prop · G40376 · 1980-12-31 00:00:00 — Praxisnär det gäller frigivning efter halva tiden innebär att intagna medlånga straff i regel vilUcoriigt friges på halvtidsdagen. Med långa straff avsesi detta sammanhang i princip strafftider och 6 månader eller mera. Fördet unga klientelet - till vilket i regel räknas dem som ännu inte fyllt 23 årvid tiden för brottets begående - anser kriminalvårdsnämnden en strafftid på 1år och 6 månader eller mera som . Samma principer fillämpas ocksåför dem som är äldre . Någon fasl åldersgräns kan inte anges. Redanför dem som befinner sig i 50-årsåldem har det ibland ansetts särskiltmofiverat att medge fidig frigivning. Föratt förebygga orättvisor gentemot dem med strafftider strax under dem som normalt föranleder halvtidsfrigivning tar nämndeni sådana fall viss hänsyn till hur långt det faktiska frihetberövandet blir iförhållande till det fall då en intagen med en strafftid och 6 månader() friges på halvtidsdagen. nu berördapraxis illustreras av nedanstående diagram där linjen C E beskriverhalv-fidsfrigivning och A H två tredjedelsfrigivning. Sträckningen A B C D E beskriver frigivningspraxis förunga. Den lodräta linjen mellan B och C (från 1 månad till 6månader) föranleds av önskemålet att förhindra att den som t. ex. ådömtsfängelse 3 månader och normalt skulle friges på (således ) inte skall behöva sitta inne längre än den somavtjänar och friges på halvtidsdagen. Sträckningen A B F D E beskriver på motsvarande sättpraxis för normalklientelet. Den lodräta linjen mellan F och D representerarstrafftider 10 månader och resp. 2 år och 6 månader.Riktpunkten för frigivningen är här således . Det fmns emellertid skäl att understryka attkriminalvårdsnämnden när det är fråga om strafffidsjämförelse i ettfrigivningsärende inte följer någon strikt avtrappningsregel. Hänsyn måste näranog regelmässigt las till särskilt förekommande tidsfaktorer i de olikaärendena. Prop.1980/81:76 101 Beträffandeen kategori intagna lillämpas inte nu redovisad praxis. Det gäller sådanaintagna som har dömts till fängelse lägsl för grov narkotikabrottsligheteller i övrigt för grova brott som utgör led i yrkesmässigt eller på annatsätt i organiserade former bedriven kriminell verksamhet, ofta medintemationell anknytning. Ordalagen är hämtade från prop. 1972:67 med förslagtill åtgärder mot narkotikamissbruket. Enligl beslut på gmndval avdenna proposition iakttar kriminalvårds-nämnden största återhållsamhet vidhälftenfrigivning av personer tillhörande nu beskrivna klientel. riksdagsbeslutavsåg sålunda främst personer som gjort sig skyldiga till allvarlignarkotikabrottslighet, men även andra grova brott som ingår som led iykresmässig eller organiserad kriminell verksamhet. 1 fråga om dem som harådömts fängelse eller söker kriminalvårdsnämnden nu medledning av främst domen i målet bilda sig en uppfattning om brottslighetensart. Det är givetvis inte fråga om någon ny prövning av det avdömda målet.Endast om det klart framgår av tillgängliga handlingar att den brottslighetvarom den dömde genom domen har övertygats är av den karaktär som har avsettsmed beslul, anser sig nämnden böra hänföra honom till dem för vilkaen strängare bedömning skall gälla. Till denna kategori har förts, fömtomsådana som har blivit dömda för grov narkotikabrottslighet, bl.a. personer medanknytning till internationella ligor som ägnat sig åt växelbedrägerier,pälsstölder eller bankrån. En förhåUandevis stor del av denna grupp utgörs avutländska medborgare som - utöver fängelsestraffet - har ådömts förvisning. Idet tidigare redovisade diagrammet representerar linjen G H kriminalvårdsnämndenspraxis beträffande sistnämnda klientel. 