prop · G403201 · 1980-12-31 00:00:00 — Beträffande övriga förslag som tas upp i förevarande sammanhang,varav de flesta är av mer formell karaktär, får jag hänvisa tillspecialmotiveringen. 2.4.1Anhullunde m. m. Beslutom anhållande fattas f n. av undersökningsledaren eller äklagaren. I de falldå polismyndighet är undersökningsledare är sådana beslut förbehållna denhögsta polisledningen. Utredningenframhåller att beslut om anhållande i praktiken alltid torde fattas av enåklagare. Enligt utredningen bör åtgärden med hänsyn lill dess ingripandekaraktär vara förenad med särskilda rättssäkerhetsgarantier. Utredningenföreslår därför att anhållande endast skall kunna beslutas av en åklagare.Utredningen anser vidare atl rättssäkerhetsskäl talar för att åklagaren skallvara skyldig att skriftligen motivera ett anhällandebeslut. Utredningensförslag har tillstyrkts av de flesta remissinstanser som har yttrat sig ifrägan. Polisstyrelsen i och Föreningen anser dock att möjligheten för polismyndighet alt fatta beslut omanhållande bör finnas kvar, eftersom det framför allt på mindre orter kaninträffa att nägon åklagare inte finns tillgänglig då ett sådant beslut måste fattas. Förmin del anser jag att utredningens förslag ligger i linje med de krav påsärskilda rättssäkerhetsgarantier som bör gälla i fråga om användande av meringripande tvängsmedel. Enligt min mening kan det förutsättas att det alltidfinns åklagare som kan besluta i frågan. Redan f. n. gäller f ö. enligt de avRÅ och RPS utarbetade anvisningarna i ämnet att åklagare skall inträda somförundersökningsledare när fråga uppstår om användande av tvångsmedel och detankommer på undersökningsledaren att besluta därom enligt 24-28 kap. RB. Jagförordar därför att förslaget om befogenhet att fatta beslut genomförs. Jagtillstyrker också förslaget att beslut om anhållande skall motiveras. har föreslagit bör i lagtexten uttryckligen anges att skyldighetföreligger att underrätta den som har anhållits i sin frånvaro omanhållandebeslutet så snart beslutel har verkställts. En sådan underrättelsebör omfatta även grunden för anhållandet. Denu föreslagna ändringarna medför att vissa följdändringar bör göras bl. a. ifråga om befogenhet att göra framställning till rätten om häktning. Till dessafrågor återkommer jag i specialmotiveringen. Enligt25 kap. 3 § första stycket RB har undersökningsledaren och åklagarenbefogenhet att besluta om reseförbud. Beträffande den av utredning- Prop.1980/81:201 33 en föreslagna motsvarigheten till reseförbud -anmälningsskyldighet -framhåller utredningen att åtgärden visserligen ärbetydligt mindre ingripande än ett anhållande men att den ändå innefaltarpåtagliga begränsningar i den misstänktes rörelsefrihet och att den kan blimer långvarig. Dessa förhållanden lalar enligt utredningen för att en sådanåtgärd ej bör få beslutas av undersökningsledare som inte är äklagare. Medhänsyn till de berörda anvisningarna torde della inle heller förekomma ipraktiken. Vad utredningen har anförl i fråga om befogenhet atl fatta beslul omanmälningsskyldighet har aktualitet även belräffande de av mig nu förordadealternativen till anhållande. Utredningens förslag har inle mött någon erinranunder remissbehandlingen. Jag anser atl beslutsbefogenheten bör begränsas påföreslaget säll. En sådan ändring medför vissa följdändringar i fråga om rättenatl häva etl reseförbud m. m. Till dessa återkommer jag i specialmoliveringen. 