prop · G40376 · 1980-12-31 00:00:00 — Av de 433personer som var intagna för förvaring (429) och intemering (4) hadesom huvudbrott gjort sig skyldiga till stöld, till bedrägeri ochliknande brott, fill sedlighetsbrott och till våldsbrott inbegripet rån(ett brott som i den officiella statistiken registreras som förmögenhetsbrott).Av de sammanlagt 32 våldsbrotlslingarna hade 3 dömts för mord, 6 för mord-eller dråpförsök, 10 för misshandel, 12 för rån eller rånförsök. Om man loghänsyn till även s. k. bibrotl hade gjorts sig skyldiga till våldsbrott.Utredningen gjorde också ett försök att sammanfatta varje enskild internskriminalitetsbild, sådan den framträdde i hans samlade brottskarriär. Man komdå fram fill att var huvudsakligen tjuvar, bedragare, 4%sedlighetsbrottslingar och våldsbrottslingar. De provutskrivna företedde enlikartad bild, dock var procenten våldsbrottslingar bland dessa något lägre.Utredningens uppgifter om återfallsfrekvens, hänförde sig till interner somutskrivits åren 1944 1949. Under en observationstid av lägst 4 och högst 9 århade återfallit i brott. avhandlingbehandlar ett urval av en fioårspopulation av föstagångsförvarade under åren1946-1955. Urvalet är emellertid inte slumpmässigt utan har dikterats avförfattarens syfte att göra en jämförelse mellan en gmpp som efter förstaprovutskrivningen ej återfallit i brottslighet eller annan asocialitet och engmpp som efter provutskrivning återfaUit upprepade gånger i känd brottslighet.Tömqvist har försökt göra en klassi-fikation av huvudbrottstyp beträffande detvå gmpperna, baserad på den totala kända brottsligheten fram tiU tiden förförsta domen fill säkerhetsanstalt. För båda gmpperna var förmögenhetsbrottden vanligaste huvudbrottstypen. Denna typ av brottslighet var emeUertidsignifikant högre i den gmpp som återfallit. Tömqvist konstaterade vidare attkriminaliteten hos de internerade i hög grad var polymorf, dvs. Den tvärsnittsundersökningsom gjordes på uppdrag av KAIK hade till syfte att kartlägga kriminalitetenunder 1%0-talet. Undersökningen innehåller en statistisk kartläggning avanstaltsklientelet en viss dag, den 26 Prop.1980/81:76 92 Den avsåg 669 inlemerade. av samfiiga var övertygade omtillgreppsbroH, medan dömts för brott mot liv och hälsa. Dentidigare broftsligheten bestod för av dem av tillgreppsbrolt, medan 10%tidigare hade gjort sig skyldiga tiU våldsbrott. Samtliga internerade hadetidigare gjort sig skyldiga till någon form av brottslighet. Avframställningen i avsnitt 5 framgår att förmögenhetsbrotten aUtjämt ärdominerande hos intemeringsklientelet. (1972-1977) uppgårandelen våldsbrott bland de nydömda tUl . Härtill kommer att 39 av de 174domarna för förmögenhetsbrott avsåg rån eller grovt rån. Andelen huvudbrott sominnehöll något slag av våld eller hot uppgick sålunda till , en klar ökningi förhållande tiU . Vidare kan man konstatera aft sedlighetsbrottenalltjämt är få (2-3 domar ) liksom att det är relativt ovanligt attnarkotikabrott föranleder intemering (likaledes 2-3 domar ). SåsomiUustreras av tabellerna 3 och 4 är återfallsfrekvensen hos internerade myckethög. Av en uppföljning av dem som dömts för grövre brott under en3-årsperiod framgår att återfallsfrekvensen är högre beträffandeförmögenhelsbrott () än vid bron mot person (). Ibilaga 1 återfinns en beskrivning av 35 personer beträffande viUcaintemeringsnämnden tiUstyrkt internering och som därefter dömts tillsådan påföljd. Flertalet av dessa har dömts under . Uppföljningenavser tiden fram tiU den . SåviU gäller brottslighet framgår att 28av de 35 dömts för förmögenhetsbrott som huvudbrott. Av dessa har emellertid 8dömts för rån eller grovt rån. Av de övriga har 4 dömts för misshandel, 1 fördråpförsök och 2 för otukt med bam. Om man inkluderar otuktsbrotten har 15 avde 35 dömts för huvudbroll som innefattar övergrepp mol person. Samtliga hargjort sig skyldiga till dl flertal tidigare brott. Av dem som dömts förvåldsbrott inkl. rån har 10 personer tidigare dömls för sådana brott. De 2 somdömts för otukt har också lidigare dömts för liknande brott. 