prop · G403201 · 1980-12-31 00:00:00 — Polisstyrelsen får därför med bestämdhet uttala att betänkandetinte får sådan utformning och allsidiga överblick att det kan läggas till grundför ny lagstiftning. En grundläggande ochallvarlig brist i uppläggningen av utredningens arbele år att man alltförensidigt ägnat sig åt den brottsliges situation men inte övervägt vilkaföljder som en ändrad lagstiftning enligt förslagen skulle få för denallmänhet, som lagstiftningen i första hand är lill för att skydda eller medandra ord effektiviteten i rättsskipningen. Denna framhålls emellertid såsomsjälvklar i utredningsdirektiven (sid. 54), liksom att denna i väsentlig mån ärberoende av att verksumma tvångsmedel står till förfogande. Man borde medhänsyn härtill ha haft stor anledning att överväga orsakerna till attbrottsligheten fått en så oroväckande utveckling och att uppklaringsprocentenär så låg, särskilt vad gäller tillgreppsbrottsligheten, som är den vanligastebrottsorsaken vid tvångsingripandena. Denna fråga år synnerligen viktig och detfår anses vara uppenbart att inga åtgärder nu får vidtas, som är ägnade attytterligare minska de redan dåliga utredningsresultaten. Detta särskilt i ettläge där polisen får dras med en underbemanning i förhållande tillständigt utökade och allt svårare arbetsuppgifter. Här kommer också en ickemätbar faktor in, som förtjänar särskild uppmärksamhet, nämligen den enskildepolismannens upplevelse av sin arbetssituation. Det är då att märka, vilketockså framhållits i den allmänna debatten men som synes ha förbigåttutredningens ledamöter, att polismännen redan nu upplever sin arbetssituationsom övermäktig. Det är anledning att varna för atl polismännen ien situation där deras möjligheter att arbeta rationellt ytterligare beskärskan komma att gripas av resignation, vilken i sin tur är ägnad all leda tillminskad aktivitet och ylterligare försämring av den brottsutredandeverksamheten. har i sin anslagsframställning för budgetåret1978/79 bland annat framhållit att ärendebalanserna och utredningstiderna irikets polisdistrikt ökar, samt att inte mindre än 381.590 ärenden nedlagtsutan att någon utrednings- och spaningsåtgärd vidtagits saml att dessa talökat avse- 1980/81:201 102 värt , vilket av RPS helt riktigtansetts vara klart otillfredsställande. Man har i sammanhanget också påpekatatt uppklaringsprocenten för tillgreppsbroll nu är så låg som av debrott, som anmälts 1965-1976 och uppklarats t.o.m. . Vilka praktiskaeffekter en ändrad lagstiftning kan få, utgör tillämpningen av LOB ett talandeoch varnande exempel för. Polisstyrelsen finner vidare anledning alt ocksåunderstryka chefens för kriminalavdelningen påpekande att ulredningen dragitfelaktiga slutsatser av förhållandet mellan antalet anhållna och häktade. Mankan ju lika gärna påstå att myndigheterna handhaft tvångsmedlen med omdömegenom atl inte använda tvångsmedlet anhållande mera och än somvarit absolut nödvändigt. Samma gäller gripandet, där reglerdäremot borde anpassas till en praxis, som är både praktisk och vettig- Polisstyrelsen finner inte anledning all närmare ingå ävenpå andra förhållanden i utredningen med hänsyn till innehållet i det bilagda,fylliga yttrandet utan föreslår atl på det bestämdaste och ialla avseenden avstyrker de i betänkandet framlagda förslagen. Kriminuluvdelningen (pohsdistrikl): Det avutredningen framlagda betänkandet angående översyn av häktningsbeslämmelsemasaknar verklighetsförankring utom i ett avseende, nämligen de båda sakkunnigasreservation. För övrigt synes det väsentligen ha tillkommit för alt underlättabrottslingarnas verksamhet till förfång för allmänheten. Utredningen åberopar den allmänna deballen, som kräver enliberalisering till brottslingarnas favör. Det är icke fråga om någon allmändebatt utan om en debatt, som med massmedias bistånd har skapats av ett litetanlal personer i speciell samhällsställning. Om den stora allmänheten verkligenbleve i tillfälle att uttala sin åsikt i frågan, så skulle den med slor sannolikhetkräva en ändring av , som ginge i rakt motsatt riktning. Det kan icke vara etl samhällsintresse alt i en lid dåbrottsligheten ständigt ökar och brutaliseras, föreslå åtgärder som är direktägnade att försvåra bekämpandet av densamma som allmänhetens rättsskydduttunnas. PoUsstyrelsen I polisdistrikt: Polismästare och länsåklagare yttrande biträdes. 