1anslutning till vad som sagts kan det finnas skäl alt något beröraförhållandena för övriga intagna som avtjänar straff för narkotikabrollslighet.Riksdagens akluella beslut omfattar alltså endast dem som har dömts tillfängelse eller . Sedan statsmaktema gjort denna gränsdragning,är de som har ådömts lägre straff för narkotikabrottslighet inte föremål förnågon form av särbehandling i frigivningshänseende i kriminalvårdsnämndenspraxis. Idetta sammanhang bör något också sägas om praxis i nådeärenden beträffande demsom ådömts livstids fängelse. Regelmässigt får den som ådömts sådan påföljd fört. ex. mord genom nåd straffet omvandlat till viss tids fängelse. Tiden bestämsdärvid vanligen fill . Pä det nya straffet fillämpas vanligafrigivningsregler dvs. kriminalvårdsnämden beslutar som regel omhalvtidsfrigivning. 1980/81:76 102 8 Internering jämfört med fängelse 8.1Förutsättningarna för intemering resp. fängelse Närdet gäller fömtsättningama för valet av påföljd skiljer sig internering frånfängelse bl. a. därigenom alt man vid prövning av om intemering skall ådömasenligt lag skall ta hänsyn till bl.a. den tilltalades sinnesbeskaffenhet ochlevnadsomständigheter samt risken för fortsatt brottslighet.I sistnämndahänseende torde bedömningen huvudsakligen gmndas på aktuell och tidigarekriminalitet. Även om.tidigare kriminalitet inte är en direki förutsättning förådömande av intemering, visar erfarenheten att påföljden praktiskt tagel endasttillämpas på ålerfallsbrottslingar. Även de som döms fill längrefängelsestraff, i vart fall för förmögenhetsbrott, har emellertid i regel gjortsig skyldiga till tidigare brott. Enligl KAIK:s tvärsnittsundersökning från år1969 hade endast 550 av samtliga 2 888 fängelseintagna eller inte tidigaregjort sig skyldiga till brott, många hade dömls vid upprepade tillfällen. Denutveckling mot en ökad användning av kriminalvård i frihet som ägt mm sedandess har säkerligen medfört alt de som döms till fängelse - med undantag fördem som av särskilda allmänpreventiva skäl mer regelmässigt döms tillfrihetsstraff t.ex. för rattfylleri - är avsevärt mer brottsligt belastade äntidigare. Av redogörelsen i avsnitt6 framgår att de internerade ofta är mycket socialt och psykiskt nedgångna. Detär svårt att bedöma vilken betydelse sinnesbeskaffenheten, sådan den redovisasi den tillgängliga personutredningen, har tillmätts vid påföljdsvalet. I denmån läkaren uttalat att vederbörande på gmnd av sin sinnesbeskaffenhet måsleanses farlig och därför rekommenderat internering har detla sannolikt haft storbetydelse för domstolens ställningstagande. Sådana uttalanden är emellertidtämligen sällsynta. Den ökade användningen av frivårdspåföljder har som lidigarenämnis också medfört att fängelsedömda generellt sett nu lorde vara merasocialt och psykiskt belastade . Missbruk av droger har likasåbidragit till att det psykiska hälsotillståndet är dåligt bland åtskilligaandra anstaltsintagna än de internerade. Enligl kriminalvårdsstyrelsensuppfattningar var sålunda av samtliga anstaltsintagnadrogmissbrukare. Siffran är osäker men troligen i underkant. Även om de somdömts lill intemering alltjämt kan karakteriseras som del svåraste kriminelltoch socialt belastade klientelet, har sålunda skillnaden mellan dessa och demsom dömts till långa fängelsestraff minskat avsevärt. Avstor betydelse för frågan om intemering skall ådömas första gången är givelvisdet akluella brottets beskaffenhet. Av lagtexten framgår att fängelse skall kunna följa på brottet. Delta kriterium är i och för sig lättuppfyllt med tanke på alt de flesta brott för vilka fängelse brukar ifrågakomma,med undanlag för bl. a. rattfylleri, kan medföra delta straff. 1980/81:76 103 Rättofta är emellertid fängelse straffmaximum. Detta gäller t. ex.misshandel, stöld, tillgrepp av fortskaffningsmedel, bedrägeri, häleri ochnarkotikabrott, i den mån brotten ej bedöms som grova. -vars yttrande i regel följs av domstolarna - bmkar inte fillstyrka internering,om brottsligheten är av mindre allvarlig karaktär. 