prop · G40376 · 1980-12-31 00:00:00 — Vadangår straffskärpningsregelns utformning kan anmärkas att det i och för sigsynes naturiigt att kräva visst samband mellan den tidigare brottsligheten ochden aktuella. 1 della sammanhang rör del sig emellertid om mycket allvarUgbrotlslighel såväl tidigare som vid återfallet. Tillräckliga skäl saknas därförall i lagen laga upp en uttrycklig regel i saken ulan den får bli entillämpningsfråga för domstolarna. Medhänsyn lill vad sålunda anförts kan hinder ej anses möta mot all upptaga dtstadgande som del föreslagna i . Understrykas må emellertid detsamband som föreligger med utformningen av den villkorliga 1980/81:76 266 frigivningenliksom över huvud laget med straffskaloma. Det synes därför lämpligt att vidreformer på dessa områden uppmärksamhet ägnas denna straffskärpningsregel ochfrågan om den efter andra reformer är behövlig. Uppmärksamhetbör också ägnas frågan huruvida den nya regeln påkallar en jämkning i 1 8. Därsiadgas all fängelse ådömes enligt vad för brottet är stadgat , ejöver , eller på livslid. Genom den nu föreslagna regeln kan för dt brottdömas lill fängelse i högst . Vid flerfaldig brottslighet kan 1O-årsgränsen redan nu överskridas utan att antydan göres därom i 1 8. Enligllagrådels mening bör den nu föreslagna regeln medföra alt i 1 8 första styckeiupptages en ny tredje mening med denna lydelse: "All fängelse kan ådömaspå viss lid följer av 2 och 3 88." Vängbyår skiljaktig och anför: Särskildaslraffskalor för återfaU har långvarig tradition ("andra resan stöld"osv.) och har funnits i olika former. Principen avskaffades slutligen genomlagändring 1975, när dåvarande 26 kap. 3 § upphävdes. Återfall beaklas idomstolarnas straffmätning dels på så sätt alt efler ofta flerfaldiga försökmed frivård fängelse döms ul, om frivården ej lett lill resultat, ochotvivelaktigt också så all tiden för fängelsestraff sätts högre inom denordinarie straffskalan. Någon möjlighel alt gå utöver denna finns inle förnärvarande. Det slår också enligl min mening bäst i överensstämmelse medbrottsbalkens gmndsyn och uppbyggnad att straffvärdet för olika gärningar slåsfasl i straffskaloma för de olika brotten och inte görs beroende avutanförliggande omständigheier som återfall. Somskäl för förslagel anförs i remissen ofta upprepade farhågor för attinterneringsslraffels avskaffande skulle leda till faktiskt avkortadestrafftider. Att så skulle ske annat än i ell ringa anlal undanlagsfall saknaremellertid stöd i föreliggande utredningsmaterial. Bara dt fåtal brott harmaximistraffet . I praktiken kommer lillämpning av den föreslagnastraffskärpningsregeln att bli aktuell huvudsakligen där maximistraffet är tioår. För att kortare faktisk strafftid skall kunna komma i fråga vid tillämpningav delta maximistraff, måsle det interneringsstraff som skall ersättas halängre minsla lid än . Härvid bortses ändå från den möjlighet att inlemedge villkorlig frigivning efler halva strafftiden som den föreslagnabeslämmelsen i 26 kap. 7 8 ger. Av dem som dömdes tillinternering var det enligl departementspromemorian endasl fem som fick längreminimitider än (9, 10, 6, 7 resp. ). Ett eller annat fall däravvikelser i fråga om faktisk strafftid kan uppkomma kanske ytterligare finns,om man beaktar dels broll där maximistraffet är , dels internerade somfått ny minsla lid i samband med återintagande. Grovl räknat synes likvälföreliggande material ge vid handen all den föreslagna straffskärpningsregelnskulle införas för all komma lill rätta med ell myckel litet antal fallårligen. 