prop · G403165 · 1980-12-31 00:00:00 — anmärker,att det inle framgår klart om generalplaneanläggningar skall finansieras genomtaxeavgifter eller på annat sätt. Då dessa anläggningar betjänar hela ellerstora delar av kommunen anser styrelsen att stora svårigheter kan uppstå attbestämma den nytta en fastighet härav anläggningen. Enligt styrelsen börgeneralplaneanläggningar därför finansieras på annat sätl än via taxa.Länsbostadsnämnderna i , , , ochNorrbottens län framför liknande synpunkter. kommun efterlyser enutförligare diskussion om vilka anläggningar som skall skatte- respektive ävgiftsfinansieras.Överlantmäturemyndigheten i framhåller, atl nyttan av utbyggnadav en genomfarts- eller mataried, byggande av speciella gång- och cykelvägareller byggande av vägar till rekreations- och fritidsområden är svår attrelatera till vissa fasligheter och även fill fastighets-ägarekollektivel i sinhelhet. Vägverkethar tagit upp en fråga som hör samman med frågan om vilka vägar som tas med näravgiftsunderlaget räknas fram. Verket pekar på att det kan förekomma, då statenär väghållare inom sladsplanelagl område, att en omläggning av allmän vägönskas bl. a. för att ge lämpligt utrymme för tillkommande bebyggelse. Även isådana fall anser att kommunen bör ges möjlighet att ta ut en avgiftav de fastighetsägare, som har nytta av åtgärden. Detta både av rättviseskäloch för att ge bättre fömtsätt- 1980/81:165 92 Kommunen har i sin tur sedan skyldighet att lämna bidragtill staten för byggandet av vägen. har uttalat liknandesynpunkter. Närdet gäller frågan om vilka kostnader som hör till väg- och gatuhållning ochsålunda får ingå i koslnadsunderiagel uttalar TCO, aU det finns behov av aUange hur kommunernas självkostnad kan beräknas och Hyresgästernas riksförbundpekar på att det i fråga om taxesältning enligt valagen råder oklarhet bl. a.om vilka kostnader som får läggas till gmnd för självkostnadsbaserade taxor. NBDoch NTD har i samband med frågan om generalplanekostnadernas finansiering uUalat,aft om man löser finansieringen genom aU slå ut kostnaden påfastighetsbeståndet skall lagen ocksä definiera tidpunkt lill vilken självkosinadsvärdetfår hänföras - historiskt värde, aleranskaffningsvärde etc. - och principerför räntebelastning. Delegationerna anför, att definitionen av självkoslnadenblir särskilt betydelsefull för avgiftens storlek när man rör sig med sålånglivade investeringar som en kommuns gatunät. anser, att markägare och andra kommuninvånaremåste erhålla möjligheter aft tillsammans med kommunen diskutera och bestämmaden maximala respektive minimala väg-och gatustandarden som de skall vara medatt betala. Under alla förhållanden, menar föreningen, måste de framtidareglerna definiera vilken maximal standard, som skall kunna ingå idebiteringsunderlaget. Va-nämndenpåpekar, att gatukoslnadsulredningen vid sin genomgång av vad som kan tänkasingå i kostnaderna för gatuhållningen nämner bl. a. kostnader fördetaljplaneläggning, gmndundersökningar och fastighetsbildning m. m. Nämndenuttalar, att den fömtsätter att de angivna kostnaderna medräknas endast tillden del de kan anses hänförliga till själva gatubyggandet. Någrakommuner har angivit vissa kostnadsposter som de anser bör anges uttryckligensom ersältningsgilla. och kommuner har sålunda föreslagit, attdet i lagtexten klart skall utsägas att underhåll, reparation och energiförsöijningav vägbelysning hör till drift av kommunväg. kommun vill också haändring av lagtexten så att den bättre beskriver också anordningar som ingår itorg, park och annan allmän plats. Kommunen menar vidare atträttegångskostnader för förvärv av gatumark bör ingå i de ersältningsgillakostnaderna. kommun anser, atl kostnader för stabilitetsbefrämjandeåtgärder skall få inräknas bland ersältningsgilla kostnader. 