prop · G40336 · 1980-12-31 00:00:00 — Jag förordar således att i BL och i deövriga banklagama tas in en bestämmelse om alt bank efter tillstånd avregeringen får lämna företag, vars ändamål kan anses vara till nytta förbankväsendet eller det allmänna, kredit mot revers med tillbakaskjutenbetalningsrätt. Enligt bolagsordningarna för de bankägda finansbolagenräknas som eget kapital också s. k. garanlifond, som får uppgå till högst femgånger bolagets aktiekapital. Bestämmelser om garantifond finns inte i BL,eftersom bankaktiebolagen saknar kapitalposter av ifrågavarande slag.Hänvisningen i 7 § LF till 57 § BL innebär alltså i detta avseende attfinansbolagen inte kommer att ha möjlighet att inräkna garantifondsmedel i det upplåningsrältsgrundandekapitalet. 1980/81:36 13 Garantifonderna har bildats genom att aktieägarna harutfärdat förbindelser av innebörd att utfärdaren intill ett visst beloppsvarar för finansbolagets förbindelser. Garantin utlöses för att täcka sådanförlust enligt senasi fastställda balansräkning, som inle kan täckas avbolagets balanserade vinstmedel eller reverser med tillbakaskjuten belalningsrätt,eller för att annars undgå likvidation av bolaget. Aktieägarna har rätt tillbetalning efter finansbolagets samtliga övriga borgenärer. En garantifond i ettfinansbolag intar alltså en mellanställning mellan aktiekapital och reverslånmed tillbakaskjuten betalningsrätt. Med hänsyn härtilldelar jag uppfattningenatt finansbolagen med eget kapital bör fä likställa garantifond intill ettbelopp som motsvarar fem gånger bolagels aktiekapital. En förutsällning för attbolagen skall få tillgodoräkna sig dessa fonder bör dock vara att garantifondernamotsvaras antingen av inbetalda medel eller av en garanlifondsförbin-delse somsvensk bank har utfärdat. Även en förbindelse av någon som bankinspektionengodkänner som garant - t. ex. försäkringsbolag - bör kunna godtas. Genom hänvisningen i 7 § LF till 57 § BL får finansbolagenmed eget kapital jämställa av de medel som reserverats på vissa värderegleringskonton.Detta innebär en utvidgning i förhållande till vad som föreskrivits i de bankägdafinansbolagens bolagsordningar. har utgått ifrån attmed finansbolagens reserver för utlåning skall likställas också överavskrivningpå leasingobjeki. Nägon bestämmelse av det slaget finns inte ibanklagstiftningen. Jag vill i anledning härav framhålla följande. Med finansiell leasing förslås en form av uthyrning av lösegendom. Leasingbolaget är ägare till egendomen och upplåter nyttjanderätt tillkunden. När ett leasingbolag köper in ett leasingobjekt bokförs detta på sammasätt som ett produktionsförelag bokför en maskininvestering. Leasingbolagetsmedverkan är emellertid enbart av finansiell karaktär, varför transaktionen urkalkylsynpunkt kan jämställas med ett län lill kunden. På samma sätt som vidett annuiletslån kan leasingavgiften tänkas uppdelad pä ränta och amortering,varvid amorteringarna kan sägas motsvara avskrivningarna. Avtalet kan intesägas upp av kunden och inte heller av leasingbolaget så länge kunden fullgörsina åtaganden. Leasingbolaget behåller äganderätten till leasingobjektel ochhar normalt ingen säkerhet därutöver. Normalt anpassas avtalstiden efter leasingobjekletsekonomiska livslängd. Efter avtalstidens utgång har leasingobjektet ofta ettbegränsat andrahandsvärde. Med överavskrivning pä leasingobjekt avses skillnadenmellan den årliga bokföringsmässiga avskrivningen och avskrivning enligt plan. Från förelagsekonomisk synpunkt bestäms leasingbolagenskapitalstyrka, förutom av beskattat eget kapital, av den totala summan av obeskaltdereserver. Det är denna summa som i ett krisläge skall fånga upp förluster ochskydda borgenärerna. Skulle en fordran bli nödlidande till följd av att I saml Nr 36 1980/81:36 14 kunden inte kan fullfölja sitt åtagande finns dock flera s.k. säkerhetsvallar, som kan absorbera förlusten. Leasingbolagen kan hålla sigskadeslösa i första hand genom säkerheter i form av borgensåtaganden, ellergenom det restvärde