1980/81:76 267 Ävenom i enstaka undantagsfall den faktiska strafftiden blir kortare än ominterneringsstraffet funnes kvar, synes detla inle behöva tillmätas avgörandebetydelse. Den i och för sig naturliga önskan all markera samhällets starkareaktion mot de grova brott det här är fråga om som gjort sigalll starkare gällande får inte fördölja att samhällsnyttan av så långvarigafrihetsstraff är högst tveksam. En sak är att samhället vid domfällandetmarkerar brottets grovhet med ell långt slraff. En annan sak är vilkenbetydelse som bör tillmätas längden av den faktiska strafftiden. Dd finns inteanledning all hysa någon övertro lill den s.k. inkapaciteringen sombrottsförhindrande faktor. Ettfrihetsstraff som från början framstår som mycket långvarigt är ägnat att ingeden dömde hopplöshet när del gäller hans framtid, vilket kan motverka enutveckling till det bättre, göra honom brutalare och därmed öka farorna bådeför kriminalvårdens personal och samhället i slorl. Del framstår därför inlesom någon nackdel att ett långvarigt straff generellt förkortas genomvillkorlig frigivning. Detprincipiellt riktiga måste i slällel vara att, om strafftiden i del enskildafallet anses bli för kort lill följd av den villkorliga frigivningen,senarelägga denna. Jag delar därvid del synsätt som ligger bakom tanken pä ensärskild prövning av frågan om villkoriig frigivning. En sådan bör enligt minmening i undanlagsfall kunna få skjutas upp även efter det all två tredjedelarav strafftiden gått till ända, om den dömde dokumenterat särskild farlighet. Idessa fall görs bedömningen vid en lidpunkt då den är aktuell och då ett såsäkert underlag som möjligl kan föreligga. Med tillämpning av bådeden föreslagna straffskärpningsregeln och regeln om förhöjning av maximitidenvid flerfaldig brottslighet kan fängelse på viss lid besiämmas till 16 är.Härmed kan jämföras alt livstidsstraff nåde vägen regelmässigt brukarförvandlas till fängelse 14 å . De riktlinjer som i motiveringen dras uppför tillämpningen av straffskärpningsregeln får visserligen anses varamåttfulla. Där angivna begränsningar återfinns emellertid inte i lagtexten, somhar fåll en generell avfattning. Del kan allvarligt befaras att domstolarna larsådant intryck av den föreslagna regeln alt denna jämle andra faktorer som görsig gällande i dagens samhälle medverkar till en förhöjning av den allmännaslraffnivån. skulle ulgöra ett brott mol den utveckling av den svenskakriminalpolitiken i humanitär och liberal riklning som skett under senaredecennier. Med hänsyn härtill står enligl min mening förslagel inle i godöverensslämmelse med rättsordningen i övrigt på det kriminalpoliliska områdel. Sammanfattningsvisinnebär förslaget all man för all lösa dt kvantitativt litet problem, somorsakats av reglerna om villkorlig frigivning och bättre låter sig lösas genomden föreslagna ändringen av dessa, återinför en principielltbetänklig grundsats om slraffhöjning vid återfall och lar risken av en allmänhöjning av slraffnivån. Jag avstyrker därför förslaget till en särskildstraffskärpningsregel och förordar all förevarande paragraf får ulgå. Detlaföranleder i så fall en ändring i lagförslagets ingress. Prop.1980/81:76 268 I syfle att få till stånd större återhållsamhet medbeviljande av villkorlig frigivning för intagna dömda för brotlslighel av vissart angives i det föreslagna tillägget till förevarande paragraf att vidprövningen "alltid skall beaktas" om det finns påtaglig risk för attden dömde efter frigivningen fortsätter brottslig verksamhet av samma art.Utformningen av bestämmelsen kan måhända föranleda del motsatsslutet att riskav angiven art i åtskUliga andra fall än de med denna bestämmelse åsyftade ickeskall beaktas. Detta kan ej antagas vara meningen då återfallsrisken alltidtorde böra beaktas. Innebörden i förevarande bestämmelse måste vara all i nuaktueUa fall sådan risk skall tillmätas särskild vikt. skulle komma tillklart uttryck om i stadgandet anges alt vid prövningen "skall i högre gradän eljest vikt tillmätas frågan" om det finns påtaglig risk för alt dendömde efter frigivningen fortsätter brottslig verksamhet av samma art. Utöver de ändringar som eljest föreslås i kapitiel synes10 8 böra ändras så alt den däri förekommande hänvisningen till 9 8 får ulgå.En sådan ändring föranleder i sin lur ett tillägg lill den föreslagna ingressentill lagen. Lagen om ändring i lagen om beräkning