1 vissa fall kan emellertiddet aktuella brottet, även om det i sig själv är mindre allvarligt, framstå somgraverande, om den filltalade tidigare gjort sig skyldig till grov kriminalitetoch den aktuella brottsliga aktiviteten begränsats på gmnd av tillfälligheter.Av stor betydelse anses då vara hur snabbt återfallet skeU. Avtillgänglig statistik framgår att samtliga som första gången dömts tillinternering gjort sig skyldiga fill allvarliga brott. Av fall hade deallra flesta förmögenhetsbrottslingar, med undantag av dem som gjort sigskyldiga till rån, dömts enligt den strängare skalan för brottet, dvs. 3 personer hade dömts för "vanlig" misshandel, men hade allatidigare upprepade gånger gjort sig skyldiga till våldsbrott. 3 personer hadedömts enligt den vanliga skalan för stöld (2 fall) resp. häleri och urkundsförfalskning.Dessa hade emellertid tidigare dömts resp. 19, 12 och 17 gånger förförmögenhetsbrott. Av dem som dömts för förmögenhetsbrott tillintemering första gången hade samtliga utom två gjort sig skyldiga tiU grovtbrott, i regel grov stöld. De666 pesoner som dömts till fängelse fördelar sig efterhuvudbrott på följande saft: har dömts för narkotikabrott, för rån, för våldsbrott, för grov stöld, för bedrägeribrott, försedlighetsbrott, för varusmuggling (i regel av narkotika) och förövriga brott. Även längre fängelsestraff föratsätter sålunda i regel ettallvarligare brott. En iögonenfallande skiUnad är emellertid den höga andelennarkolikabrolt. Enligt fast domstolspraxis bmkar påföljden för sådana brott blitidsbestämt fängelsestraff. Enomständighet som i praktiken ofta har avgörande betydelse vid valet mellanintemering och fängelse är den tilltalades ålder. 1 förarbetena till BrB haruttalats att intemering i princip inte bör förekomma för yngre lagöverträdare.Intemeringsnämnden är i enlighet härmed mycket restriktiv med att tillstyrkaintemering för lagöverträdare under Ofr Sv JT 1%9 s. 273). Avstort intresse vid en jämförelse mellan fängelse och intemering är som tidigarenämnts de faktiska anstaltstidema i relation till brottsligheten. För defängelsedömda kommer här reglema om viUkorlig frigivning in i bilden. Medhänsyn tiU att den brottslighet som föranleder intemering som regel skulle haföranlett fängelse , om den påföljden i stället hade valts,är det kriminalvårdsnämndens praxis i ärenden om villkorlig frigivning som ärav intresse. 1980/81:76 104 Enredogörelse för gäUande bestämmelser om villkorlig frigivning och omkriminalvårdsnämndens nu berörda praxis har lämnats i avsnitt 7. Viden jämförelse mellan de fakfiska anstaltstidema vid intemering och fängelsestäUda i relation tiU brottsligheten kan man utgå från den minsta tid föranstaltsvården som har besiämts i intemeringsdomen. Som redovisats i avsnitt6.3 överförs nämligen den internerade nära nog regelmässigt tUl vård utomanstalt vid minsta tidens utgång. Att direkt jämföra de minsta tiderna med församma brottstyp utdömda fängelsetider är emellertid ändå tämligen meningslöstmed hänsyn till de många olika faktorer som spelar in vid straffmätningen.Längden av ett fängelsestraff är - liksom minsta tiden vid intemering -beroende på om det avser ett eller flera brott och grovheten av dessa. Ocksånär det gäller fängelse utmäts tiderna i viss mån med hänsyn tiU tidigarebrottslighet, även om den särskilda straffskärpningsregel för återfaU somtidigare fanns i 26 kap. 3§ BrB numera är upphävd. Straffskärpning sker istäUet inom ramen för gällande straffskalor, företrädesvis om brottet i sigsjälvt förskyller ett straff som ligger i den nedre delen av straffskalan. Iregel brakar dock skärpningen vara måttlig. Vidare finns anledning räkna medatt domstolama i varierande utsträckning i praktiken också tar viss hänsyn tiUatt vederbörande sannoUkt kommer att villkorligt friges vid utgången avtvå/tredjedelen av strafftiden och, i vissa fall, redan efter halvastrafftiden. Denna föratsättning saknas vid internering, där ju minsta tidenmåste avtjänas. Slutligen har man vid fastställande av minsta tiden förintemering sannolUct inte sällan haft anledning att beakta att gärningsmannenpå grand av viUkorlig frigivning från tidigare ådömt fängelsestraff har enstraffåterstod, vilken på gmnd av tiUämpning av 34 kap. 1 § 3 BrB kommer attinnefattas i intemeringspåföljden. Om sålunda en