1980/81:165 93 Någraremissinstanser har tagit upp begreppet nytta till särskild behandling. Sveahovrätt anför, att den inte hju" någon erinran mot en regel av innebörd, atlsamtliga fastigheter inom ett tätbebyggt område skall anses ha nytta av helavägnätet om inte godtagbara objektiva skäl talar mot det. Hovrätten anser, attuttrycket "område där tätbebyggelse föreligger" (26 §) dock böromskrivas så att det mera precist anger vilka slag av områden som avses medregeln. Fordringarna på vilka omständigheter som skall kunna godtas somundantag från den generella ramen bör, uttalar hovrätten, inte vara alltförstränga. framhållersvårigheten av fördelning av avgiftsskyldigheten till fastigheter som har nyttaav väghållning. Föreningen anför, att nyttan inte kan mätas i detta fall somexempelvis vatten. Avtalsreglering får enligl föreningen fömtsättas kunna skeför speciella fastigheter (industri, skog m. fl.). För att komma närmarenyttobegreppet för bostadsdelen av fastighetsbeståndet är det enligtföreningen mycket som talar för att krav riktas mot fast egendom viktad medhänsyn till nyttjandet av gatuhållningen, en taxekonstmktion som tar fasta pålikvärdigt boende oberoende av hustyp. Föreningen anför vidare följande; Dengamla gatukostnadslagstiftningen byggde på nyttobegreppet tomt vilket varalltför ensidigt. föreslagen lagstiftning bygger på en bedömning av denblivande tomtens eller fastighetens fördelar av det samlade gatunätet. Alla ikommunen belägna fastigheter torde sålunda kunna anses ha nytta av väghållningen,taxekonstruktionen anger skillnader. En stor och svår fråga är hur områdessamfällighetema,parkerna, konstmktio-nema, administrationen m.m. skall fördelas på områden,etc. så atl avgiftsuttaget blir rimligt för den enskilde. -ansluter till vägutredningen angående nyttobegreppet.Inom en tätort bör således samlliga fastigheter ha någon nytta av helavägnätet. För områden med stadsplan torde detta synsätt vara än mervälmotiverat. - Med erfarenhet från förtätnings- och fömyelseområden kan dockvisas att det vid vidgning och uppmstning av redan befintliga vägar ofta ärsvårt all för fastighetsägaren påvisa den fördel han har av nya gatuarbetengenom påbyggande av det äldre vägnätet. Nyttobegreppet (nytta och fördel) bördärför definieras klarare i lagen eller förtydligas i en specialmotivering. Ettförtydligande av nyttobegreppet kan minimera skillnaderna i fastighelsägamasoch kommunernas uppfattning om fördel av gata vilket underlättar likabehandling av kommunmedlemmar. anför, att förbundet har förvånats över att gatukostnadsutredningenredovisar så knapphändiga överväganden rörande gmndema för fördelning avkostnaderna mellan olika konsumenter. förordade i sitt principbetänkandeatt kosinadema skulle fördelas efter nytta, någonting som förbundet kritiseradei sill yllrande över detta betänkande. Förbundet anför , attbygglagutredningen 1980/81:165 94 uttaladesitt förord utan särskilt ingående utredningsarbete och att det därför inteborde anses vara möjligt att utan vidare lägga bygglagulredningensprincipiella synpunkler i denna fråga som grund för lagstiftning. Förbundetanför vidare, att detta förhållande också stod klart uttryckt i de urspmngligadirektiven till gatukostnadsutredningen, enligl vilka ulredningen hade att"pröva skälen för att inrikta avgiftssystemet på att åstadkomma enfördelning av kosinadema efter nytta inom större sammanhängande områden".Enligt direktiven skulle utredningen kartlägga oeh utvärdera nuvarande systemoch klarlägga dess brister. Först därefter ansåg sig dåvarandedepartementschefen beredd att ta ställning lill utgångspunkterna för detfortsatta utredningsarbetet. Förbundet påpekar, att ulredningen ficktilläggsdirektiv som innebar att prövningen av skälen för att användanyttobegreppet som kostnadsfördelningsgmnd föll bort. Förbundet anför, att detför sin del har dragit slutsatsen att det är denna genomgripande förändring avutredningens direktiv, som har medfört att betänkandet i dessa delar präglasav oklarhet gränsande lill obegriplighet. anför, att denvanligaste orsaken till kommunalisering av vägar torde bli att de befinns varaav större allmänl inlresse. lorde övertagandet av väghållningen kommaatt avse vägar som är