som ligger i leasingobjektet och ibland ålerköpsåtagandenav leverantörer. Är detta inte möjligt, kan förlusten täckas av årets rörelseöverskott.Skulle rörelseöverskollel inte förslå lill full täckning av förlusten, fär värderegleringsreservernalas i anspråk. I nästa led står odisponerade vinstmedel från föregående är,dispositionsfond, reservfond, förlagslånekapital, garantifond, dolda reserveroch aktiekapital. De dolda reserver som utgörs av överavskrivningar päleasingobjekt har samma funktion som värderegleringsreserverna när del gällerall trygga långivarnas medel. Ur långivarnas synpunkt är det likgiltigt med vilkamedel eventuella förluster läcks. Bankerna fick genom lagändring möjlighet att ikapitaltäcknings-sammanhang jämställa av värderegleringsreserverna medeget kapital (prop. 1978/79:190, NU 49, rskr 442). hade denutveckling, dessa reserver undergått under en följd av år, ingående studerats.Banklagsutredningen, vars betänkande - (Ds E 1978:4) Nya kapitaltäckningsreglerför bankerna- låg lill grund för ifrågavarande lagstiftning, hade ingåendeanalyserat förlustrisker i utlåningen, reservernas stabilitet och karaktär avreell konsolidering m. m. Denna analys utvisade att bankernas värderegleringsreserverunder en tioårsperiod förelett en stark och stabil tillväxt. För affärsbankernavar de konstaterade förlusterna i genomsnitt av detårliga rörelseöverskottet. En väsentlig del av dessa reserver ansågs därförutgöra ett varaktigt konsolideringskapital. Enförutsättning för att överavskrivning pä leasingobjekt skall få jämställas med värderegleringsreserverna är att de mot överavskrivningen svarande reserverna inte kraftigt reduceras eller försvinner alltefter inträf fade förluster eller ändrad praxis i fräga om behovet av säkerhetsmarginaler. 1 regel torde förlusterna täckas av avskrivningarna enligt plan. Ifrågavarande dolda reserver kan därför ofta betraktas som konsolideringskapilal. lertid kan ett leasingobjekt drabbas av en värdeminskning, som är slörre än som förutsattes i avskrivningsplanen. Marknadsvärdet pä en maskin kan falla kraftigt i pris till följd av ett oförutsett tekniskt genombrott. Det tordeäven i övrigt vara svårt att avgöra hur stora de dolda reserverna är. Detla gäller särskilt i fräga om leasingobjekt som har en begränsad andrahandsmarknad. Nägon närmare analys av förlustriskerna i leasingrörelse och vilken siabilitet de dolda reserverna har föreligger över huvud inte. Jag anser all slutlig ställning inte kan tas i den föreliggande frågan utan tillgång lill en sådan utredning. 1 likhet med bankinspektionen är jag inle beredd att nu stödja förslaget till ändring av 7 § LF i denna del. Jag avser emellertid alt föreslå regeringen att uppdra åt inspektionen att utreda frågan. Innan utredningen kan verkställas, bör viss erfarenhet föreligga. Därefter får frågan tas upp på nytt, * 1980/81:36 15 Enligt finansbolagens förening bör, som har framgått avdet föregående, medel som finns i bolagets ka.ssa eller innestår hosriksbanken, , bankaktiebolag, sparbank, ceniralkassa förjordbrukskredit och på postgiro utgöra grund för upplåningsrätt på så sätt attbolaget får låna upp medel till motsvarande belopp. Vad sålunda föresläsöverensstämmer med vad som föreskrivs i de bankägda finansbolagensbolagsordningar. Enligt banklagstiftningen krävs inte heller någonkapitaltäckning för dessa medel. Mot bakgrund härav förordar jag att förslageti denna del genomförs. Med hänsyn till alt kredilakliebolag i kapitalläckningssammanhang jämställsmed bankaktiebolag bör som bankföreningen föreslagit även fordran på sådantbolag utgöra grund för upplåningsrätt. Upplåning mot garanti av slalen eller av bank bör i likhetmed vad föreslagit få avräknas frän övrig upplåning. Finansbolagens förenings förslag enligt vilket lån tillannat ftnansbolag inte skall belasta upplåningsrätten har inte mött någonerinran från remissinstansernas sida. Bankinspekfionen har dock framhållit attmedelsanskaffning för ett annat finansbolags behov inte i och för sig bör