direktjämförelse av utdömda tider för samma brott inte låter sig göras vet man dockav erfarenhet att domstolarna när de fastställer minsta tid vid intemering iregel söker viss vägledning från den strafftid man skulle ha utmätt, om manvalt att döma till fängelse med hänsynstagande tiU möjligheten tiU viUkoriigfrigivning för det aktuella brottet och eventuellt förverkande av tidigaremedgiven sådan. En väsentlig skillnad är därvid att man vid interneringoavsett brottet kan bestämma en minsta tid av lägst ett och högst ,medan maximum i straffskaloma för fängelse för sådana brott som brakarföranleda intemering sträcker sig från till , med undantag avbl. a. mord där det strängaste straffet är livstid. Om gärningsmannen döms förflera brott kan emeUertid med stöd av 26 kap. 2 § BrB straffmaximum för detsvåraste brottet överskridas . Fängelsetiden får dock inte överstigade högsta straffen sammanlagda med varandra. Det kan vara av intresse attjämföra utdömda minsta tider med straffskalan för det aktuella brottet. Nedanföljer en förteckning över minsta tider som utdömts . Prop.1980/81:76 105 den, om de inte har dömts för vissa grova brott, främstallvarlig narkotikabrottslighet som utgör led i en yrkesmässig eller på annatsätt i organiserade former bedriven kriminell verksamhet. Om strafftiden är 10eller friges alltså vederbörande normalt efter 5 resp. . Av det sagdaframgår att det är främst när minsta tiden för intemeringsstraff överstiger 5eller , som anstaltstiden med oförändrad frigivningspraxis i realitetenmåste bli längre än vid ett fängelsestraff där den maximala straffskalan använts.Minsta tider överstigande är ovanliga. Såvitt framgår av intemeringsnämndenshandlingar dömdes 3 personer och 6 personer första gången tillinternering med en minsta tid eller mera. Möjligen kan del röra sig omytterligare någon person, bl. a. kan det tänkas att någon dömts utanintemeringsnämndens hörande. Fallen redovisas nedan. 1) A, ,dömdes för grovt rån (pistolhot), narkotikabrott m.m. till intemering medminsta tid av . Domen omfattade också tidigare fängelsestraff, av vilketåterstod ca . A hade tidigare gjort sig skyldig tiU omfattandeförmögenhetsbrottslighet. 2) B, ,dömdes för mord fill intemering med en minsta lid av . Av handlingamaframgick att B i samband med alkoholförtäring visade stor farlighet. Han hadetidigare dömts för våldsbrott under alkoholpåverkan. 3) C, ,dömdes för mord och försök fill utpressning till intemering med en minsta tidav . Han hade fidigare dömts för bl. a. ansfiftan till mordbrand och grovtbedrägeri. 4) D, ,dömdes för rån, olaga hot och biltillgrepp till internering med en minsta lidav . Domen omfattade också tidigare fängelsestraff, av vilket viss tidåterstod. D hade tidigare dömts för grova förmögenhets-broft. 5) E, ,dömdes för grovt rån m.m. till intemering med en minsta lid av . Han hadetidigare dömts till fängelse för grovt rån. Straffet hade delvis avtjänatsoch den lidigare domen förordnades omfattas av interneringsdomen. 6) F, ,dömdes för grovt narkotikabrott m. m. fill intemering med en minsta tid av 5år. Han hade tidigare dömls för narkotikabrott. 7) G, ,dömdes för försök till mord, grovt rån m.m. (skott mot polisman, bankrån medpistolhot) till intemering med en minsta tid av . Han hade en straffålerslodom 6 månader av tidigare ådömt fängelsestraff som förordnades ingå iinterneringen. Han hade f. ö. dömts 8 gånger tidigare, huvudsakligen förförmögenhetsbrott. 8) H, ,dömdes för dråp, grov stöld m. m. till intemering med en minsta tid av 7 år.Han hade en straffåterstod av fidigare ådömt fängelsestraff somförordnades ingå i interneringen. Han var mycket svårt kriminellt belastad ochhade lidigare varil förvarad. 