för normalkUentelet och en för narkotikabrottslingaroch molsvarande. För alt mildra verkningama av de besvärande tröskeleffektersom annars uppstår i gränslinjema mellan två tredjedels och halvtidsfrigivningtillämpas en avtrappningsregel men andra gränsdragningsfrågor uppstår ständigtt.ex. För en 21-årig brottsling innebär fängelse i 1 åroch 6 månader en anstaltsvistelse medan samma straff för en23-åring medför vistelse i anstalt under . TiU detta kommer attövervakningsnämndema inte sällan tycks avvika från kriminalvårdsnämndens praxisgenom att bevilja halvtidsfrigivning även vid strafftider ellermindre. Den som dömts till fängelse kan med andra ord av lokalövervakningsnämnd beviljas frigivning medankriminalvårdsnämndens praxis för den som skall avtjäna och 15 dagarsfängelse innebär vilUcoriig frigivning och . Detär uppenbart att de nu angivna förhållandena inte tUlgodoser de krav påenkelhet och klarhet som bör ställas på ett effektivt påföljdssystém.Ytteriigare komplikationer bör undvikas. Det finns skäl aU i detlasammanhang pröva om det är möjligl att nå vissa förenklingar. avsnitt 7 lämnade redovisningen av kriminalvårdsnämndens praxis Prop.1980/81:76 131 tyderpå att straff- och anslaltstider efterhand har fåll alll slörre belydelse iförevarande sammanhang. Det är också i och för sig naturligt all nämndenförsökt faststäUa vissa principer för sin verksamhet saml all man därvid bl. a.beaktat önskemålen om ökad rättssäkerhet för de intagna och strävat efler att imöjlig utsträckning behandla lika fall lika. Efter hand har sålunda en alltfastare praxis utmejslats. Genom att man därvid mer och mer betonat den minstagemensamma nämnaren i frigivningsärendena nämligen tidsfaktom har emellertid imotsvarande mån flexibiliteten i systemet minskal. Ulvecklingen avkriminalvårdsnämndens praxis i frigivningsärenden företer således mångalikheter med interneringsnämndens praxis i frågor om överförande till vård utomanstalt. En återgång till ett meraflexibelt -rystem kan emellertid inte förordas. De skäl som anförts mottidsobestämdheten vid internering gäller också villkorlig frigivning med slorflexibilitet i fråga om frigivningslidpunkten. Som tidigare nämnts har också förslagförts fram om ell totalt avskaffande av insfitutet villkoriig frigivning. Ivarje fall avses den villkorliga frigivningen bli föremål för en genomgripandeöversyn av en av de kriminalpolitiska utredningar som beräknas bli tillsaltainom kort. 1 avbidan på resultatet av den översynen bör de nuvarandebestämmelsema i BrB om villkorlig frigivning lämpligen lämnas orubbade. Däremotkan det finnas skäl alt i detla sammanhang behandla kriminalvårdsnämndenspraxis i ärenden om villkorlig frigivning av intagna som har dömls fillfängelse i lägst för grov narkotikabrottslighet eller i övrigl för grovabrott som utgör led i en yrkesmässigt eller på annat sätt i organiserade formerbedriven kriminell verksamhei, ofta med internationell anknytning. Villkorligfrigivning i dessa ärenden beslutas regelmässigt på grundval av faktorer somvaril kända redan av domstolen och som således kunnat beaktas vidstraffmätningen. Detta är från principiell synpunkt ofillfredsstäUande.Kriminalvårdsnämnden har också själv vid flera tillfäUen givit uttryck föruppfattningen att den ifrågavarande särbehandlingen av vissa intagna bör gesuttryckligt slöd i lag. 1 straffsystem förordas attsärbehandlingen upphör. Ettavskaffande av den ifrågavarande särregleringen kan lämpligen ske i samband medatt intemeringspåföljden upphör. Av det föregående följer nämligen att inteheller en justering av reglema om viUkorlig frigivning kan förordas som ettmedel för att få till stånd inkapaciteringstider som i tillfredsställandeutsträckning motsvarar de frihetsberövanden som följer på vissa