2.4.2 Tidsfrist för hållunde av huvudförhandling vidreseförbud När en person är häktad gäller atl tingsrätt i principskall hålla huvudförhandling inom från den dag då åtalet väcktes.Motsvarande bestämmelser saknas beträffande reseförbud. Vad gäller de avutredningen föreslagna tvångsåtgärderna tillsyn och anmälningsskyldighetföreslår ulredningen att en frist införs för all begränsavaraktigheten av åtgärderna. Utredningensförslag har inle mött någon erinran under remissbehandlingen. Jag anser att enfrist bör införas såväl beträffande reseförbud som i fråga om denanmälningsskyldighet som enligl vad jag har förordat bör införas somett ytterligare alternativ till häktning. En frist om tvä veckor synesemellertid vara alltför kort. Jag förordar alt frislen i stället bestäms månad. Jag utgår emellertid från att domstolarna inte utnyttjar hela dennafrist annal än när del är oundgängligen nödvändigl. Det kan ioch för sig övervägas att införa en tidsfrist även för högre rätts handläggningav mål i vilka den tilltalade är ålagd reseförbud eller anmälningsskyldighet.Dessa tvångsmedel torde emellertid i praktiken vara aktuella endast i de falldär den tilltalade har dömts till fängelse i underinstansen. I sädana falltorde kravet pä skyndsam handläggning tillgodoses genom reglerna i domstolarnasarbetsordningar om alt sådana mål skall behandlas med förtur. 2.4.3 Rätt utt tu del uv förundersökningsmutericd Enligt 23 kap. 18 § första stycket RB har den misstänkteoch hans försvarare rätt att ta del av förundersökningsmaterialel i denutsträckning det kan ske utan men för utredningen (jfr 14 kap. 5 § andrastycket sekretesslagen 1980: 100, omtryckt 1980:880, och prop. 1979/80:2 s.335). Bestämmelsen är av grundläggande betydelse för den misstänktesmöjligheter att förbereda sill försvar och att påverka inriktningen avförundersökningen. 3 1980/81. 1980/81:201 .34 Enligt den tidigare nämnda arbetsgruppen för översyn avulredningsförfarandet i brottmål förekommer del att bestämmelsen felaktigttolkas på det sättet att rätten atl ta del av förundersökningsmaterialeluppkommer först sedan utredningen är klar. Del lär enligt vad arbetsgruppen harerfaril t.o.m. förekomma att en omhäktningsförhandling begärs enbart för attden misstänkte och hans försvarare skall bli orienterade om utredningsläget.Arbetsgruppen förordar därför att bestämmelsen förtydligas samt atlundersökningsledarna och utredningsmännen ges vägledning i fråga om tillämpningenav bestämmelsen. Arbetsgruppens förslag har inte mött någon erinran frän RÅm.fl. som enligt vad jag tidigare nämnt har beretts tillfälle att läggasynpunkter pä vissa av arbetsgruppens förslag. För egen del anser jag att bestämmelsen med hänsyn tillvad arbetsgruppen har anfört bör förtydligas. Av ordalydelsen bör sålundaframgå alt den misstänkte och hans försvarare har rätt att fortlöpande la delav vad som har kommit fram under förundersökningen i den mån det kan ske utanmen för utredningen. Enligt 24 kap. 12 § andra stycket RB skall protokoll elleranteckningar över vad dittills har förekommit under förundersökningenöverlämnas till rätten i samband med häktningsframställningen. Rätten får medgeanstånd med överlämnandet viss kortare lid. Säväl ulredningen som arbetsgruppen har föreslagit att detskriftliga materialet skall före häktningsförhandlingen överlämnas även tillden misstänkte och hans försvarare. Utredningen anser dock att det skullekunna bli alltför betungande för polis och åklagare om de åläggs alt överlämnaallt material som har kommit fram under förundersökningen och föreslår attskyldigheten begränsas till sådant material som har belydelse för häktningsfrågan.Arbetsgruppen anser för sin del atl samma begränsning bör göras av hänsyn tillatt kollusionsfara kan föreligga. Förslagel att den misstänkte och hans försvarare skall fådel av protokoll och anteckningar frän förundersökningen förehäktningsförhandlingen tillstyrks av de flesta remissinstanser som har tagitupp frägan. Många instanser framhåller dock att skyldigheten atttillhandahålla sådant material måste begränsas av både praktiska skäl ochulredningsskäl. För egen del anser jag att det är av stor betydelse förden misstänktes möjligheter att förbereda sig inför en kommandehäktningsförhandling atl han och hans försvarare får ta del av det material somligger till grund för åklagarens häktningsframställning. Redan av 23 kap. 18 §i den nu föreslagna lydelsen framgår att den misstänkte och hans försvararehar rätt atl fortlöpande ta del av förundersökningsmaterial i den män det kanske utan men för utredningen. Utredningens förslag innebär säledes endast enprecisering av denna rätl såvitt gäller förundersökningsmaterial som har belydelseför prövning av håktningsfrågan. Jag har inte något alt erinra mot att en sådanprecisering görs. Skyldigheten alt tillställa den misstänkte och försvararenmaterialet bör inträda vid den lidpunkt då materialet ges in till 1980/81:201 35 Rättens nuvarande befogenhet enligt 24 kap. 12 §andra stycket atl medge anstånd med ingivandet av materialet bör dock finnaskvar. 