av stafftid m. m. Förslaget lämnas utan erinran. Lagen om ändring i lagen om kriminalvård i anstalt Lagrådet: 55 och 56 88 I gällande lydelse av lagen föreskrivs i 54 8 att i frågorsom avses i 33 och 34 §§, dvs om frigivningspermission och vistelse ulomanstalt, beslutar i olika fall övervakningsnämnd respektive interneringsnämndensamt att i vissa fall, som eljest skulle prövas av övervakningsnämnd, beslul istället meddelas av kriminalvårdsnämnden. I 55 § föreskrivs, i första stycketatt regeringen kan föreskriva att tillämpningen av 33 och 34 §§ får överflyttasfrån kriminalvårdsnämnden eUer interneringsnämnden till övervakningsnämnd, iandra styckei att om övervakningsnämnd meddelat beslut som avses i förstastycket, den intagne får påkalla prövning hos den centrala nämnd från vilkentillämpningen överflyttals och i tredje stycket att i annat faU än som sägs iandra stycket intagen får hos kriminalvårdsnämnden påkalla prövning avövervakningsnämndens beslut i frågor som avses i 33 Prop.1980/81:76 269 När som föreslås i remissen alla bestämmelser om interneringsnämndenutgår, finns dd inte längre anledning att i särskilda bestämmelser regleraintagens rätt att hos kriminalvårdsnämnden påkalla prövning avövervakningsnämnds beslut enligl 33 och 34 §§ i fall när regeringen delegeratprövningen till övervakningsnämnd respektive i andra fall. Eftersom frågan omöverprövning i fall när delegation ej skell har ringa samband meddelegationsbestämmelsen i första stycket av 55 8 och del nuvarande innehålletav 56 8 föreslås upphävt, synes del lämpligl att överföra bestämmelserna omöverprövning till 56 § och ge denna förslagsvis följande lydelse:"Intagen får hos kriminalvårdsnämnden påkalla prövning avövervakningsnämndens beslut i frågor som avses i 33 och 3488." Om 56 § ejupphävs utan ändras, föranleder detla en ändring av lagförslagets ingress. Bifallesvad lagrådet anfört under 55 och 56 88 bör förevarande paragraf lämnasoförändrad. Detla föranleder en ändring av lagförslagels ingress. Lagenom ändring i narkotikastrafflagen Lagrådet:Här hänvisas till vad som avslutningsvis sägs vid 3 §. 1paragrafens första siycke föreslås den ändringen att minimistraffet för grovtnarkotikabrott höjs från ett till fängelse. fängelse är detlägsta slraff, som kan ådömas vid vissa brott som faller under ,exempelvis våldtäkt (BrB 6:1) och allmänfariig ödeläggelse (13:3). För vissaandra brott i ligger straffminimum fängelse,exempelvis grovt rån (8:6) och spridande av gift eller smitta, om brottet ärgrovl (13:7). Med hänsyn härtill synes någon invändning i och för sig inlekunna riktas mol alt minimistraffet för grovt narkotikabrott höjs till två år.Den föreslagna höjningen hänger emellertid så nära samman med detändringsförslag som läggs fram beträffande paragrafens andra stycke, attförslagen inte kan ses isolerade från varandra. Iandra styckei anges de kritierier som skall föreligga för att ett narkotikabrottskall anses såsom grovl. Där stadgas att, vid bedömande av huruvida ettnarkotikabrott skall anses som grovt, särskilt skall beaklas om del har utgjortled i en verksamhei som bedrivits i slörre omfattning eller yrkesmässigt,avsett särskilt stor mängd narkotika eller eljest varil av särskilt farlig art.1 synnerhet tillämpningen av dd s.k. mängdkrileriet synes av utredningen attdöma ha medfört att narkotikamissbmkare - ofta 1980/81:76 270 ungdomar- som för att finansiera sitl egel missbruk säljer narkotika i vissakvantiteter utan alt det eljest sker under sä graverande omständigheter, somsägs i lagrummet, har befunnits skyldiga lill grovt narkotikabrott. Av remissenframgår att avsikten inte varil alt sädana missbrukare skall drabbas av delhöjda minimistraffet, utan alt deras slraff bör ligga kvar på en i huvudsakoförändrad nivå. a. för alt della skall möjliggöras föreslås att ett tiUägggörs lill de i andra stycket uppräknade rekvisiten, nämligen att brottet skallha varit "av särskill hänsynslös arl". tillägg jämle ettunderstrykande