varaen verksamhet för finansbolag och att denna upplåningsrällsregd därför främstbör avse lån mellan koncernbolag och andra "intressebolag", t, ex, i likvidiletsreglerandesyfte. Enligt min mening faller frågan i vad mån län bör förekomma mellanfinansbolag under bankinspektionens övervakning av sundheten i finansbolagens verksamhei,Alla lån till annat finansbolag bör oavsett ändamålet behandlas lika i upplåningsrällshänseende.Jag förordar att lån till annat finansbolag inte skall belasta del utlånandefinansbolagels upplåningsrält, vilket kan ske genom att det senare bolagetmedges låna upp medel intill motsvarande belopp. De garantiförbindelser som finansbolagen utfärdar har intebelastat upplåningsrätten enligt de bankägda finansbolagens bolagsordningar.Bankernas motsvarande garantier är dock underkastade krav på kapitaltäckning,I 57 § BL föreskrivs att garantiförbindelser som är knutna till kreditgivningskall las upp lill sitt nominella belopp och övriga garantier - efter lagändrigär 1979-lill halva sitt nominella belopp. Anledningen till denna åtskillnad ärall förlustriskerna visat sig vara mindre i fråga om garantier som inte harsamband med kreditgivning. Det finns ett behov av alt också reglera i vilkenomfattning finansbolagen lämnar garantiutfästelser. Som framgått hargarantiförbindelser i banklagstiftningen i princip jämställts med utlåning. Enmotsvarande reglering av finansbolagens garantigivning kan på ett naturligtsätt endast ske genom att garantierna jämställs med dessa bolags upplåning, Ilikhet med bankinspektionen, riksbanksfullmäktige och banklagsulredningenanser jag därför att finansbolagens upplåningsrält bör belastas även med summanav de garantiförbindelser som finansbolagen ingår. Som banklagsutredningen harframhållit saknas det dock anledning att skilja på s, k, kreditgarantier ochandra garantier, eftersom banklagarnas kapitaltäckningsregler till skillnad Prop.1980/81:36 16 från 7 § LF bygger pä ett system med olika riskklasser.Regeln i 7 S LF är en enkel uppläningsregel som i princip förutsätter enlikformig behandling av all utlåning. Med hänsyn till det sagda förordar jagatt garantiutfästelser av finansbolag i 7 § LF generellt jämställs medupplåning. Ett särskilt problem kan dock i detta sammanhang uppkommaför finansbolag som sysslar med s, k, factoring, dvs, belåning eller köp avfakturafordringar. Vid exportfacloring är det inte ovanligt att finansbolagetförvärvar den svenske exportörens faklurafordringar men alt denne inle skallerhålla betalning för fordringarna, förrän köparen har betalt eller harunderlåtit alt betala i rätt tid (fakturaköp utan förskott), Fakluraköp utanförskott förekommer ocksä när förelag, som har en begränsad förmåga att tarisker, till ett finansbolag överlåter fordringar på köpare inom Sverige.Finansbolaget tar i dessa fall på sig en kreditrisk. Enligt min mening fär ett sädantrisklagande betraktas som en form av garanti, som skall jämställas medupplåning enligt den föreslagna regeln i 7 § LF. När del gäller sådanafakturaköp är det dock angeläget att tillämpningen av upplåningsrättsreglernaom möjligt inte fördyrar finansbolagets tjänster och därmed försvårar för dematt biträda sina kunder, av vilka flertalet utgör små eller medelstora förelag.Eftersomfakluraköp utan förskoll utgör garantier utan samband med kreditgivning, börden skillnad som görs i fräga om bankernas garantiförbindelser-dvs. attgarantier utan samband med kreditigivning får las upp till halva sitt nominellabelopp - kunna beaktas för finansbolagens del på det sättet allbankinspektionen kan medge finansbolag, som ingår fakturaköp utan förskott,dispens enligt 7 S LF. Flera finansbolag kan bilda en koncern. Därvid förekommerdet alt moderbolaget i princip svarar för hela upplåningen i koncernen, medandotterbolagen själva inle lånar upp några medel utifrån utan endast lånar ulmedel som moderbolaget tillför dem. Upplåningsrält har dä i princip beräknatspä summa eget kapital för alla bolag inom koncernen. 