24 av de 35 haråterfallit i brott som föranlett återintagning, de flesta inom loppet av denärmaste sex månaderna efter övergången tiU vård utom anstalt. Av de 11 sominte återfallit har interneringen upphört i eft fall och 3 har avlidit. För demsom inte återfallit har vården utom anstalt pågått i ett fall under 2 1/, itvå fall under , i ett fall under , i ett fall och iett faU under . I ett faU hade vederbörande frigivits strax föreden . specialstudie som utförts inom () rörande demsom dömts tiU intemering framgår följande.' Beträffande de 38 personersom dömdes tiU intemering var huvudbrottetförmögenhetsbrotl i 22 faU, varav i 6 faU rån eller grova 'Siffrorna rörande dem som dömts till fortsatt intemering med stöd av 34 kap. I§ I BrB överensstämmer inte hell med tabell 5 beroende på att BRÅ :s siffroravser domar i första instans, medan intemeringsnämndens, som fidigare harframhållits, avser lagakraftvunna domar. 1980/81:76 93 rån.10 av de förstagångsdömda hade gjort sig skyldiga tiU våldsbrott, 3 tillsedlighetsbrott och 3 till narkotikabrott. Av dem som begått brott medan de varintagna i av interneringsslraff hade 102 begåttförmögenhetsbrotl, varav 8 rån, 14 hade begått våldsbrott, 5 narkotikabrottoch 5 trafikbrott. Av dem som vårdats utom anstalt och på grund av nya brottdömdes till återintagning hade 138 gjort sig skyldiga lill förmögenhetsbrott,varav 8 rån, 24 hade dömts för våldsbrott, 1 för sexualbrott, 12 förnarkotikabrott och 2 för trafikbrott. Avde 38 nyssnämnda förstagångsdömda hade, om man räknar rån somvåldsbrott, 22 dömts för annat än förmögenhetsbrotl. Däremot utgörformögenhetsbrotten den hell dominerande kriminaliteten för dem som har begåttbrott under anstaltstid eller i samband med vård utom anstalt. Sammanfattningsviskan man konstalera en klar procentuell ökning för brott medvåldsinslag bland den kriminalitet som föranlett internering. Förklaringen ärsannolikt att man numera i ökad utsträckning undviker att döma till interneringför mindre allvarliga förmögenhetsbrotl. 6.2Hälsotillstånd och sociala förhållanden Deflesta av dem som döms till intemering första gången är vid domen i åldrarnaöver . Av dem som nyintagits för internering varsålunda , , och eller mera. Av de87 personer som nyintogs var 3 i åldrarna , 24 iåldrama , 46 i åldrarna 14 eller mera. Detta innebär attdet har skett en viss förskjutning mot ,som alltså inrymmer av förstagångsklienleld. Så gott som allaundersökningar som gjorts belräffande internerade visar alt det rör sig om dlklientel med bristande stabilitet i uppväxtmiljön, tidiga beteenderubbningaroch bristande social anpassning i vuxenlivet. Ofta har de psykiska störningar.Vidare är alkohol- och narkotikamissbruk ytterst vanligt. Tömqvistgjorde på uppdrag av säkerhetsanstaltsutredningen en genomgång av dem som år1953 undergick förvaring. Han konstaterade att de i flertalet fall hade haft enogynnsam uppväxttid och att många mycket tidigt visat beteenderubbningar. 77%kunde betecknas som fysiskt friska. Med det psykiska hälsotillståndet var detbetydligt sämre ställt. Sålunda hade vårdals på psykiatriskklinik, sinnessjukhus eller sinnessjukavdelning inom fångvården. Omkring 20%kunde betecknas som un-derbegåvade. Del psykiatriska vårdbehovet bedömdes varamycket stort. Sammanfattningsvis uttalade Tömqvist att sågott som samtliga förvarade kunde karakteriseras som "kriminella psykopater". Prop.1980/81:76 94 I KAlK:s ovannämnda kartläggning av 1969 årsanslaltsklientel fastslogs också att många av de internerade haft en instabiluppväxtmiljö. hade högre skolutbildning än folkskola. Hälften hadegjort militärtjänstgöring. Övriga hade i slor utsträckning frikallals på grundav psykiska besvär. hade tidigare varit föremål för såväl åtgärderav icke frihetsberövande karaktär som anslaltsvård. Viddet senaste brottet hade en tredjedel haft arbete och bostad, en tredjedelsaknat arbete men haft fast bostad och återstående