2.4.4 Bevisning vid häktningsförhundling Enligt 24 kap. 14 § andra stycket RB är möjligheten attförebringa bevisning vid en häktningsförhandling begränsad. Ulöver vadhandlingarna innehåller och parterna i övrigt anför får utredning inteförebringas, om det inte föreligger särskilda skäl. I motiven till den gällanderegleringen framhålls att del vid en häktningsförhandling är viktigt attendast sådanl behandlas som har betydelse för alt bedöma häktningsfrågan.Förhandlingen skall alltså avse endast frågan om sannolika skäl föreligger förmisstanken om brottet och om flyktfara eller någon annan häktningsgrundföreligger. Någon mera ingående utredning om brottet får således inte ske vidförhandlingen. Utredningen har i enlighet med sina direktiv övervägt ominte möjligheterna att förebringa bevisning bör utvidgas i de fal! denmisstänkte förnekar att han begått brottet. Utredningen har dock funnit övervägandeskäl tala för att den nuvarande ordningen bibehålls. Vad däremot gäller denmisstänktes personliga förhållanden anser utredningen att det är önskvärt attutredning förebringas i en ökad ulslräckning. Ulredningen föreslår därför atlinskränkningarna i möjligheterna atl förebringa utredning vid en häktningsförhandlingendast skall avse ulredning belräffande själva brottet. Ulredningens förslag har inte mött någon erinran underremissbehandlingen. Även jag anser alt det bör genomföras. Kroppsvisitation och kroppsbesiktning regleras i 28 kap.11-I3§§ RB. De angivna tvångsåtgärderna föruisätter misstanke om brott varpåfängelse kan följa och får företas i syfte att eftersöka föremål som ärunderkastade beslag eller för att utröna omständigheter som kan ha betydelseför brottsutredningen. Kroppsbesiktning får göras endast på den som är misstänktför brottet medan kroppsvisitation under vissa förutsätlningar får ske även påannan än den misstänkte. Vid kroppsbesiktning får, om det erfordras, blodprovtas på den misstänkte. Likaså får andra undersökningar göras, om det kan skeutan nämnvärt men för den misstänkte. Förfarandet vid kroppsvisitation ochkroppsbesiktning är utförligt reglerat. Bl.a. föreskrivs att blodprov får tasendast av läkare eller legitimerad sjuksköterska och att annan mera ingäendeundersökning får utföras endast av läkare. I 28 kap. 13 § sista stycket RBanges att kroppsvisitation och kroppsbesiktning på en kvinna inte fårverkställas eller bevittnas av annan än kvinna eller läkare. Av den angivna bestämmelsen följer att en manligsjuksköterska inte får utföra eller närvara vid kroppsvisitation ellerkroppsbesiktning på en kvinna. Några sakliga skäl för denna begränsningföreligger knappast. 1980/81:201 36 Motsvarandebestämmelser i lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt och i lagen(1976:371) om behandlingen av häktade och anhållna m.fl. (häkteslagen) medgeratt en legitimerad sjuksköterska oavsett kön får verkställa eller får vara närvarandevid kroppsvisitation och kroppsbesiktning på en kvinna. synes ej hamedförl några olägenheter. Mot bakgrund av del anförda förordar jag att densärskilda beslämmelsen i 28 kap. 13 § tredje stycket RB om kroppsvisitationeller kroppsbesiklning på kvinna ändras så att hindret för manlig sjuksköterskaatl utföra och närvara vid förrättningen undanröjs. Närdet gäller blodprovstagning finns det anledning alt ifrågasätta om lagstiftarenhar avsett att reglerna om vem som fär närvara vid kroppsvisitation ochkroppsbesiktning skall gälla. Det skulle t.ex. medföra att en manlig polismanskulle vara tvingad att lämna rummet när