av att en helhetsbedömning bör göras, där samtliga uppräknadekriterier sammanvägs, anser departementschefen kunna förväntas leda lill attvissa brott i fortsättningen ommbriceras till normalbrott i stället för grovabrott och därmed faller under 1 §. Som skäl till all man bör kunna vänta sig ensådan förskjutning i rättspraxis åberopas därjämle själva del faklum, attslraffminimum höjs. Deltasisinämnda resonemang har förts av lagstiftaren i dl tidigare sammanhang,nämligen vid höjning av slraffminimum för grov stöld i samband medbrottsbalkens införande (BrB 8:4). Slraffminimum höjdes då från två till sexmånader utan all någon ändring överhuvudtaget gjordes i definitionen avbegreppet grov stöld (NJA II1962 s. 206). Vad man den gången villefå fill stånd var bl.a. en ändring i del förhållandet att stöld medelst inbrottså gott som alltid bedömdes som grov av domstolarna. Indikationen inbrott logsdock, som antytts, inte bort ur definitionen och resultatet blev attdomstolarna uppenbariigen inle ansåg sig kunna göra annat än att följadittillsvarande praxis i fråga om brottsrubriceringen. Sedan utredningsmaterialhärom redovisats, gjordes en lagändring (prop. 1975/76:42, JuU 16, rskr111), varigenom orden "medelst inbrott" kom att utgå ur definitionenav begreppel grov stöld. 1förevarande lagstiftningsärende föreslås som nämnts den ändringen idefinitionen av begreppel grovl narkotikabrott all rekvisitet "av särskihhänsynslös art" tilläggs. Eftersom det här är fråga om omständigheter somredan beaktas av dom.slolarna, kan emellertid tillägget av delta rekvisit inleanses i önskad riktning påverka avgränsningen mellan normalbrotlel och delgrova brottet sådant della nu bestäms med lillämpning av i laglexten nuupplagna och i förslaget bibehållna rekvisit. Snarare inger tillägget avytterligare ett rekvisit - även om man understryker den samlade helhetsbilden- intrycket alt begreppel grovt narkotikabrott vidgas i stället för inskränks.Förslaget kan därför inte anses fillgodose del angivna syftet att skärpastraffmälningen vid de allvarligaste brotten med bibehållande i huvudsak avstraffmälningen för de ungdomar och andra missbmkare som för att finansierasitt eget missbruk säljer narkotika i vissa kvantiteter utan att det eljestsker under så graverande omständigheier som sägs i lagmmmet. Detkrävs därför en mer ingripande ändring av lagrummet för all det angivna syftetskall kunna tillgodoses. 1980/81:76 271 slogshärutinnan att såväl "mängd-" som "omfallnings-"kriterielskulle slopas. Häremot har emellertid anförts så vägande skäl under denhearing, som föregått remissen, att en sådan ändring inte synes böra komma ifråga. Att med bibehållande av särskill mängdrekvisitd, med den vikt dellagetts i domstolarnas praxis, ge en tydlig anvisning för rättstillämpningen omsyftet med lagändringen är inte lätt. Om en markering av helhetssynen införsdirekt i lagtexten - vilket eljest inte brukar ske - torde dock domstolarna gesslörre anledning all beakta denna. Andra stycket skulle då förslagsvis kunnaformuleras sålunda: "Vid bedömande av huruvida brottet är grovt skallsärskilt beaktas, om det har utgjort led i en verksamhet som har bedrivits istörre omfattning eller yrkesmässigt, avsett särskill stor mängd narkotikaeller eljest varil av särskill farlig eller hänsynslös art. Bedömningen skallgrundas på en sammanvägning av omständigheterna i del särskilda fallet. "En ändring av lagtexten bör förenas med klargörande motivutlalanden om mängdrekvisildsminskade betydelse. SkuUe en markering ilaglexten i enlighet med den föreslagna - eller en häremot svarande ändring avsamma innebörd - inle komma till stånd, kan lagrådet inte tillstyrka attslraffminimum för grova narkolikabrolt höjs från ett till . Sker inte ensådan höjning, synes skäl inle heller föreligga att höja maximistraffet förnormalbrolt från två lill såsom föreslagits i 1 8. Mot sisinämndahöjning har lagrådet eljest inte något all erinra. Vängby tillägger för sin