1980/81:76 106 9)1, , dömdes för mord lill intemering med minsta tid . Han hadetidigare vid ett flertal tillfällen dömts för vålds- och förmögenhetsbrotl ochsenasi tiU sluten psykiatrisk vård för mord, från vilken vård hanskrivits ut . Isamtliga ovannämnda fall hade intemeringsnämnden tillstyrkt internering. Enjämförelse mellan de utdömda minsta tidema och straffskalorna för fängelseunder hänsynstagande lill vad tidigare nämnts om praxis i ärenden om nåd ochvillkorlig frigivning synes ge vid handen att motsvarande anstaltstider intealltid är möjliga att uppnå med fängelse. Även om domstolama dömer ut absolutmaximalt straff i dessa fall - vilket i och för sig är osannolikt - gerhalvtidsfrigivning och nådepraxis beträffande livs-fidsdömda till resultat atti fallen 2, 3, 8 och 9 ett fängelsestraff med all sannolikhet skulle innebärakortare anstaltstid. Detsamma torde gälla även fall 4, om straffåterstoden varmindre än . I sammanhanget bör dock anmärkas alt det förekommer att nådbeviljas även vid intemering, om minsta tiden är mycket lång. Övervakningstidemaär i regel väsentligt längre för den som dömts tiU intemering än för denfängelsedömde. Intemering upphör i regel sedan övervakningen pågått av . Detta gäller oavsett längden av minsta tiden. Vidvillkorlig frigivning från fängelsestraff kan som har nämntsprövotiden enligt 26 kap. 10 § BrB fastställas tUl minst ett och högsl tre åreller, om straSfåterstoden överstiger , högst . I det övervägandeantalet fall bestäms prövotiden till . Längre tider förekommerhuvudsakligen vid långa fängelsestraff. Om övervakning inte erfordras, kanövervakningsnämnd besluta att sådan inte skaU äga ram trots att prövotidenfortgår. Någon motsvarande bestämmelse finns inte beträffande dem som på grandav intemeringsdom vårdas utom anstalt. Om övervakning ärerforderlig beträffande intemerad skall påföljden upphöra. Det krävs docksärskilda skäl för att detta skall få ske än utomanstalt. Liksomden internerade som vårdas utom anstalt kan återintas på grand av annanmisskötsamhet än återfall i brott kan vUlkorligt medgiven frihet från fängelseförklaras förverkad, om den frigivne allvarligt åsidosätter sina åligganden ochdet kan antas att han inte skaU låta sig rättas av andra åtgärder somövervakningsnämnden kan vidta. Sådant förverkande förekommer liksom detnumera sällan förekommer att intemerad återintas av annan anledning än att hanbegått nytt brott (jfr tabeU 6). Närdet gäller verkan av återfall i brott innan påföljden verkställts till fiiUofmns det avsevärda skUlnader mellan dem som dömts till fängelse och 1980/81:76 107 internering.För den fängelsedömde bestäms påföljden - såväl arten av påföljd som, om nyttfängelsestraff ifrågakommer, straffels längd - huvudsakligen med tanke på detnya brottet, låt vara att man även lar viss hänsyn till tidigare brottslighet.Dd senare gäller sannolikt i högre grad om situationen är sådan attinterneringsstraff kan ifrågakomma. Det sagda gäller oavsett om brottet begåttsi samband med rymning eller permission eller undervillkorlig frigivning. I sistnämnda fall skall domstolen, om vederbörande dömstill nytt fängelsestraff, förklara den villkorligt medgivna frihetenförverkad, om inte särskilda skäl talar emot det (34 kap. 4 § BrB). Under allaomständigheter är det domstolen som bestämmer såväl straffets längd som omförverkande skall ske. (1 propositionen om avskaffande av ungdomsfängelseföreslås vissa ändringar i bestämmelserna om förverkande av villkorligfrigivning. De innebär bl.a. att presumtionen för förverkande i 34 kap. 4 §första stycket BrB tas bort och att möjlighet införs att förverka endast del avstraffåterstoden.) Omden internerade begår nytt brott kan flera olika möjligheter tänkas. Om han ärintagen i anstalt och brottet inte är alltför allvarligt, får han inte sällanålalsunderlålelse. brakar avstyrka åtal, om brottet ärerkänt och man kan räkna med att ingen eUer endast ringa förlängning av minstatiden bör komma i fråga. Detta innebär dock inte att vederbörande går fri frånkonsekvenser av brottet. brakar nämligen i sådana faUbesluta att överförande tiU vård utom anstalt skall ske vid en något senaretidpunkt än den ursprangligen bestämda minsla tidens utgång. Om brottetföranleder åtal, brakar domstolen nära nog regelmässigt förordna attinterneringen