1 likhet med dessaanser undertecknade alt utredningsförslaget i stor utsträckning baseras påteorier utan förankring i styrkta faktiska förhållanden. Förmögenhetsbrottsutredningen:Förmögenheisbrottsulredningen har begränsat sin granskning av det remitteradebetänkandet lill de delar därav som har direkt beröring med de frågeställningarsom ulredningen enligl sina direktiv har att utreda. Liksom enligt gällande regler knytes i del remitteradeförslaget användningen av straffprocessuella tvångsmedel vid misstanke ombrott till straffskalan för brottet. Enligt förmögenhetsbroltsutredningensdirektiv är det en av utredningens huvuduppgifter atl pröva destraffvärdegränser som bör gälla för förmögenhetsbrolten. Utredningens arbetehar ännu inte fortskridit så långt, alt det bestämt kan sägas, vilka förslag ifråga om straffsatserna för förmögenhetsbrolten som utredningen kommer attframlägga. Så mycket torde dock kunna sägas, att utredningens arbete kan kommaatt utmynna i förslag om en viss sänkning av straffsatserna. Emellertid kanför närvarande inte förutses, att utredningen kommer att föreslå ändringar av 1980/81:201 103 straffsatserna i sådan omfattning att möjligheterna tillanvändning av straffprocessuella tvångsmedel, efter ett genomförande av detremitterade förslaget, skulle i någon större omfattning påverkas härav.Reservationer måste dock göras i olika hänseenden. pågår en översyn av brottskatalogen i syftebland annat att åstadkomma en minskning av antalet straffbestämmelser. I denmån detta arbete leder till ändringsförslag, är det tänkbart alt möjligheternaalt begagna tvångsmedel påverkas i fråga om en del förfaranden. Undantag får vidare möjligen göras när det gällerstraffsatserna för de ringa gradema av de centrala förmögenhetsbrotten,eftersom utredningen enligt sina direktiv har att överväga att bibehålla endastböter i straffskalorna. Slutligen kan nämnas att åsyftade gradindelning kanfå ändrat innehåll såtillvida att fall som hänförs till grovtbrott blir atl bedöma enligt en mildare slraffskala. Detta kan i sin lurtänkas komma all resultera i atl olika konkurrensfrågor får en annanlösning. Exempelvis kan vad som är grov stöld bli att bedöma som stöld ireell konkurrens med skadegörelse eller hemfridsbrott. Det får emellertid anses vara klart, att destraffprocessuella reglerna i huvudsak måste anpassas till straffbestämmelserna- och inte tvärtom -då del är de senare som ger uttryck för samhällets syn påstraffvärdet hos olika brott. Enligl direktiven åligger del ocksåförmögenheisbrottsulredningen att, sedan den tagit ställning lill vilkastraffgränser som bör gälla för förmögenhetsbrotten, överväga om utredningensförslag i fråga om straffbestämmelserna kommer atl kräva ylterligare ändringari straffprocessuellt hänseende. I anledning av vad experterna i sill särskilda yttrande vill utredningen anföra, atlhäklningsfömtsätlningarna givetvis bör utformas på sådant sätl, atlmöjlighelerna att häkta på grund av risk för fortsatt brottslighet vidmisstanke om förberedelse eller försök lill visst allvarligt brott blir desammasom vid misstanke om fullbordat brott. Ulredningen vill i anslulning härtilloch mol bakgrund av de senasle årens oroande ökning av bl.a. antaletförmögenhetsbrotl framhålla viklen av alt de straffprocessuella tvångsmedleninte får en sådan utformning att samhällels brottsbekämpande verksamhetförsvåras. Råitegångsutredningen:Rätlegångsulredningen har enligt sina direktiv till huvudsaklig uppgift alt seöver rättegångsförfarandet vid allmän domstol i syfte att nå en ordning sominnebär att rättsväsendets resurser utnyttjas på bästa sätt. Målet bör enligldirektiven