till nytta inte bara för fastighetema i grannskapet utanäven för vägtrafikanter i gemen. Nämnden anför, atl det visserligen fär fömtsättasatt detta senare förhållande kommer att beaktas genom att stat och kommunbidrar till kosinadema för väghållningen och att fastighelsägamasbidragsskyldighet nedbringas i motsvarande mån. Nämnden påpekar, attlagförslaget emellertid utformats så att fastigheterna även i nu åsyftade fallkan påläggas fullt kostnadsansvar för väghållningen. anför vidare,att den ifrågasätter om inte - i syfte att förhindra en sådan konsekvens 27§ första stycket första punkten lagen om kommunvägar bör kompletteras med enföreskrift av innebörd, att fömtom självkostnadsprincipen även fastigheternasfördel av väghållningen skall beaktas när det gäller att bestämma vad somsammanlagt får tas ut i avgifter frän fastigheterna. NBD och NTD påpekar attutredningarna ej ger något klart innehåll åt nyttobegreppet och att begreppetenligt utredningarna bör kunna bestämmas efter en ordning som mer eller mindreschematiskt anger när nytta skall anses föreligga och som medger en praktiskoch nägot så när rättvis fördelning av väghållningsbördan. I fräga om fastigheterinom tätort utgår utredningarna från den fömtsättningen, att samtligafasligheter inom tätorten skall anses ha någon nytta av hela vägnätet, om inteobjektiva skäl talar mot det. Delegationerna anför, att utredningarna såledesfinner slarka skäl för en långt gående utjämning av kosinadema i riklning motlikartade avgiftsnormer för ett enda gatuhållningsomräde för hela kommunen,även om en sådan utjämning skulle få lill följd all avgifterna för fastigheterinom ett visst område blir högre eller lägre än vad de skulle bli omgatuhållningen begränsades till att avse endast detta område. Prop.1980/81:165 95 enligtdelegationerna, att ingenting hindrar att väghållningsavgiften utvecklar sigtill en renodlad fastighetsskatt. Stockholmskommun anför, alt den kostnadsfördelning som skall ske genom taxan blirberoende av de kriterier som uppställs i lagen för vad som skall anses varafaslighets fördel av kommuns gatuhållning. Kommunen påpekar, atl nyltobegreppethärigenom får en vital betydelse för kostnadsfördelningen och därför bordedefinieras i lagen. Om detta inte är möjligt anser kommunen, att begreppet börnärmare klargöras i specialmotivering. Vidare anför kommunen, att erfarenhelervisar att det såväl vid nybyggnad som vidgning av gata är svårt att förfastighetsägaren påvisa den fördel han har av gatuanläggningen. Ettförtydligande av nyttobegreppet kan enligt kommunen minimera skillnaderna ifastighetsägarnas och kommunens uppfattning om fördel av gata samt underlättalika behandhng av kommunmedlemmarna. Domstolarna har, menar kommunen, visatbenägenhet att se restriktivt pä nyltobegreppet. Täbykommun påpekar, att gatukostnadsutredningen ansluter till vägutredningenangående nyttobegreppet och att således samfiiga fastigheter inom en tätort böranses ha någon nytta av vägnätet. I likhel med uppger Täbykommun att erfarenheter från förtätnings-och förnyelseområden visar, alt detvid vidgning och uppmstning av redan befintliga vägar ofta är svårt att förfastighetsägaren påvisa den fördel han har av att det äldre vägnätetförbättras. Även anser att nyttobegreppet därför bör definierasklarare i lagen eller förtydligas i en specialmotivering. FrånMalmö kommuns sida anförs, att de kriterier som skall läggas till gmnd förnyttobegreppet måste definieras noggrannare. Det framhålls, att gjordaerfarenheter av gällande gatukostnadsregler, vilka för sin tillämpning fömtsätteratt fastighets nytta av ifrågavarande gata kan bedömas uppgå till det fordradebeloppet, har visal att svårigheter föreligger att vid en domstolsprövningstyrka nyttan. Sveahovrätt instämmer i vägutredningens uppfattning, att ett väghållningsområdemed fördel kan göras stort om en differentierad taxa tillämpas. Hovrättenanför emellertid atl förhållandena i det enskilda fallet å andra sidan kan varasådana, att ett väghållningsområde