etl blodprov skall las på en kvinna.Som jag har framhållit i ett svar pä en fråga i (1979/80:320) saknasdel anledning att vid en så föga ingripande förrättning som en blodprovstagningha en särskild ordning beträffande kvinnor. Tolkningen av gällande bestämmelserär inte självklar pä denna punkt och det har som jag nämnde i svaret ocksåkommit fram olika meningar i praxis om vad som gäller. Ett klargörande ilagtexten är därför påkallat. Jag föreslår att blodprovstagning uttryckligenundantas från den särskilda ordning som skall gälla vid kroppsvisitation ochkroppsbesiktning på kvinnor. När blodprov tas pä grundav misstanke om trafiknykterhelsbroll sker ofta en klinisk läkarundersökning avden misstänkte. I och för sig kan det när det gäller dessa undersökningarifrågasättas om man behöver ha en särskild ordning för kvinnor på samma sättsom när det gäller blodprovstagning. Emellertid är frågan om användningen avde kliniska läkarundersökningarna i samband med trafiknykterhetsbrott f. n.under prövning. Jag vill här erinra om all (JuU 1979/80:11, rskr1979/80:90) har begärt en utvärdering av här avsedda undersökningar. Regeringenuppdrog åt RÅ atl verkställa den begärda ulredningen ochhar sedermera genom beslul förordnal alt utredningsarbetetskall överläs av ulredningen (Ju 1980:05) om alkoholutandningsprov m.m. (Dir1980:68). Avsikten är all del efler denna utvärdering skall prövas om och ivilken utsträckning man kan avstå från den kliniska undersökningen. Om dessaöverväganden leder till alt denna typ av undersökningar skall behällas kanevenluellt frågan tas upp om alt även här göra undantag frän den särskildaordningen för kroppsbesiklning på kvinnor. Jag föreslår alltså inle nu någonändring i fråga om de kliniska läkarundersökningarna. Prop.1980/81:201 37 2.5 Ändringi lagen (1975:295) om användning av vissa tvångsmedel på begäran av främmande stat Enligtlagen (1975:295) om användning av vissa tvängsmedel på begäran av främmandestal kan beslag och husrannsakan ske här i landet i vissa fall då nägon ärmisstänkt, tilltalad eller dömd för brott ulomlands. En framställning ombeslag eller husrannsakan från en utomnordisk stat skall enligt 5§ förstastycket i lagen alllid göras pä diplomatisk väg. Föreskriften hänger samman medatt förfarandet enligt lagen nära ansluter lill vad som gäller enligt lagen (1957:668)om utlämning för brott, där det i I4§ tidigare fanns en motsvarande föreskrift(jfr prop. 1975:35 s. 76). Undersenare år har vid tillträde lill internationella konventioner påbrottsbekämpningens område avstått från att kräva att framställningar fränfrämmande stater skall göras pä diplomatisk väg. I stället fär framställningarnagöras direkt hos . I överensstämmelse härmed har kravet pådiplomatisk väg i 14 § lagen om utlämning för brott mjukats upp. Där sägs nuatt en framställning om utlämning skall ges in till ochatt den skall göras pä diplomatisk väg, om inte i förhållande till denfrämmande staten har överenskommit om att tillämpa en annan ordning (se jjrop.1978/79:80 s. 14). Övervägandeskäl lalar för att 5 § första stycket tvångsmedelslag ändras påmotsvarande sätt. Detta får betydelse i fråga om framställningar enligt bl.a.den europeiska konventionen om inbördes rättshjälp ibrottmål. har godtagit att framställningar enligt den konventionen fårgöras direkt hos i brådskande fall. Ommöjlighet öppnas att använda del enklare förfarandet vid framställningar fränutomnordisk stal enligt bl. a. den konventionen, torde motsvarande lättnadkunna påräknas vid liknande framställningar från svensk sida. 2.6 Behandlingenav häktade m. fl. Ifräga om behandlingen av häktade gäller bestämmelserna i häkleslagen samtförordningen (1976:376) om behandlingen av häktade och anhållna m.fl.