1 andra fall kan externupplåning länkas förekomma i flera bolag inom koncernen. Förkoncernförhållanden av olika slag krävs en särskild regel. Jag föreslår alldenna utformas sä alt bankinspektionen ges möjlighet att i det särskilda falletföreskriva att upplåningsrält skall beräknas gemensamt för bolagen inomkoncernen. Dessa föreskrifter skall utformas i överensstämmelse med de reglersom gäller för ett fristående finansbolag. Koncernen som helhet bör i principkunna likställas med ett fristående bolag i upplåningsrällshänseende. Vad jag har föreslagit i detla avsnitt föranlederändringar i såväl LF som banklagarna. I fräga om den lagtekniska lösningenansluter jag mig i stort sett till det förslag banklagsutredningen har lagtfram. Av vad jag tidigare anfört framgår att några justeringar och tillägg börgöras. De föreslagna lagändringarna bör träda i kraft den 1januari 1981. 1 övergångsbestämmelserna lill LF föreskrivs som tidigare nämntsall företag som vid lagens ikraftträdande drev finansieringsverksamhet och sominte 1980/81:36 17 uppfyller kravet pä egel kapital likväl får fortsättaverksamheten till utgången av . Jag förordar att den nya uppläningsrätlsregdnkombineras med en motsvarande övergångsbestämmelse. Detta innebär attfinansbolag, som inte uppfyller det angivna kapitalkravel,ulan hinder av detta får fortsätta verksamheten lill utgången av år 1982.Emellertid har det visat sig att det finns alldeles speciella fall där en ännulängre övergångstid kan behövas. För sädana fall bör en möjlighel öppnas förett finansbolag alt fortsätta verksamheten ocksä efler utgången av är 1982. Jagföreslår därför att bankinspektionen -om synnerliga skäl föreligger-får meddeladispens för fortsatt verksamhet. Dispens bör dock inte få omfatta äntill utgången av är 1984. I banklagarna infördes fr. o. m. enrätt för bankinsti-tuten'att ge ut egna obligationer (prop. 1978/79:165, NU1979/80:10. rskr 1979/80:62, SFS 1979:1050, 1051 och 1052). Bestämmelsernafinns för affärsbankerna i 66 § BL, för sparbankerna i 35 § lagen (1955:416) omsparbanker (SPL) och för föreningsbankerna i 42a S lagen (1956:216) omjordbrukskasserörelsen (JKL). Bestämmelserna är enhetligt utformade för de tre bankinstitutsgruppernaoch innebär att obligationer med en löptid av högst ett är, s. k. bankcertifikat,får ges ut utan begränsning. 1 fråga om obligationer med längre löptid - docklängst vid utgivning i -gäller att de får utfärdas till ettbelopp som motsvarar högsl av bankens inlåning från allmänheten. Föredraganden underströk i prop. 1978/79:165 attbankobligationerna borde introduceras försiktigt på grund av osäkerheten omeffekterna på obligationsmarknaden. Effekterna borde studeras noga och ell takför en banks totala skulder i form av bankobligationer borde sättas (prop. Under riksdagsbehandlingen av propositionen hemställdebankföreningen hos näringsutskottet, att obligationer som bank emitterar iutlandet inte borde medräknas vid tillämpningen av treprocentsregeln.Bankföreningen pekade därvid på att motivet för den föreslagna begränsningentorde ha varit omsorgen om den svenska kapitalmarknaden. Utskottet fann inle skäl att förorda någon ändring utantillstyrkte propositionen i denna del (NU s. 29). Utskottet förutsatte attbankobligationer med längre löptid än under ett begynnelseskede skullekomma att utges i relativt begränsad omfattning och att begränsningen därförknappast skulle medföra någon påtaglig restriktion för bankerna. Skulle delvisa sig att treprocentsregeln på ett olyckligt sätt skulle påverka bankernasmöjligheter till upplåning utomlands, borde den dock enligt utskottetomedelbart kunna omprövas. beslöt i enlighet med utskottetsutlåtande. 