tredjedel saknat såvälarbete som bostad. Det fysiska tillståndet betecknades för som gott, 45%kunde anses vara missbmkare. Av dessa var 220 alkoholister, 41 narkomaner och33 missbrukade såväl sprit som narkotika. Ikriminalvårdsberedningens betänkande (SOU 1972:64) Kriminalvård fmns vissauppgifter om intemeringsklienldd inom frivården. Sålunda sägs del där att manräknat med att av inlerneringsklientelel var alkoholmissbmkare.Vidare framgår alt bostadssituationen för de internerade var mycket dålig.Enligt en undersökning hade sålunda egen bostad. En annan ibetänkandet redovisad undersökning angående internerade i visade attendast en tredjedel levde av arbetsinkomst, medan en tredjedel levde påsocialhjälp. var pensionärer, med en medelålder på . Av den ibilagan 1 redovisade genomgången av internerade framgår beträffandederas psykiska hälsotillstånd bl.a. följande. 23 av de 35 har i läkarutlåtandebetecknats som alkohol- och/eller narkotikamissbrukare. Av dessa missbrukade10 alkohol, 4 narkotika och 9 såväl alkohol som narkofika. Hälften - 17personer - har betecknats som karaktärsavvikande, psykopater, eller, med enmodemare diagnos, persona patholo-gica, 3 har uppgetts lida av neuroser och 2har ansetts vara underbegåvade. Majoriteten av dem som åsatts någon av dessapsykiatriska diagnoser har dessulom noterats som missbmkare. Endast 6 personerhar betecknats såsom vare sig psykiskt avvikande eller missbrukare. Dessa 6 haralla gjort sig skyldiga till allvarliga förmögenhetsbrott (2 har dömls förpostrån och de övriga 4 för omfattande bedrägerier). Åtskilliga av de drag som utmärker intemeringsklientelet -dålig uppväxtmiljö, alkohol- eller narkotikamissbmk samt psykiska avvikelser-återfinns också hos många av dem som döms till tidsbestämda frihetsstraff. Detmåsle dock fastslås att de inlemerade - i vart fall det äldre klientelet ihögre grad än anstallsklienlelet i övrigt präglas av psykiska och socialaskador. Enligt uppgifi från intemeringsnämnden och kriminalvårdspersonal visaremellertid de senaste årens utveckling att de yngre nydömda internerade, vilkaofta fått långa minsta tider för grova brott, är mindre socialt utslagna ochpsykiskt störda än det äldre klientelet. finns en tendens hosdomstolarna att döma äldre internerade som begår mindre allvarliga brott tillskyddstillsyn eller fängelsestraff i stället för återintagning lillinternering. Allmänt kan sägas att, med hänsyn till att fängelse- 1980/81:76 95 klienteletblivit allt mera belastat, skiUnaden mellan internerings- och fängelsedömda iförevarande hänseenden torde vara avsevärt mindre än lidigare. Man bör isammanhanget också beakta att läkamndersökning (§ 7-intyg) är en fömtsättningför ådömande av intemering. I realiteten föregås intemering ofta av enfullständig rättspsykiatrisk undersökning. Interneringsgruppens psykiska tillståndblir därför bättre belyst än den övriga anstaUspopulationens. 6.3Anstaltsplacering, behandling och frigivning Behandlingenav förvarade och internerade försiggick urspmngligen i särskildasäkerhetsanstalter. Från början var fångvårdsanstalten i den endasäkerhetsanstalten. togs i bmk. Denna anstalt är den endasom byggts direkt för förvarings- och intemeringsklientelet. byggdes medbåde slutna och öppna avdelningar och goda möjligheter till sysselsättning.Sålunda fanns både tvätteri- och snickerilokaler. Vidare sysselsattes deintagna med jordbraks-, skogs- och trädgårdsarbete. Då intemeringsklienteletefter ikraftträdandet av lagstiftning väsentligt ökade i antaltogs också fångvårdsanstal-tema i , och i bruk somsäkerhetsanstalter. Vidare fanns vissa kolonier. Behandlingen av intagna påsäkerhetsanstal-tema avvek i vissa hänseenden från vad som gällde för andraanstaltsintagna. Enligt lag skulle sålunda behandlingen av forvarade utformasefter hörande av psykiater. Medicinska och psykiatriska synpunkter kom ocksåalt spela en stor roll vid planläggning av anstaltsbehandling och eftervård.Möjlighet till permission för de förvarade infördes först . Säkerhetsanstaltsutredningenförklarade i sitt betänkande att behandlingsresursema för de forvaradevar otillräckliga. Man konstaterade att det rådde en besvärande arbetsbrist påvissa anstalter, vilket var särskilt olyckligl med hänsyn till det påfallandebehovet av arbetsträning för detta klientel. Vidare uttalade man att deförvarade, som var socialt tungt belastade och till övervägande del bestod avabnorma personer, uppenbarligen behövde ständig psykiatrisk tillsyn samt attdet fanns ringa möjligheter att erhålla adekvat sådan. Vidare påtalades bristeri öppenvården. Utredningen föreslog att man skuUe koncentrera klientelet enda anstalt - - som skulle uppdelas på skilda avdelningar.Behandlingen borde ha en i första hand medicinsk inriktning och anstalten bordeutrustas med såväl lokaler som en personalstab som kunde tillgodose de medicinskaönskemålen. Enviss upprustning av Hallanstalten, med bl.a. en medicinsk avdelning, kom tillstånd. Antalet läkare- och psykologtjänster blev emellertid, jämfört medutredningens förslag, klart otillräckligt och planema kom inte attförverkligas. Ikriminalvårdsberedningens betänkande konstaterades all man Prop.1980/81:76 96 förmånga av de inlemerade måste ställa särskilda krav på säkerhet, skydd ochbehandling med hänsyn tUI den intagnes psykiska tiUstånd. För andra interneradeåterigen hade påföljden valts mera på gmnd av den dömdes upprepade återfaU ibrott än av de skäl som sagts. För de sistnämnda varbehandlingssituationen i stort sett densamma som för den stora gmppen avfängelsedömda. Skillnaden meUan de båda från behandlingssynpunkt olikaklientelgmppema var enligt beredningen mera en fråga om antalet brott än omarten av brottslighet. Det väsentliga var att båda grupperna fanns företräddasåväl bland internerings- som bland fängelseklientelet. Utredningens förslagutmynnade också i att man skulle skapa ett anstaltssystem som oavsett ådömdpåföljd skapade gynnsammast möjliga fömtsättningar för den frigivnesanpassning till samhällslivet. Vid kriminalvårdsreformens genomförande den 1juli 1974 avskaffades special-anstalterna för de internerade. Enligt KvaL skaU den somundergår internering placeras företrädesvis i riksanstalt. När så behövs för enändamålsenlig förberedelse av övergång fill vård utom anstalt fär han överförasfiU lokalanstalt (6§). Beträffande den som undergår intemering med en minstatid av skall frågan om överförande till lokalanstalt prövassenast före den dag överförande fiU vård utom anstalt tidigast kanske. (10§ kungörelsen [1974: 248] med vissa föreskrifter rörande tillämpningenav KvaL). Enligt7§ tredje stycket KvaL i dess lydelse fr.o.m. (prop.1978/79: 62, JuU 1978/79: 115 rskr 1978/79: 90) skall den som döms fillinternering med minsta tid av placeras i sluten anstalt, omdet med hänsyn till att han saknar fasl anknytning riket eller till artenav hans brottslighet eller eljest kan befaras att han är särskilt benägen attavvika och fortsätta en brottslig verksamhet av särskilt allvarlig karaktär.Placering i öppen anstalt kan dock ske, om det krävs för ändamålsenligförberedelse av överföring till vård ulom anstalt eller om det eljest föreliggersynnerliga skäl för en sådan placering. För denna kategori gäller också attkorttidspermission får beviljas endast om synnerliga skäl föreligger. (32 §KvaL). I övrigt kan intemerad beredas permission på samma villkor som andraanstaltsintagna. Han kan sålunda förutom korttidspermission erhålla s.k.frigivningspermission för förberedande av övergång till vård utom anstalt. Hanfår dock inte erhålla sådan permission före den dag då överförande till vårdutom anstalt tidigast kan ske. Vidare kan han enligt 34 § KvaL, om särskildaskäl föreligger, få tillstånd att vistas utanför bli föremålför särskilda åtgärder som kan antas underlätta hans anpassning i samhället.Enligt samma regler som gäller för övriga intagna kan också intemerad fämöjlighd till s. k. frigång (11 § KvaL). Intagnasom avses i 7§ tredje stycket KvaL - s.k. 7:3:or - utgörs främst