del:Straffmätningen är dl fäll där det tradilio-nellt har lämnats dt stort utrymmeåt de allmänna domstolarna att utforma en praxis som förenar intresset avallmän laglydnad med hänsyn till individen och omständigheterna i det enskildafallet. Domstolarna är förvisso också beredda alt anpassa straffmälningen inomde givna straffskalorna efter ändrade värderingar i fråga om farligheten avolika brott och ändrade förhållanden i övrigt. Erfarenheterna visar alt detla isärskilt hög grad gällt om grova narkofikabrott, där domstolarna förhållandevisofta tillämpar den övre delen av straffskalan. Med den skärpta inställning tillde allvariigare formerna av narkotikabrott som på olika sätt kommer lilluttryck i samhällels åtgärder mot narkotikamissbruket hade man kunnal föriilasig på all domstolarna även utan höjning av minimistraffet för grovt narkotikabrottskulle ha anpassal straffmälningen till gärningarnas allvariiga art. Denföreslagna ändringen framstår från nu angiven synpunkl som obehövlig- Åandra sidan är del svårt all styra domstolarnas gränsdragning mellan ringabrott, normalbrolt och grovt brott av samma art utan myckel klara direktiv ilagtexten. I förevarande fall är del främsi mängdrekvisitd som domstolarnabeaktat vid gränsdragningen mellan normalbrolt och grovl brott. I förslagetkvarstår mängdrekvisitd - som fömt anförts på vägande skäl - och domstolarnages inte någon ledning för att i fortsättningen dra gränsen vid andrakvantiteter än . Uttalandena i remissen på Prop.1980/81:76 272 dennapunkt framstår som ambivalenta och alltför vaga. Jag hyser därför allvarligafarhågor för att domstolarna också i fortsättningen kommer all lägga avgörandevikt vid mängdrekvisitd och därvid dra gränserna på samma sätt som . Iså fall kommer höjningen av minimistraffet att leda tiU en genomsnitfiigstraffskärpning för brott som föranleder fängelse eller någotdäröver. Detta kommer att förvärra åtskilliga - bl. a. unga -narkotikamissbmkares redan nu svåra situation och hindra deras resocialiseringsamt leda till en ytterligare belastning på våra nu hårt ansträngdakriminalvårdsanstalter med åtföljande kostnadsslegringar av skiljaktig mening och anför: Genom förslagenbeträffande 1 och 3 §8 ändras maximistraffet för narkotikabrott och höjesminimistraffet för grovt narkotikabrott. Ordalagen i fråga om de omständighetersom skall föranleda att en gärning bedöms som grov har lämnats oförändrade ulomsåtillvida att som ny omständighet upptagits att verksamheien varh av särskillhänsynslös art. Av departementschefens uttalanden framgår emellertid attavsikten är att vissa av de hittUls som grova bedömda brotten skallhänföras lill normalgruppen. Det tillämpade förfaringssättet föranleder ejerinran från min sida. Genom att nya straffskalor bestämts har också vad somåsyftas med de uttryck som användes för all angiva när grovt brott föreliggerupptagits till omprövning. Efter det att den här föreslagna betydande ändringenav straffskalorna genomförts måste rimligtvis vid rättstillämpning det vidändringen gjorda betraktelsesättet vinna lillämpning utan hinder av den praxissom utvecklats med stöd av de nuvarande likalydande uttrycken. Attför alt uppnå en ändring av brottsrubriceringen på en viss gärning kräva att dei lagen använda uttryckssätten något jämkas synes - särskilt med hänsyn tillden allmänna vaghet som präglar dem - icke meningsfullt. Jag finner därför ejanledning till erinran mol de föreslagna ändringarna i 1 och 3 88. Lagenom ändring i lagen om straff för varusmuggling Lagrådetfår vid denna paragraf hänvisa till vad som anförts vid 3 8narkotikastrafflagen. Vad där säges i fråga om definitionen av grovt brottgäller i än högre grad om den i förevarande paragraf föreslagna ändringen.Lagtexten innehåller sålunda inle ens rekvisitet "av särskilt hänsynslösart" utan lämnar definitionen helt oförändrad. Av skäl som tidigareangetts synes det i remissen avsedda ändamålet inte kunna tillgodoses med denföreslagna lydelsen. Enär lagen om