domar tillinternering. Kvar står då möjUgheten all införa en allmän straffskärpningsregeli som tar sikte närmast på grova våldsbrottslingar och bankrånaremen som också kan göras tillämplig på narkofikalangare och andra som i dagsärbehandlas av kriminalvårdsnämnden. Prop.1980/81:76 132 13.2.4En allmän straffskärpningsregel 13.2.4.1 Inledning Tillutgången av fanns i 26 kap. 3 § BrB en allmän straffskärpningsregel avföljande lydelse: "Harnågon dömts lill påföljd för sådant i denna balk avsett brott som är belagt medfängelse och begår han, sedan domen vunnii laga krafl, ånyo brott som avses ibalken och är belagt med fängelse i högsl , må för återfallet dömastill fängelse i högst . Är för det nya brottet stadgat fängelse på längretid än men högst , må för återfallet dömas till fängelse ihögsl . Ejmå brott, som någon begått innan han fyllt , läggas till grund förförhöjning som i första styckei sägs, ej heller dom å böter ellerdisciplinstraff. Utländskdom må tillmätas samma verkan som svensk." Enförutsättning för ålerfallsskärpning enligl lagrummet var sålunda dels attbrott begåtts efter det att gämingsmännen blivit dömd för annat brott och delsatt den tidigare domen vunnit laga kraft. Det ålerfallsgrundande brottet skullevidare vara ell brott som behandlas i BrB. All domen meddelats enligt SLuteslöt dock inte att brottet kunde vara ålerfallsgrundande [se 6 § förstastyckei lagen (1964: 163) om införande av ]. Fängelse måste ingå istraffskalan för det ålerfallsgrundande brottet. Vidare förutsatles all fördella brott dömts till annan påföljd än böter eller disciplinstraff förkrigsmän. Sisinämnda förutsättning var alltså uppfylld om för det tidigarebrottet meddelats t.ex. villkorlig dom eller skyddstillsyn. Ett brott somnågon begått var dock aldrig återfaUs-gmndande. Utländsk domfick tillmätas återfallsgrandande verkan. Det föratsättes även här attgärningen var ett brott enligt BrB som kunde grunda återfall. Föratt straffet för det nya brottet, återfallet, skulle kunna skärpas måste dettavara ett brottsbalksbrott. Fängelse måste ingå i straffskalan. Straffskalansmaximum fick inle överstiga fängelse . När förutsättningarna varuppfyllda fick det straffmaximum som var föreskrivet för återfallsbrottetöverskridas. Var straffmaximum fängelse skuUe det i StäUel . Om maximum var högre än men högst skullestraffmaximum i stället vara fängelse . Idetta sammanhang förtjänar sambandet mellan återt"allsregeln och bestämmelseni 26 kap. 2 § BrB angående gemensamt straff att belysas. När gemensamt straffför flera brott skuUe besiämmas skuUe det gemensamma straffets maximum beräknasmed hänsyn tUl det förhöjda straffmaximum som kunde komma i fråga enligt 3 §.När man i konkurtensfall önskade beräkna maximum för det gemensamma straffetmåste man alltså först för vart och ett av de konkurrerande brotten särskiltför sig konstatera, humvida regeln om ålerfallsskärpning var möjlig alttillämpa och därefter lägga de sålunda tillämpliga fill grund förberäkningen enligt 2 §. 1980/81:76 133 Ålerfallsregelnhade vidare betydelse för tillämpning av bestämmelsema i 35 kap. BrB ombortfall av påföljd. Vid beräkning av preskriptionstidens längd enligt 1 § idetta kap., som i princip avgörs av maximum i straffskalan för det aktuellabrottet, skuUe således i det fall då bestämmelsema i 26 kap. 3 § BrB vartiUämpliga hänsyn i ställd tas till det maximum som där var stadgat föråterfall, oavsett om det i det enskilda faUet fanns anledning att gå utöver denvanliga straffskalan. Bestämmelsenupphävdes under motivering bl. (se prop. 1975/76:42 s. 79) att det ipraktiken hade visat sig alt det inte förelåg något behov av en straffmätningsom går utöver de slraffmaxima som hade angetts för de särskilda brotten. Ominterneringspåföljden avskaffas och kriminalvårdsnämndens praxis i fråga omvillkorlig frigivning av vissa narkolikalangare 0.1. ändras lillhalvtidsfrigivning blir situationen helt förändrad. 