1980/81:36 18 har i sin skrivelse till regeringenframhållit all den upplåning mot obligationer, inte minst utomlands, som kommilliil stånd eller planeras snabbt tar i anspråk den medgivna kvoten på 3 %.Exempelvis haren av de större medlemsbankerna, vars obligationsutgivning f. n.uppgår till omkring 200 milj. kr. i utlandet, redan förbrukat av sinkvot. Enligt föreningens mening kan utgivande av obligationer päden utländska marknaden inte påverka den svenska kredilmarknaden i annan mån änriksbanken särskilt medger. Allt som bankerna lånar i utlandet lånas ul iutländsk valuta till svenska kredittagare. För detta behövs enligt valutaregleringenriksbankens tillständ. anför all i nuvarandebytesbalansläge och för avsevärd tid framåt lorde vara intresserad av allupplåning sker i utlandet. Mol denna bakgrund har föreningen hemställt alt emissionutomlands av bankobligalioner bör få ske vid sidan av den gällande treprocentsregeln. Remissinstanserna har, med undantag av en reservant blandriksbanksfullmäktige, tillstyrkt bankföreningens framställning. Flera remissinslanserhar givit uttryck för den uppfattningen, all begränsningsregeln relativt snartkommer att försvåra bankernas möjligheter lill upplåning utomlands och att ensådan utveckling inte är önskvärd med hänsyn till den betalningsbalanssituationsom f. n. befinner sig i. Enligl reservantenhos riksbanksfullmäktigehar inte påvisats några sådana olägenheter som bör föranleda en omprövning av treprocentsregeln. För egen del vill jag framhålla följande. Den införda begränsningsregeln motiverades av omtanken omden svenska kapitalmarknaden. Man ville introducera bankobligalionerna med enviss försiktighet. Några närmare erfarenheter av bankernas obligationsutgivningpå den inhemska marknaden saknas . Det är därför för tidigt alt söka bedömaeffekterna på den svenska kapitalmarknaden. Treprocenis-gränsen bör därför t.v. gälla i varje fall för den inhemska marknaden. När det gäller den utländskakapitalmarknaden är situationen emellertid en annan. Affärsbankernahar utnyttjat rätlen att utge obligationer utomlands och för deras del kan treprocentsutrymmetinom en snar framtid visa sig vara för litet. I den betalningsbalanssituationsom f. n. befinner sig i är del, som majoriteten i riksbanksfullmäktigeframhållit, myckel angeläget all de svenska bankerna aktivt kan bidra till denupplåning utomlands som är erforderlig. Jag delar riksbanksfullmäktigesuppfattning all del dessulom är angeläget att de svenska bankernas utländskaupplåning blir av så långfristig karaktär som möjligt. Korlfristigheten iupplåningen har nämligen utgjort ett visst problem för bankerna, eftersom delån de har lämnat i utländsk valuta väsentligen har varit långfristiga.Möjligheten till emission av obligationer i utlandet är ägnad att minska dettaproblem. framhållit bör i sammanhanget även beaktasall ökade möjligheter för de 1980/81:36 19 svenska bankerna att själva emittera obligationslån påutländska marknader bör kunna ge bankerna erfarenheter av värde för att äneffektivare kunna stödja statens egen upplåning. I likhet med remissinstanserna förordar jag därför altemission utomlands av bankobligationer bör få ske vid sidan av den gällande treprocentsregeln.Detta bör - med hänsyn till att det är önskvärt med en enhetlig behandling-gälla för samtliga bankinstitut. Vad jag nu har föreslagit föranleder ändringar i 66 § BL,35 S SPL och 42a § JKL. I enlighet med vad jag nu har anfört har inom ekonoinidepartementelupprättats förslag till 1. lag om ändringi lagen (1980:2) om finansbolag, 2. lag om ändringi lagen (1955:183) om bankrörelse. 3. lag om ändringi lagen (1955:416) om sparbanker. 4. lag omändring i lagen (1956:216) om jordbrukskasserörelsen. Lagförslagen bör fogastill regeringsprotokollel i detla ärende bilaga Jag hemställer att lagrådets yttrande inhämtas överlagförslagen. Regeringen beslutar i enlighet med föredragandenshemställan. ' Bilagan med lagförslagen har uteslutits här. Förslagenär likalydande med dem som är fogade till propositionen. 