straff för varusmuggling avser även annatgods än narkotika blir en omformulering av förevarande paragraf för att markerahelhetssynen någol mer omfattande än beträffande motsvaran- Prop.1980/81:76 273 deparagraf i narkotikastrafflagen. Paragrafen skulle förslagsvis kunna gesföljande lydelse: "År vamsmuggling attanse som grov, skall där ej annat följer av andra stycket dömas tUl fängelse,lägst och högst . Vid bedömande av humvida brottet är grovtskall särskilt beaktas om del förövats yrkesmässigt eller avsett gods avbetydande myckenhet eller värde eller om gärningen eljest varit av särskiltfarlig art. Gäller gärningen narkotikasom avses i 1 8 narkolikaförordningen (1962:704), skall dömas till fängelse,lägst två och högst . Vid bedömande av humvida brottet är grovt skall inu förevarande fall särskilt beaktas, om det har utgjort led i en verksamhetsom har bedrivits i större omfattning eller yrkesmässigt, avsett särskilt stormängd narkotika eller eljest varit av särskill farlig eller hänsynslös arl.Bedömningen skall grundas på en sämmanvägnmg av omständigheterna i detsärskilda fallet." Petrénär av skiljaktig mening och anför: Påskäl som jag anfört vid 3 § narkotikastrafflagen lämnar jag förevarandeförslag utan erinran. Fördet fall att de föreslagna straffskärpningarna för grovt narkolikabrolt ochgrov vamsmuggling som avsett narkotika genomförs, lämnar lagrådet förevarandelagförslag utan erinran. 1980/81:76 274 Närvarande:Statsministern , ordförande, och statsråden , , ,, , , Åsling, Söder, Krönmark, ,, , , , , , , , , Propositionom interneringspåföljdens avskaffande och straffet för grovt narkotikabrott m.m. Statsrådenanmäler sina förslag i fråga om inlerneringspåföljdens avskaffande ochstraffet för grovt narkotikabrott m.m. Anförandena och förslagen redovisas iunderprotokollen för resp. . SlalsrådetWinberg hemställer alt regeringen i en gemensam proposition föreslår riksdagenatt antaga de förslag som han och slalsrådet Söder har lagt fram. Regeringenansluter sig till föredragandenas överväganden och beslutar all genomproposition föreslå att antaga de förslag som föredragandena harlagt fram. Regeringenbeslutar alt de anföranden och förslag som redovisas i underprotokollen skallbifogas propositionen som bilagorna 1 och 2. Prop.1980/81:76 275 Anmälantill proposition om interneringspåföljdens avskaffande och straffet för grovtnarkotikabrott m. m. Föredragandenanmäler lagrådets yttrande' över förslag till 1. lag om ändring i , 2. lag om ändring i lagen(1974:202) om beräkning av strafftid, 3. lag om ändring i lagen(1974:203) om kriminalvård i anstalt. Föredraganden redogör för lagrådetsyttrande och anför. 2 Förslagettill lag om ändring i 2.1Straffskärpningsregeln (26 kap. 3§) m. m. Lagrådet(majoriteten) har inte haft nägot alt erinra mot att en straffskärpningsregelav det innehåll som har föreslagits i remissen tas in i . Det synesemellertid enligt lagrådets mening lämpligt att vid framtida reformer i frågaom den villkorliga frigivningen och straffskaloma uppmärksamhet ägnas den nyaregelri och därvid även frågan om den efter andra reformer är behövlig. Enledamot har varit av skiljaktig mening och avstyrkt förslaget, eftersom dettaenligt hans mening innebär att man, för alt lösa ell kvantitativt sett litetproblem, återinför en principiellt betänklig grundsals om slraffhöjning vidåterfall och tar risken av en allmän höjning av straffnivån. 1såväl majoritetens som den skiljaklige ledamotens yttrande har gjortsuttalanden angående den principiella lämpligheten av särskilda regler som germöjlighet till slraffskärpning vid återfall. Det kan med anledning häravförtjäna erinras om att principen att återfall kan ha straffskärpande verkan ärmycket vanlig i främmande rättssystem och även hos oss går tillbaka på 'Beslut om lagrådsremiss fattat vid regeringssammanträde . Prop.1980/81:76 276 Den särskilda beslämmelse om straffhöjning vid återfallsom vid tillkomst fanns i 26 kap. 3 8 är visserligen numeraupphävd .