lämpligen bör sammanfalla med etl byggnadsplaneomräde.Enligt hovrätten kan det ibland förekomma situationer som motiverar atlväghållningsområdet görs mindre än planomrädel, t.ex. om skötseln av störreparkområden eller annan allmän plats som utnyttjas av ett stort antalutomstående inte bör bekostas genom avgiftsuttag från fastighetsägama. Enligthovrätten torde i det sistnämnda fallet en rättvis avgiftsdifferentiering intealltid kunna uppnås. Lantmäteriverketanmärker, alt frågan om avgränsning av väghållnings- 1980/81:165 96 områdeinom vilket avgifter skall tas ut har nära samband med taxefrågan och att den iförfattningen i och för sig skulle kunna lösas utan egentlig specialregleringav förfarandet. Verket hänvisar härvid till bestämmelserna omverksamhetsområde i lagen om allmänna vatten- och avloppsanläggningar. Om ettsärskilt förfarande för avgränsningen tas upp anser verkel, att förfarandet börutformas så att det blir möjligt alt kombinera behandlingen av avgränsningsfråganmed behandlingen av frågan om ianspråktagande av vägmark i fall då detla ärrationellt. Överlantmäturemyndigheteni Kristianstuds lån anför, att den delar galukostnadsutredningens uppfattning, atlväghållningsområdet med hänsyn till kravet på likställighet mellankommunmedlemmarna, bl. a. avseende möjligheten att ta ut avgift för väghållningenäven inom områden med stadsplan, bör bestämmas oberoende av planförhållandena. Göteborgskommun anser, att olika väghållningsområden bör kunna tillämpas för bygganderespektive drift av kommunväg. anför följande; "Kommunenmotsätter sig vägutredningens synpunkter att övervägande skäl skulle tala föratt det kommunala vägnätet bör ingå i ett enda område med likartad taxesättningoch anser att även i en förhållandevis liten kommun föreligger så storskillnad i standard och behov, att en enhetiig taxesättning vore omöjlig." SKTFanför att den tolkar kommunvägslagen så att möjligheten till deluppgörelser medspecialfastigheter kan hållas öppen och att ett temporärt väghållningsområdekan upprättas för vatje område som exploateras eller saneras. Inomväghållningsområdet uttages avgifler för byggande av gator, allmänna platser m.m. Efler det atl utbyggnaden genomförts skall, enligt föreningen, det temporäraväghållningsområdet inte kvarstå utan anläggningarna skall hänföras lill ettpermanent väghällningområde. Föreningen menar att detta permanenta områdeskall kunna omfalta hela kommunen och gälla för byggande av övergripandeanläggningar samt eventuellt för drift av hela kommunvägnätet. Sveuhovrätt anför, att det är betydligt svårare att komma fram lill en rättvismetod att beräkna nyttan när det gäller en väg än när det är fråga om t. ex.sådana nyttigheter som och el, där förbrukningen kan mätas. I vägutredningensbetänkande redovisas med utgångspunkt bl.a. från erfarenheterna av hurnyttobegreppet bestämls vid tillämpning av va-lagen och i fråga om vågföreningsvägar, ätskilliga situationer då olika laxenormer kan användas. I betänkandetframhålls dock alt där så är möjligt bör en gemensam norm eftersträvas.Hovrätten anför, all det naturligtvis i och för sig är tillfredsställande omett taxesystem kan nyanseras med hänsyn lill skiftande förhållanden. I mångafall torde det dock enligt hovrätten vara mycket svårt alt konstmera en sådantaxa utan att den blir invecklad och svårbegriplig. En enhetlig norm kan, menarhovrätten, å andra sidan 1980/81:165 97 visserligenvara enkel atl tillämpa och överblickbar för fastighetsägarna men kanförmodligen i det enskilda fallet inte alllid erbjuda en rättvis fördelning avväghållningsbördan. anmärker,att de föreslagna gmndema för avgiftsskyldighet och taxeuppbyggnad medva-lagen som förebild är mycket allmänt hållna och alt de inte ger någon konkrelvägledning vare sig för indelningen i väghållningsområden eller föravgiftsfördelningen mellan olika områden och fastigheter. Motivet för dennalösning anges i utredningen vara, att det är angeläget att kommunerna fårmöjlighet alt med hänsyn till sina förhållanden själva