1 så fall torde enstraffskärpningsregel för vissa särskih aUvarliga återfallssitualioner intekunna undvaras. Denregel som sålunda behövs skall täcka in dem av del nuvarandeintemeringsklientelet som dömts för mycket allvarliga våldsbrott eller förkvalificerade traditionella förmögenhetsbrotl såsom väpnade post- och bankrån, boxsprängningaroch liknande brott. Det skall vara fråga om brottslighet av särskill allvarligoch samhäUsfarlig karaktär. Genom brottet skall gärningsmannen ha visatlikgiltighet för annans liv eller hälsa eller särskild hänsynslöshet. Regeln skall dessulomomfatta dem som döms till fängelse i lägsl för grovnarkotikabrollslighet eller i övrigt för grova brott som utgör led i enyrkesmässigt eller på annat säll i organiserade former bedriven verksamhet,ofta med internationell anknytning. Till kategorin hör förutom dem som harblivit dömda för grov narkotikabrotlslighel bl. a. personer med anknytninglill inlernalionella ligor som ägnat sig ål växelbedrägerier eller annanallvarlig ekonomisk kriminalitet. Medlanke på att bestämmelsen i första hand skall lillämpas på en del av detnuvarande intemeringsklientelet bör krävas all gärningsmannen lidigarelagförts för brott innan straffskärpningsregeln slår lill. Bestämmelsen bör ilikhet med förutvarande 26 kap 3 § BrB ulformas som en återfallsregd som försin lillämpning förulsätler alt gämingsmännen lidigare har dömts lill fängelsei lägsl eller lill intemering. Del ålerfallsgrundande brottet behöveremellertid inle vara ett brottsbalksbrott. Bestämmelsen bör placeras i 26 kap.3 § BrB. Hänvisningen lill internering har dock sin plats iövergångsbestämmelserna. Enytteriigare förutsättning för straffskärpningsregelns tillämpning bör vara attåterfaUd avser brott av mycket allvarlig beskaffenhet, nämligen brott som ärbelagt med fängelse. Det innebär att återfall i t. ex. grovstöld eller enkelt rån inte kvalificerar för straffskärpning. Prop.1980/81:76 134 blirdäremot lillämplig vid återfall i bl.a. mord, dråp, grov misshandel, våldtäkt,grovt rån och mordbrand. Återfallet behöver inle avse dl brolts-balksbroU ulankan utgöras av t.ex. grovl narkolikabrolt. Om de angivnaförutsättningama är för handen bör domstolen kunna gå över den eljest gällandestraffskalan . Enligl 26 kap. 2 § BrB kan domstolen vid flerabrott på motsvarande säll överskrida det högsta slraffmaximum som ärföreskrivet för någol av brotten med . Vid återfall i flera brott bördomstolen kunna kumulera 26 kap. 2 och 3 §§ så alt straffskalan för del grövstaav brotten får överskridas med upp till . Del innebär att det längstafängelsestraff som kan utdömas -förutom livstid blir . Den verkligainkapacileringsliden med generell halvtidsfrigivning blir i så fall vilketi dag motsvarar vad som gäller för livstids fängelse. Den tiden får ansestillgodose såväl allmänpreventiva som individualpreventiva önskemål om långafrihetsberövanden. Straffskärpningsregeln börvara fakultativ. Även om de nyssnämnda förutsättningarna för slraffskärpning ärför handen skall domstolen kunna avstå från all i sin straffmåtning överskridaslraffmaximum. Avsikten med de föreslagna ändringarna är all domstolarna i sinslraffmätning i nu aktuella fall skall inrikta sig på all åstadkomma ettfrihetsberövande för den dömde som nära ansluter till dagens praxis så som denredovisats i det föregående. Kan det ske inom ramen för straffskaloma finnsingen anledning alt i domen citera 26 kap. 3 § BrB. För alt förhindra attstraffskärpningsregeln tillämpas på andra situationer än dem som enligt vadtidigare har nämnts är särskilt åsyftade fordras yllerligare begränsningar.