(häktesförordningen). Häktadekan förvaras pä olika platser. Inom ansvarsområde finns förutom de allmänna häktena - häktesplatser vid vissa kriminalvårdsanstalter.Förvaringen kan ocksä ske i polisarrest, som administreras av polismyndighetoch slär under tillsyn av RPS. Vidare kan den som är häktad och som skallgenomgå en rättspsykiatrisk undersökning eller är i behov av slutenpsykiatrisk vård tas in på rättspsykiatrisk klinik, som står undersocialstyrelsens tillsyn. Beträffandeden som är häktad pä grund av misstanke om brott ankommer det påundersökningsiedaren eller åklagaren atl avgöra om eller i vad 1980/81:201 38 mån den häktade kan, med hänsyn till risken för att bevisundanröjs eller brottsutredningen annars försvåras, fä medgivande att vistastillsammans med annan häktad, avsända eller la emol brev eller försändelse avannal slag utan föregäende granskning av innehållet, ta emol besök, ha telefonsamtaleller lämna förvaringslokalen. Undersökningsledaren eller åklagaren får ocksåbesluta om inskränkningar helt eller delvis i den häktades rätt att ha tillgångtill tidskrifter, tidningar, radio och TV, om det är påkallat för att undvikaatt bevis undanröjs eller utredning om brott annars försvåras. I övrigt avgörföreståndaren för häkteslokalen frågor om behandlingen av en intagen. Han ärdärvid bunden - förutom av åklagarens eller undersökningsledarens beslul avläkares anvisning rörande värden av den som är sjuk samt av generellaföreskrifter som kan utfärdas i vissa avseenden. Det ankommer på att utfärdagenerella föreskrifter beträffande allmänna häkten och häktesavdelningar påkriminalvårdsanstalter. RPS och har motsvarande uppgifterbeträffande polisarresler resp. rättspsykialriska kliniker. Bestämmelserna i häkteslagen och häktesförordningen gälleräven anhållna och gripna. Beslut omrestriktioner som undersökningsledaren eller åklagaren har meddelat enligthäkteslagen skall omprövas så snart det finns anledning till det. När detgäller överprövning av beslut i behandlingsfrågor finns f n. inga uttryckligaregler. Förundersökningsledares eller åklagares beslut kan emellertidöverprövas inom ramen för RÄ:s och statsåklagares tillsyn över lägre åklagaresverksamhet. Beslul av föreståndaren för en lokal som hör tillkriminalvårdsstyrelsens ansvarsområde kan på motsvarande sätt överprövas avkriminalvårdsstyrelsen. Särskilda bestämmelser om besvärsrätt saknas dockbeträffande beslut som har fattats av . Det har därför ipraxis ansetts alt besvär över beslut i dessa frågorskall prövas av regeringen enligl 18 § allmänna verksstadgan (1965: 600). Detfinns inte heller nägra särskilda bestämmelser om i vad mån och pä vilket sätlintagna i polisarrest eller på rättspsykiatrisk klinik kan begära överprövningav beslul enligl häkteslagen. Utredningen föreslär att undersökningsledarens rätl atlbeslula i frågor enligt häkteslagen avskaffas. Sådana beslut bör beträffandeden som är berövad friheten pä grund av misstanke om brott fattas av äklagaren.Enligt förslaget bör det vidare öppnas möjlighet för den misstänkte att påbegäran få åklagarens beslut prövat av allmän domstol. När det gäller andrafrågor enligl häkteslagen än dem som skall avgöras av åklagare anserutredningen att beslutet bör ankomma på . Detla bör varafallet även när det gäller frihetsberövade soin vistas i lokaler som står underRPS:s eller tillsyn. I fråga om beslut i hithörande frägor avkriminalvårdsstyrelsen bör överklagande ske hos kammarrätt. Utredningen föreslår vidare alt regeringen får räll altförordna om överflyttning av kriminalvårdsslyrelsens befogenheter tilltjänsteman inom kriminalvården, polismyndighet eller rättspsykiatrisk klinik. Prop.1980/81:201 39 Som jag har nämnt tidigare avser jag inle atl lägga framnågot förslag om en särskild besvärsordning för överprövning av åklagaresbeslut enligl häkteslagen. När det gäller förslaget att avskaffaundersökningsledarens befogenhet att fatta beslut sammanhänger del medutredningens förslag alt avskaffa gripandet. Eftersom jag inte har för avsiktatl föreslå några ändringar beträffande gripandeinstitutel bör, för liden innanden misstänkte är anhållen, undersökningsledarens befogenhet att besluta omrestriktioner enligt häkteslagen bibehållas oförändrad. Utredningensförslag att ansvaret för andra beslut