vara alt åstadkomma ett mera flexibelt och såvitt möjligt snabbareoch billigare förfarande ulan alt befogade rättssäkerhetskrav eftersatts. Vårgranskning av förevarande belänkande har skett främsl med utgångspunkt frånvår nu angivna huvuduppgift. En klar och otvetydig tendens i det svenska samhället idagär att brottsligheten ökar, atl brotten blir grövre och mera komplicerade,saml atl därför svårigheterna att ulreda brott stegras och rättsväsendetseffektivitet minskar. Vi anser atl det under sådana förhållanden inte får kommai fråga att vidta åtgärder som skulle försvåra beivrandet av brott, om intestarka rättssäkerhetsskäl talar för sådana åtgärder. En grundprincip bör varaatt häktning i det enskilda fallel får ske endast om frihetsberövande framstårsom nödvändigt. Men får det inle råda elt absolut förbud mot häktningav individualpreventiva skäl, om håktningsförutsältningarna i övrigt äruppfyllda. Prop.1980/81:201 104 Idetta sammanhang bör man hålla i minnet att enligt tillgänglig statistik av dehäktade ett så stort antal som åtalas och att av de åtalade i sin turendast frikänns från samtliga häktningsgmndande brott. Vidare är avräkningav häktningstid obligatorisk enligt 33 kap 5 § . För de fall därefter beslut om häktning den fortsatta utredningen inte leder till åtal ellerrättegången till fållande dom, finns dessutom en på strikt ansvar gmndad rätttill ekonomisk kompensation enligt reglerna i lagen (1974:515) om ersättningvid frihetsinskränkning. Enligt betänkandelmotiveras häktning på grund av flykt eller kollusionsfara medeffektivitetssynpunkter, medan häktning på grund av risk för fortsattbrottslighet (recidivfara) berättigas av hänsyn till samhällsskyddet. Vi villtill detta - utan värdering av tyngden i de olika synpunkterna - framhålla attäven häktning på grund av recidivfara kan motiveras medeffektivitetssynpunkter. Genom att häktningen omöjliggör fortsatt brottslighetkan polisens utredningsresurser ägnas annan brottslighet. Vidare garanterarhäktningen även i dessa fall ett snabbt och effektivt genomförande avlagföringen. Slutligen kan häktning på gmnd av recidivfara motiveras med omsorgom den misstänkte i de fall ett frigivande med säkerhet endast skulle ledatill omedelbar fortsatt brottslighet och därmed troligen lill svårare påföljdervid en rättegång. : Det grundläggande skyddet för rättssäkerheten vid häktning ochandra straffprocessuella tvångsmedel består i kravet på alt frihetsberövande ejfår ske annal än på i lag fastställda, noggrant angivna grunder. Vilka dessagrunder skall vara blir beroende av de avvägningar, som får göras med rättssäkerheten för den misstänkte i ena vågskålenoch samhällets och medborgarnas krav på skydd mot brott i den andra. 1 en tidsom den nuvarande med en oroande brottsulveckling, en allt större svårighet atlförmå åtalade personer att självmant inställa sig för domstol och en besvärandelåg uppklarningspro-cent, även i fråga om grova brott, får kravet påeffektivitet i brottsbekämpningen ökad tyngd. Motdenna bakgrund anser domareförbundet, att lagändringar, som kan minskasamhällets möjligheter atl försvara sig mot brottslighet, inte kan tillstyrkas,om inte med hånsyn till andra lungt vägande skäl (rättssäkerhetssynpunkter e.d.)en sådan reform framstår som mycket angelägen. Fråganär därför i första hand om förslaget, sett i dess helhet, innebär en minskningeller en förbättring av samhällsskyddet mot brottsligheten. Det är enligtförbundels mening ställt utom tvivel att det innebär en försvagning av skyddetoch då uppställer sig frågan om förslaget innebär sådana fördelar i andraavseenden att försvagningen av samhällsskyddet måste godtagas. Som vidareutvecklas i del följande anser förbundet att utredningen inte förebragttillräckliga skäl för den försämring av samhällsskyddet som förslaget innebär.Förbundet anser därför att förslaget - utom på enstaka punkter såsom i fråga omförkortning av häktningsfrister och tidigare förordnande av offenlligförsvarare - icke är ägnat att läggas