bestämma lämpligavgiftsform inom ramen för rättvisa och billighet. förklarar,att det inte har någon erinran i och för sig mot detta motiv och fortsätter: Detbör emellertid inte förbises att tillämpningen av så allmänt hållna regler ocksåinnebär problem. För att kommunerna över huvud laget skall kunna administreraavgiftssystemet lill rimliga kostnader behövs troligtvis storaväghållningsområden. Taxan måste vara enkel och schablonartad. En schablonartadtaxa för vägar är troligen inte lika lätt alt utforma och få gehör för som entaxa för vatten och avlopp, där förbmkningen kan mätas. Förväghållningskostnader finns som vägutredningen funnit inte möjligheter atlåstadkomma en taxa gmndad pä mätning. nämner i motiven (s.170) olika tänkbara fördelningsgmnder och anger i sammanhanget en fördelningefter taxeringsvärden som en användbar fördelningsnorm när annan lämplig normsaknas. Enligt LMV:s uppfattning kan fastigheternas värden godtas som enprincipiellt rimlig norm för fördelning av väghållningskostnader i de flestatyper av områden som del här kan bli fråga om. Som uttryck för värdena kanlämpligen taxeringsvärdena användas. Taxeringsvärdena har i den gällandelagstiftningen angetts som huvudnorm för kostnadsfördelningen inom vägföreningar.För att undvika en flora av mer eller mindre invecklade beräkningssätt bör manslå fast denna fördelningsgmnd som huvudnorm också i den nu aktuella lagen. Ensådan insats av lagstiftaren kommer att bespara kommunerna åtskilliga bekymmernär det gäller utformningen av taxorna. Principen om taxeringsvärdena somhuvudnorm bör av praktiska skäl tillämpas pä det sättet att avgiflena sättslika inom förhållandevis stora taxeringsvärdeinlervall, avpassade på sådant sätlatl avgifterna inte behöver ändras alltför ofta. Vidare bör avsteg fråntaxeringsvärdena kunna göras i den mån kommunen finner skäl för detla. a.bör i överensstämmelse med vad som är föreslaget möjlighet finnas alt träffaavtal om avgifterna, t.ex. genom klausul i exploateringsavtal. För fastighetersom saknar taxeringsvärden, vilket bl. a. är fallet för vissa kommunalabyggnader, bör vid tillämpning av en fördelningsnorm gmndad pä taxeringsvärdenfastställas särskilt värde enligt samma principer som gäller förfastighetstaxeringen. Sådana särskilda värden kan lämpligen bestämmas genomfastighetsbildningsmyndighetens försorg. anför, atl förbundet ställt sig undrande införgatukostnadsutredningens konstaterande atl erfarenheterna av laxesättningbaserad på den nuvarande va-lagstiftningen är goda, och förklarar, att 7 1980/81. 1980/81:165 98 förbundethar helt andra erfarenheter. Förbundet har tillsammans med HSB:s riksförbundstuderat laxeulfallet i ett stort antal kommuner och därvid funnit belydandeskillnader. Enligt kan dessa skillnader knappasiförklaras enbart av olika kostnadsfömlsältning-ar utan måste framför allt beropå betydande olikheter i tillämpningen av nuvarande lagstiftning. Förbundetanför också atl det enligl dess erfarenheter råder slor oklarhet om hurbestämmelserna om taxesättning skall tolkas, både vad gäller frågan om vilkakostnader som får läggas till grund för självkostnadsbaserade taxor och fråganom vilken fördelning mellan konsumentgrupperna som lagstiftningen avser. Vidareanför förbundel, att del har funnit det myckel intressant att gatukoslnadsulredningenhar förordat den s.k. mälardalstaxan med hänsyn lill att den taxan närmast är atlbetrakta som ett undantag från vad som i allmänhet tillämpas i kommunerna. Förbundelanger, alt den taxan har tillkommit närmast i syfte alt finna en avgiftsfördelningsmelodsom inte utgär från principen om fördelning efter nytta, utan snarare frånprincipen om fördelning efter faktiska kostnader. Förbundet konstaterar dock,alt den taxan gett ett från konsumentsynpunkt gynnsamt utfall ijämförelse med andra laxekonstruklioner. Förbundet anför vidare, atl detföreligger ett starkt behov av atl se över principerna för finansiering avkommunala verksamheter. anför, alt föreningenser del som en fördel alt