1980/81:36 20 Remissinstanserna tillstyrker eller har ingel att erinramot Finansbolagens förenings förslag i dess huvuddrag. Bankinspektionenavstyrker dock förslaget att jämställa överavskrivningar på leasingobjekt med värderegleringsreservervid tillämpningen av 7 § LF. Det remitterade förslagel till ändring av 7 § lagen(1980:2) om finansbolag syftar till att ge finansbolagen ökad jämställdhel medbankerna och befintliga bankägda finansförelag såvitt gäller soliditetskrav.Sålunda skall enligt förslaget medel som finns i bolagels kassa eller innestårhos , , inländskt bankakfiebolag, sparbank,centralkassa för jordbrukskredit och på postgiro ej belasta upplåningsrätlen(ej kräva kapilaltäckning). Vidare skall enligl förslagel vid beräkning avupplåningsrätten säsom eget kapital få räknas garanlifond intill ett beloppmotsvarande fem gånger bolagets aktiekapital. Vad sålunda föreslås motsvararbanklagstiftningen eller praxis betr. jämförbara insfitut och föranleder ejnågon erinran från inspektionens sida. Alt - säsom föreslås - garantifond skallmotsvaras av antingen inbetalda medel eller garantiförbindelser utfärdade avsvensk bank bör anges i bolagsordningen för finansbolag. innefattar den begärda lagändringen bestämmelsersom tar sikte på finansbolagens speciella förhållanden. Lån till annatfinansbolag skall enligt förslaget inle belasta upplåningsrätlen. Skälet härförskulle närmast vara den trygghet som ligger i gällande soliditetskrav förmottagaren. Jfr medel som placeras i bankinstitut. I sistnämnt avseende inställer sig möjligen frågan hur mani fråga om kapitaltäckning skall se på det omvända förhållandet nämligen banksutlåning till finansbolag. Jfr möjligheten för bank all efler regeringensmedgivande likställa bankägl finansbolag med kreditakfiebolag såvitt gällerkapitaltäckning (57 § första stycket A 3 banklagen). Genom hänvisningen i 59 §första stycket 1, får den här ifrågavarande bestämmelsen betydelse också för bankäglfinansbolags möjlighet att få kredit utan säkerhet i bank. Måhända skulle del isammanhanget finnas anledning aktualisera frågan huruvida den omständighetenatt finansbolagen ställs under särskild lagstiftning medförande bl. a.särskilda soliditetskrav och direki tillsyn av bankinspektionen bör föranledaalt bolagen inordnas i den krets av banker, kreditaktiebolag m. fl. som säkerhetsmässigtansetts böra inta en särställning inte bara sinsemellan utan ocksä iförhällande till försäkringsbolag, kapitalplacerande institutioner m. fl.Emellertid anser inspektionen alt denna fråga bör anstå fills ytterligareerfarenhet vunnits av finansbolagens verksamhet. Finansbolagen kommer trols denlegala regleringen att utgöra en mycket heterogen grupp. Erfarenheten lordesenare få ge vid handen i vad män finansbolagen bör fä sådan status såsom kredifinstitutsom här avses. Närmast skulle därvid kunna länkas en lösning med ettprövningsförfarande 1980/81:36 21 av liknande slag som tillämpas belräffande de bankägdaföretagen. Mot denangivna bakgrunden synes kunna godtas en lösning som innebär altfinansbolag inle behöver belasta sin upplåningsrätt med belopp som svarar motutlåning till annat finansbolag. En sådan regel bör främst avse lån mellankoncernbolag och andra "intressebolag" t. ex. i likvidiletsreglerandesyfte. Medelsanskaffning för annat finansbolags behov bör inte i och för sigvara en verksamhei för finansbolag. Denförevarande framställningen gäller även frägan om tillgodoräknande av ickepublika förlagsbevis. Termen förlagsbevis avser enligt banklagstiftningen förden allmänna rörelsen avsedda förskrivningar och skulle alltså inte täcka insådan förbindelse med rätt lill betalning först efter ulfärdarens övrigafordringsägare som finansbolag ingär med viss långivare. Inspektionen delaruppfattningen att sådant "enstaka förlagsbevis" varom här är frågabör få jämställas med förlagsbevis i vedertagen mening. I sammanhanget börframhållas det angelägna i att upplåningsrältsgrundande förlagslän harbetryggande marginaler i fråga om återstående löplid. Denföreliggande framställningen utgär frän att med reserver för utlåning m. m.enligt 57 § banklagen får likställas överavskrivning på leasingobjeki. Ianledning härav får inspektionen anföra följande. Möjlighetenför bankerna att i kapitaltäckningsavseende i viss utsträckning tillgodoräknasina värderegleringsreserver infördes .