till grund för lagsliflning. Utgångspunktenvid en reform av de personella straffprocessuella tvångsmedlen måste enligtförbundets mening vara frågan om det föreligger missförhållanden på dettaområde och vilka möjligheter det finns att -med beaktande av den enskildesrättssäkerhetskrav och samhällets intresse av att skyddas mot brott - avhjälpavad som eventuellt brister. Beträffandehäktning - som i främsta mmmet är av intresse för förbundet - har ibetänkandet refererats en del kritik som kommit fram i den of- Prop.1980/81:201 105 fentligadebatten samt ett omfattande statistiskt material. Det statistiska materialetger emellertid inte mycket stöd för kritiken mot tillämpningen av de nuvarandebestämmelserna om häktning. Här kan erinras om att av samtliga häktade och i endast en procent av de fall där åtal väckts har samtligaåtalspunkter som grundat häktningen ogillats. Utredningen konstaterar ocksåatt del är knappast möjligt att nå längre i fråga om kravet på kvalificeradmisstanke. Kritikerna och ävenutredningen synes lägga vikt vid det förhållandet att häktning i stor utsträckningsker i sådana fall då icke frihetsberövande påföljd sedermera utdöms (cirka 22procent). I själva verkel är detta emellertid inte etl stöd för atl häktningskulle ske i för stor omfattning. Det torde nämligen i dessa fall ofta nogförhålla sig så, att just den omständigheten att den brottslige varilberövad friheten - varigenom både han och andra fått erfara att samhälletpåtagligt reagerar mot brottsligheten - leder till att domstolen sedan kaninskränka sig till en påföljd som icke innebär frihetsberövande. Ulrymmetför häktning måste, säger ulredningen (s 134), med hänsyn till del djupaingrepp i den personliga integriteten som häktning innebär begränsas så långtdet är möjligt utan atl effektivitets- och samhällsskyddet eftersatts.Förbundet som helt ansluter sig till delta uttalande kan emellertid inte finnaatt utredningen lyckats särskilt väl med denna gränsdragning. Ifråga om häklningsgrunderna skiljer utredningen mellan flyktfara och kollusionsfaraå ena och recidivfara å andra sidan, och detta anges vara motiverat av de olikaintressen dessa grunder skall lillgodose. Flykt- och kollusionsfara somhäktningsgrunder syftar enligl utredningen till atl säkra effektiviteten i lagföringen,medan recidivfaran främst är motiverad från samhällsskyddets synpunkt.Förbundet delar uppfattningen atl häktningsgmnderna kan anses tillgodose olikaintressen, men förbundet kan däremot inte hålla med om att denna skiljaktighetbör leda till atl högre krav uppställes för häktning på grund av risk förfortsatt brottslighet än vad fallet är vid flykt- och kollusionsfara. Frånsamhällets synpunkt måste det nämligen framstå som minst lika angeläget attdirekt kunna skydda sig mot fortsalt brollslighet från den som redan ärmisstänkt som att skapa effektiva förutsättningar för att den misstänkte blir lagfördoch ådömd påföljd för det brott som misstanken avser. Brottsbekämpningen måstekomma i förgrunden. Lagföringen ingår självfallet som ett medel i dennabekämpning men får för den skull inte vara något självändamål. Sverigesudvokutsamfund: Den ökade häktningsfrekvensen sammanhänger givetvis i storutsträckning med den stegrade brottsligheten, framför allt den av allvarlignatur. Enligt en tämligen utbredd uppfattning - i synnerhet hos de advokatersom uppträder som försvarare - kan man dock inte bortse från det förhållandetatt det också flerstädes förekommit en alltför schablonartad tillämpning av desärskilda häktningsgrundema. Fömtsättningarnaför användande av personella tvångsmedel bör vara noggrant preciserade i lagoch reglerna därom tillämpas med slor restriktivitet. Kravet på rättssäkerhetkan givetvis komma i konflikt med behovet av effektivitet i samhällets brottsbekämpandeverksamhet. Den avvägning av de båda motstående intressena som utredningenvelat göra är enligt samfundels mening i stort sett tillfredsställande. Detmåste betecknas som värdefullt att proportionalitetsprincipen fastslås i denföreslagna lagtexten. Samfundetser också med tillfredsställelse på utredningens ambitioner att genomutformningen av de särskilda häktningsgrunderna markera deras restriktivakaraktär och betona rekvisitens konkreta innebörd. 