relalivi stor frihet har lämnats när det gällerutformning av taxan. Därigenom kan den, menar föreningen, utformas på ettsådant sätt att kravel pä rättvisa tillgodoses under varierande fömtsättningar.För alt få viss samstämmighet beträffande utformningen av taxan anserföreningen, att del skulle vara värdefullt om kommunförbundel utformar ett normalförslagtill taxa med anslutande tillämpningsföreskrifter. Administrationen skulle,enligt föreningen, kunna minskas om fördelningsyla för byggnader räknades likai va- och galulaxa. I den mån anläggningskostnader inom slörre områden skallfördelas mellan berörda fastigheter anser föreningen, alt del uppkommer riskför all den enskilda fastighetsägaren vid flera olika tillfällen debilerasanläggningsavgift. När det gäller värdet av gamla väghållningsområden ochgenomförda nyexploateringsområden, som kommer att ingå i nytt stortväghållningsområde, blir det enligt föreningen en knäckfräga att bedöma"avdragsbeloppens" storlek. Föreningen anser, atl del skulle varaönskvärt all det angavs vilka kriterier som skall tillämpas, och undrar, om dett.ex. är möjligt att kräva fastighetsägare i nytt väghållningsområde med fullt kör-baragamla vägar utan att kommunen gjort någon motprestation. anser, att en taxa som uppfyller kraven enligt lagförslagetendast kan tas fram efter särskild utredning av förhållandena inom respektiveväghållningsområde. Normaltaxor och liknande schablonartade normer anses inlekunna tillämpas. Va-nämndenanför, att vad gatukostnadsutredningen anfört om utformning av taxa ipraktiken kan uppfattas som en rekommendation att välja Prop.1980/81:165 99 visslyp av taxa. Nämnden framhåller atl det är vanskligt att göra sådanarekommendationer, bl. a. med hänsyn till alt de lokala förhållandena varierarså avsevärt. Lysekilskommun uttalar, all taxesättning enbart grundad på fastigheternastaxeringsvärde är tillämplig och rättvis enbart i del fall ingen ellerobetydlig utomstående irafik nyttjar vägen. Kommunen anför, att taxan med utgångspunklfrån taxeringsvärdena bör, som ofta är fallel, grundas på vägda andelslaldär hänsyn las lill allmän trafik och fastigheternas nytta. Ange kommun anser, allklarare regler bör utformas för en taxas konstmkfion i syfte att skapalikformighet kommuner emellan och all i görligaste mån undvika tvister vidtillämpningen av lagen i kostnadsfördelningsfrågor. Kommunen menar, att detklarare bör framgå all förnyelseavgift skall kunna uttagas i form av årligavgift. Luleåkommun anser, att del måste ses som en fördel att kommunerna ges en betydande frihetalt själva utforma sin taxa, då den härigenom kan anpassas till deförutsättningar som råder inom kommunerna. Frågan om tilläggsavgift i de falltillbyggnad på fastigheten sker eller tomtytan utökas så att nyttan avväghållningen därigenom ökas bör, anser kommunen, bli föremål för ytterligareklarlägganden. Lidingökommun stryker under de adminislraliva problem som kan uppstå i samband medavgiftsuttag och att delta bör beaktas vid utarbetande av normaltaxeförslag.Mot bakgrund av alt de föreslagna taxorna i gatukostnadsutredningens betänkandejämförts med tillämpade taxor för va, påpekar kommunen, att reglerna iva-taxorna i många fall är komplicerade och att det torde bli ytterst svårtatt utarbeta en taxa för väghållning som täcker in regler för samtligabebyggelseområden inom kommunen. Sollentunakommun anför, atl det inom äldre bebyggelseområden, s.k. förnyelseområden,oftast finns ett utbyggt vägnät, som är i sådanl skick atl det kan användas förfastigheterna. Enligl lagförslaget skulle då avgiftsskyldighelen kunna inträdaså snart beslul fallats om väghållningsområde. kommun pekar på, attdetta för många kommuner med ett stort inslag av förnyelseområden skulleinnebära all ell stort anlal fastighetsägare skall krävas vid en och sammatidpunkt. Kommunen efterlyser av den anledningen en utförligare diskussionkring dessa frågor. Speciellt skulle det, menar kommunen, vara önskvärt attsöka belysa vilka kriterier som skall tillämpas.