avlagöverträdare som ägnat sig åt organiserad eller systematisk kriminellverksamhet av särskilt samhällsfarlig natur, inte sällan med internationellanknytning t.ex. grov narkofikabrottslighet. Prop.1980/81:76 97 avsesbestämmelsen, efter tidigare nämnd lagändring, i något ökad utsträckningomfatta även intagna som har ägnat sig åt organiserad eller systematiskkriminell verksamhet av särskilt samhällsfarlig art utan att brottsligheten harintemationell anknytning eller avser grova narkotikabrott. Som exempel nämnsväpnade bank- eller postrån samt annan förmögenhetsbrottslighet vid vilkengärningsmannen visat hänsynslöshet t. ex. genom att använda sprängmedel. F.n. placeras de allra flesta intemeringsdömda på någon av de slutnariksanstaltema , eller . På dessa anstaUer vistas ävenfängelsedömda med jämförelsevis långa straff. För den som har dömtstill intemering och har kortare minsta tid än kan placering pålokcilanstalt ifrågakomma, såvida inte vederbörande anses farlig ellerrymningsbenägen. Slutligen har man en gmpp internerade med verkligt långaminsta tider som av säkerhetsskäl är placerade på specialavdelningarna vid Kumla-,Hall- och Norrköpingsanstalterna. Korttidspermissionbeviljas enligt krinimalvårdsstyrelsens praxis för internerade liksom förfängelsedömda i regel efter fyra månaders anstaltsvistelse för dem som ärintagna på lokalanstalt eller öppen riksanstalt. För dem som är intagna påsluten riksanstalt gäller en motsvarande kvalifikafionslid av sex månader.Fråga om permission prövas beträffande intagen i lokalanstalt av regionchef ochbeträffande intagen i riksanstalt av styresmannen för anstalten. När det gäUerinlemerade med en minsta tid av , liksom intagna som dömts till fängelsei lägst prövas frågor om korttidspermission av sålänge han vårdas på sluten anstalt. Några fasta regler har man inte i dessafall. Avgörandet är helt beroende på en samlad bedömning av omsländighetema idet särskilda fallet. Frågorom vistelse utom anstalt enligt 34 § KvaL prövas av intemeringsnämnden. Underåren 1974-1977 har sådan vistelse beviljats för internerade i resp. 5, 38, 30och 37 fall. I regel har besluten avsett placering på hem för behandling avalkolhol- och narkotikaproblem. sådanplacering beträffande detta ofta svårt nedgångna klientel kan sägas t vara måttligtgoda från rehabiliteringssynpunkt. tordeockså i många faU ha starka humanitära inslag. Överförandefill vård utom anstalt föregås i regel av frigivningspermission. Avsikten meddetta är dels att underlätta för den intagne att ordna sina förhållanden införfrigivningen, dels att pröva om tidpunkten är lämpUg för överförande till vårdutom anstalt. Såväl frigivningspermission som överförande tiU vård utom anstaltbeslutas av interneringsnämnden. I regel brukar emellertid intemeringsnämndenutnyttja sin befogenhet att överlåta till övervakningsnämnden att närmarebestämma dag för övergången med angivande av den tidigaste dag den får ske.Samtidigt bmkar övervakningsnämnden få bemyndigande att beviljafrigivningspermission. Överföring fill vård utom anstalt initieras avövervakningsnämnden som före utgången 7 1980181. Prop.1980/81:76 98 avminsta tiden och därefter minst var sjätte månad skall pröva frågan och, om denanser att sådan överföring bör ske, hemställa om detta hos interneringsnämnden.Ärendet kan också tas upp av övervakningsnämnden på begäran av den intagne. Isådant faU skall nämnden hänskjuta frågan till interneringsnämnden med egetyttrande. Detär ingalunda ovanligt att frigivningspermissioner avbryts därför att deninternerade begår nya brott. Vidare förekommer det att permissioner avbryts pågmnd av andra former av misskötsamhet, t.ex. sprit- eller narkotikamissbruk,dålig kontakt med övervakaren, underlåtenhet att söka arbete eller skötaerhållet sådant etc. I sådana fall brukar ny frigivningspermission dockbeviljas inom relativi . Överförande till vård utomanstalt sker i regel i anslutning till utgången av minsta tiden. Blandomständigheter som kan föranleda annan