1980/81:201 106 Föreningen : För att nödvändig effektiviteti straffrättskipningen skall ernås har tvångsmedel ställts till de brottsutredandeorganens förfogande. Reglerna härom har i allt väsentligt varit oförändradesedan RB:s tillkomst. Till en början uppfattades de av många som oklara,svårtolkade och svåra att följa. har emellertid - inte minstpå grund av vägledande uttalanden av JO en enhetlig praxis utbildats på heladetta viktiga rättsområde. Särskilt väl utvecklad har praxis blivit när detgaller användningen av de personella tvångsmedlen, d.v.s. det område varom hårär fråga. Förhållandet har medfört atl mycket få anmärkningar för felaktiganvändning av dessa tvångsmedel numera förekommer. Enligt föreningens meningär värdet av denna enhetlighet i rättstillämpningen så stort att väsentligaförändringar i systemet bör ske först om starka skäl talar därför. För nödvändigheten av en sådan restriktivitet talar ocksåbrottsutvecklingen. Som påpekats av experterna är dennaoroväckande. Inte minst allvarligt är att uppklaringsprocenten beträffandemånga brottstyper tenderar att sjunka. Varje åtgärd, som minskar användbarhetenav de tvångsmedel som står till polis- och åklagarmyndigheternas förfogande ärägnad att försämra utredningsverksamhetens effektivitet och medför därför enytterligare försämring av andelen uppklarade brott. Av skäl, som närmare kommeratt utvecklas i det följande skulle etl genomförande av betydande delar av ulredningensförslag få en ur effektivitetssynpunkt mycket negativ effekt. Vissa avförslagen är dessutom av sådan art alt de praktiskt sett knappast äranvändbara. Fråga uppkommer då om ulredningen förmått framlägga skälför den föreslagna reformen av sådan styrka att de uppväger eneffektivitetsförsämring. Det väsentligaste av utredningens grundmaterial -statistik - och enkätsammanfattningen saml undersökningen avseende främmanderätt -ger enligt föreningens mening icke någol stöd för så långtgående förändringarsom de föreslagna. Sålunda kan därav utläsas, att häklningstiderna i vårt landvid en inlernationell jämförelse framstår som mycket korta. Intet stöd finnsför ett antagande att utredningsarbetet inte bedrivs tillräckligt skyndsamt närden misstänkte är häktad. Vidare framgår, alt så gott som samtliga häktade bliråtalade och att endasi i en procent av fallen samtliga de åtalspunkterogillades som grundat frihetsberövandet. 1976 har antaletanhållna ökat i ungefär samma utsträckning som antalet personer dömda förgrövre brott och antalet häktningsframställningar har under samma periodprocentuellt sett minskat med mer än en fjärdedel. Siffror av della slag ger enliglföreningens mening ej belägg för behov av större förändringar. Särskilt stor viklsynes utredningen ha fäst vid det förhållandet att av de anhållna,totalt 26.700 personer, 5.200 eller icke blivil åtalade på grund av allbrott icke kunnat styrkas. Ulredningen har härom uttalat, att bedömningen avbrottsmisstankens styrka visserligen är vansklig vid tiden för anhållandet menatt den i undersökningen framkomna frekvensen av fall då bedömningen iefterhand visal sig felaktig icke kan anses godtagbar. Enligt föreningensmening är det nämnda procenttalet icke åtalade inte anmärkningsvärt. Beviskravetför anhållande - i princip sannolika skäl - är ju ett annat än beviskravet föråtal -fulla skäl. för åtalsprövningen kan ju i många av deaktuella fallen bevisningen fortfarande innefatta sannolika skäl utan att denräcker till för åtal. Bevisläget vid anhållningsbeslutets fattande har bedömtskorrekt men den fortsatta utredningen har därefter ej lyckats frambringa denbevisning som erfordras för åtal. Därtill kommer att de fall, som innefattas Prop.1980/81:201 107 isiffran , icke blivit närmare analyserade. Vid en undersökning som