än dem som ankommer påundersökningsledaren eller åklagaren skall vila på kriminalvärds-styrelsen harinte mött någon erinran under remissbehandlingen. Däremot avstyrks förslagetatt skall ha beslutsfunktionen även för dem som ärintagna i lokaler som står under RPS:s och tillsyn.Kriminalvårdsstyrelsen framhåller atl behandlingsansvarel är oupplösligtförenat med bl. a. ansvarel för lokaler, personal och ekonomi och befarar attett genomförande av förslaget skulle skapa förvirring och irritation mellan deolika huvudmännen. Liknande synpunkter anförs av , som ocksåhänvisar lill att det finns planer alt på sikl överföra ansvaret för deträttspsykiatriska undersökningsväsendet till sjukvårdshuvudmännen. Jaginstämmer i de synpunkter som och haranförl mot förslaget i denna del och förordar atl den nuvarandeansvarsuppdelningen mellan de olika myndigheterna bibehålls. Inomkriminalvärdens område bör beslutsbefogenheterna - frånsett sådana beslut somskall fattas av undersökningsledaren eller åklagaren - ligga hoskriminalvårdsstyrelsen med möjlighel till delegation enligl utredningensförslag. Utredningensförslag om införande av en särskild besvärsordning mol beslut enliglhäkteslagen som har fattals av har inte mött någon erinranunder remissbehandlingen. Jag anser att förslaget bör genomföras. Frågan om detfinns behov av en motsvarande ordning för överprövning av beslul rörandebehandlingsfrågor beträffande intagna i polisarresler och på rätlspsykiatriskakliniker får tas upp i etl annal sammanhang. 1sammanhanget vill jag slutligen nämna alt det har uppmärksammalsatt vissa problem kan uppstå när undanlagsvis ungdomar måst omhändertas ihäkten eller polisarresler. En framställning från i delta ämneövervägs f. n. inom . De nu föreslagna ändringarna i RB beträffande reseförbudbör föranleda följdändringar i lagen (1957: 668) om utlämning för brott, lagen(1959: 254) om utlämning för brott till , , och ,lagen Prop.1980/81:201 40 (1972:260) om internationellt samarbete rörandeverkställighet av brottmålsdom, lagen (1974: 515) om ersättning vidfrihetsinskränkning och passlagen (1978: 302). Vidare bör den föreslagnabegränsningen av beslutsbefogenheten i fråga om anhållande medföra ändring ilagen (1952:98) med särskilda bestämmelser om tvångsmedel i vissa brottmål. Som jag har nämnt tidigare avser jag att föreslå vissaändringar i häkteslagen beträffande frihetsberövades rätl att få brev som äradresserade lill postverket vidarebefordrade ulan föregående granskning.Förslaget bör medföra motsvarande ändring i lagen (1974: 203) om kriminalvård ianstalt. Jag föreslår att samtliga lagändringar fär träda i kraftden . I enlighet med vad jag har anfört har inomjuslitiedepartementet upprältats förslag till 1. lag om ändring i , 2. lag om ändringi lagen (1952:98) med särskilda bestämmelser om tvångsmedel i vissa brottmål, 3. lag om ändringi lagen (1957:668) om utlämning för brott, 4. lag om ändringi lagen (1959:254) om utlämning för brott till , , ochNorge, 5. lag om ändringi lagen (1972: 260) om internationellt samarbete rörande verkställighet avbrotlmålsdom, 6. lag om ändringi lagen (1974: 203) om kriminalvård i anstalt, 7. lag om ändringi lagen (1974:515) om ersättning vid frihetsinskränkning, 8. lag om ändringi lagen (1975: 295) om användning av vissa tvängsmedel på begäran av främmandestat, 9. lag om ändringi lagen (1976:371) om behandlingen av häktade och anhållna m.fl., 10. lag om ändring i passlagen (1978: 302). Förslagen bör fogas till regeringsprolokollel i detlaärende som bilaga 5.' 4.1 Förslaget till lag om ändring i 23 kap. 18 § Paragrafen har berörts i den allmännamotiveringen (avsnitt 2.4.3). Ändringen innebär att bestämmelserna i förstastycket om den ' Bilagan har uteslutits här. Förslagen är likalydande meddem som är fogade lill propositionen. 1980/81:201 41 misstänktes och hans försvarares rätt alt ta del avförundersöknings-materialet har förtydligats. Sådan rätt föreligger fortlöpandei den utsträckning del kan ske utan men för ulredningen.