bedömning kan nämnas rymningar,misskötta permissioner eller annan misskötsamhet inom anstalten. Förlängningkan också ske, och sker regelmässigt, i fall då vederbörande under anstaltstidbegått brott som efter beslut om ålalsunderlålelse inte föranlett åtal ellerockså prövats av domstol utan att domstol förlängt minsta tiden. praxis sker förlängning i sådana fall dock inte med änhögst , eller den kortaste minsta fid domstolen kan bestämma medstöd av 34 kap. 9 § BrB. I enstaka faU när vederbörande anses farlig,förekommer det att man föranstaltar om psykiatrisk undersökning av den intagneföre överförandet till vård utom anstalt. Detta gäller främstsexualbrottslingar eller våldsbrottslingar som begått upprepade brott underalkoholpåverkan. 1 vissa fall har såväl permissioner som överförande tiU vårdutom anstalt gjorts beroende av t. ex. antabusbehandling. Även för dem som överförtstill vård utom anstalt ställs givetvis vissa krav beträffande skötsamhel.Numera förekommer del dock ylterst sällan att återintagning i anstalt sker pågmnd av misskötsamhet som inte består i återfall i brott (jfr tabell 6).Övervakningstiderna för de internerade är i regel långa, i de flesta fall treår (jfr tabell 8). 7 GäUande bestämmelser om villkorlig frigivning av fängelsedömda, m. m. Avintresse vid en jämförelse mellan fängelse och intemering (se avsnitt 8) är bl.a. de faktiska anstaltstidema i relation fill den brottslighet som olika domaromfattar. För de fängelsedömda kommer här reglema om vUUcorlig frigivning in ibilden. Med hänsyn tiU att den brottslighet som föranleder intemering som regelskulle ha föranlett fängelse eUer mer, om den påföljden i stället hadevalts, är det kriminalvårdsnämndens praxis i ärenden om viUkorlig frigivningsom här är av intresse. 1980/81:76 99 nämligenkriminalvårdsnämnden som prövar frågor om villkorlig frigivning beträffande demsom dömts tiU fängelse . Villkorlig frigivning färske sedan två tredjedelar av strafftiden har avtjänats eller, om särskilda skälföreligger, sedan halva tiden har avtjänats i anstalt. Villkorlig frigivningkan dock inte komma i fråga för dem som avtjänar kortare straffan . (Förslag om en sänkning av har förelagts isamband med förslaget om avskaffande av ungdomsfängelse.) För den somvillkorligt friges skall fastställas en prövotid. Den sk?U vara minst ett ellerhögst eller, om återstående strafftid överstiger , högst fem år.Under prövotiden står den frigivne enligt huvudregeln under övervakning. Häromkan dock bestämmas efter vad som befinns erforderligt. I samband med beslut omvillkoriig frigivning kan meddelas vissa föreskrifter som den frigivne har aftiakfta . Vad gäller den frigivne och hans förhåUanden, sedanviUkoriig frigivning har skett, begränsas framställningen här liUkonstaterandet att vid misskötsamhet kan vaming tilldelas honom eller denvUlkoriiga friheten förklaras förverkad. Sistnämnda åtgärd har den innebördenatt han återtas i avtjäna vad som återstod av strafftiden, närhan villkorligt frigavs. Återstoden av straffet anses då som nytt straff medavseende på frågan om villkorlig frigivning. Vid verkställighet av enbartstraffåterstoden får viUkoriig frigivning dock äga mm oberoende av strafftidenslängd och utan att halva eller två tredjedelar av strafftiden behöver avvaktas.Frigivning kan således i sådant fall ske efter mycket kort anstaltstid. Dömsden frigivne till fängelse för nya brott och förklarar domstolen denvilUcoriigt medgivna friheten förverkad, läggs strafftidema samman och tiderna,då vilUcoriig frigivning åter får ske, beräknas på grundval av den sammanlagdastrafftiden. F. n. kan som principanses gälla att den, som är intagen i anstalt och inte har kommil i åtnjutandeav halvtidsfrigivning, blir villkorligt frigiven på ellerden senare dag då hans frigivningsförhållanden är tUlfredsställande ordnade. Isistnämnda fall beviljas han regelmässigt frigivningspermission fr.o.m. tvåtredjedelsdagen för aU fä tillfälle att själv medverka fill att ordna sinfrigivningssituation.