gjorts pååklagarmyndigheten i Göleborg har det konstaterats att i cirka en fjärdedel avfallen åtal ej skett på grund av att målsägandena återkallat angivelsebeträffande olaga hot (fällande dom har då ej kunnat påräknas eftersom målsägandensmedverkan inle kunnat emotses) och misshandel på enskilt område (åtal har isådana fall ej ansetts påkallat ur allmän synpunkt). I andra fall, t.ex. vidutredningar om narkotikabrott, kan det efter kort tids ulredningsarbete visasig alt det saknas resurser att fortsätta ulredningen beträffande dem, sombefinner sig i periferin. Den grövre brottsligheten måste prioriteras. Motbakgrund av det anförda hävdar föreningen att det nämnda grundmaterialet ickeger anledning till så genomgripande förslag som dem utredningen framlagt. än en gång påpeka att ell realiserande i huvudsak avutredningens förslag skulle komma att innebära kraftigt minskade möjligheterför polis- och åklagarmyndigheterna att på etl effektivt säll bekämpakriminaliteten. Den redan låga uppklaringsprocenten för många brott skullekomma att sjunka ytterligare. Vidare anser föreningen att de statsfinansiellakonsekvenserna av förslaget icke blivit realistiskt uppskattade. Som tidigarepåpekats är behovet av nya åklagartjänster för lågt beräknat. Del kan på goda gmnderantas att även kostnaderna i övrigt beräknats förlagt. FöreningenSveriges länspolischefer: nuvarande regler om tvångsmedel tillkom harhela vår kriminalpolitik genomgått väsentliga förändringar. Antaletpolisanmälda brott har dock ökal markant. Även om tillämpningen av tvångsmedleni vissa delar utvecklats på annat sätl än som var avsett har tillämpningenalltjämt kommit att stå i överensstämmelse med de principer som vårträttssamhälle har ställt upp för lagföringen. har ocksåpolisväsendet förändrats. En förbättrad polisiär organisation genomfördes 1965då polisen förstatligades. Polisen har tillförts ökade resurser. Betydanderationaliseringar av polisarbetet har genomförts. Ulbildningen på alla nivåerinom polisen har förbättrats. Beroende främst på kriminalitetens ökning haremellertid den relativa effektiviteten i lagföringen minskat. Utvecklingen hargått därhän att polisen måste lämna allt fler anmälda brott utan någon somhelst ålgärd. Uttrycket i procentantal klarar polisen numera upp fårre brott.Samtidigt har brottsligheten ändrat karaktär och blivit alltmerkomplicerad och svår att angripa. En förskjutning har också skett av vad somanses vara allvarlig brottslighet. Avgörande för deneffektivitet som gäller i lagföringen är förutom tvångsmedlens utformningfrämst polisens resurser att utreda brottsligheten. Tvångsmedlen anger ramarnaför bl.a. polisens befogenheter. Så till vida finns det en gräns för denönskade effektiviteten i fråga om tvångsmedlens utformning atl dessa inte inågot fall får gå utöver vissa grundläggande principer. Utredningen synesemellertid inte i tillräcklig grad ha beaktat kravet på samhällsskydd under lagföringen.Det måste också vara en princip i ett rättssamhälle att vårt rättssystem skallskydda allmänheten, de oskyldiga. Enligt föreningens uppfattning finns detunder nu rådande förhållanden inte någon som helst anledning all sänkasamhällets ambitionsnivå i kampen mot brottsligheten. Någon påtaglig brist idet nu gällande systemet har inte heller påvisats. förslag innebär att effektiviteten i lagföringen Prop.1980/81:201 108 ochsamhällsskyddet under lagföringen minskas på ett äventyrligt sätt avstyrkerföreningen förslaget i stort. Föreningen biträder det särskilda yttrande somErlandsson och Morath avgett och vill därutöver anföra följande. Delstatistiska malerial som utredningen presenterat är mycket intressant mentorde i vissa delar kunna tolkas olika. Som bevis på attbedömningen i efterhand visat sig felaktig pekar utredningen på att åtal ejskett enär brott ej kunnat styrkas i av anhållningsfallen. Av dessasiffror torde man endast kunna dra den slutsatsen alt åklagaren i dessa fallinte funnit tillräcklig bevisning för en fällande dom föreligga.