skall avse även det nya brottet. I flertalet fall utsätterdomstolen därvid en ny minsta tid med hänsynstagande till de gamla och nyabrotten och med beaktande av hur länge vederbörande vistats i anstalt. Omsärskilda skäl anses föreligga, kan domstolen underlåta att utsätta ny tid. Isådana faU brakar intemeringsnämnden, liksom vid åtalsunderlåtelse, kvarhåUaden intagne utöver minsta tiden. Kvarhållande av dessa anledningar brakar dockinte, som framhållits i avsnitt 6, ske med mer än högst ,motsvarande den kortaste minsta tid domstolen kan bestämma enligt 34 kap. 9 §BrB. Förde 126 personer som dömdes tiU fortatt intemering på grand av brott somde hade begått utsattes i 48 faU ingen ny minsta tid, trotsatt det i vissa fall rörde sig om grova brott. Sålunda hade t.ex. 7 dömts förgrov stöld. I övrigt dominerar brott som stöld, biltillgrepp, rattfylleri eUerrattonykterhet och misshandel. 54 fick en ny minsta tid på mellan 6 månader och1 år. Av dessa hade 20 gjort sig skyldiga till grov stöld och 8 tiU grovabedrägerier. Straffsatserna för såväl grov stöld som grovt bedrägeri ärfängelse i lägst 6 månader och högst . Med hänsyn härtill och till att denursprangliga minsta tiden i regel inte är fullt avtjänad måste man konstateraatt den inlemerade i sådana fall kommit tämligen lindrigt undan. 1980/81:76 108 Vadåter angår de internerade som begått nytt brott efter övergång till vård utomanstalt är skillnaden gentemot de fängelsedömda mindre markant. Beträffandedenna kategori sker åtalsunderiåldse mera sällan. Påföljden blir nästanregelmässigt fortsalt intemering, med eller utan återintagning i anstalt.Anledning till att återintagning inle sker kan vara t.ex. alt brottet ärbagatellartat eller ligger långt tillbaka i tiden eller att vederbörandessituation är sådan att vården anses bäst böra fortgå i frihet. Den villkorligtfrigivne fängelsedömde skulle i motsvarande situation kunna tänkas bli dömdtill böter eller skyddstillsyn. Om återintagning sker skall domstolen, liksomnär det gäller den som blir dömd för brott under anstaltstid, förordna om nyminsta tid, om inte särskilda skäl är däremot. I detta fall bestäms minstatiden huvudsakligen på grundval av brottets beskaffenhet. Domstolamas praxismåste emellertid sägas vara något vacklande vad gäller såväl återintagning sombestämmande av ny minsta lid. För de 176 personer som år1976 dömdes till fortsatt intemering med återintagning i anstalt utsattes ingenny minsla tid i 39 fall. Det i särklass vanligaste brottet i dessa domar var stöld.Några hade dömls för misshandel och några för narkofikabrott. Endast tre hadedömts för grov stöld och en för grovt bedrägeri. Majoriteten av dem som fått nyminsta tid - 123 personer - fick en minsta tid av mellan 6 månder och . Härfinns en mycket varierad provkarta på olika brott. Bland dessa var stöld ochgrov stöld de vanligaste brotten (32 resp. 35 fall). 12 hade dömts förmisshandel, 4 för grov misshandel, i ett faU kombinerat med olaga hot och i ettfall i kombination med försök till rån. Ytterligare 6 hade dömts för rån och enför grovt narkotikabrott. I den mån det är fråga om grövre brott, såsom grovmisshandel och rån, måsle man sålunda konstatera att de utdömda minimitidernater sig milda, med hänsyn tiU att de understiger straffminimum - - vidfängelse. 6 fick nya minsta tider . Dessa hade dömts för grovt rån m.m. (2 fall), grovt bedrägeri m. m., allmänfarlig ödeläggelse m. m. och grovtnarkotikabrott m. rh. (2 faU). Ingen fick en minsta tid överstigande 4 år.Återintagning på grund av förhållandevis lindriga brott är - till skillnad motvad som var vanligt - sällsynt och i vart fall brukar inte minstatiden, om sådan sätts ut, bli särskilt lång. Sammanfattningsvis kansägas att skillnaden vad gäller anstaltstider mellan fängelse och intemeringnumera i aUmänhet inte är särskill iögonenfallande. Den möjlighet tillkvarhållande under rikfigt långa tider som internering medger utnyttjas sällanoch då endast vid särskilt allvarliga brott där lång minsta fid bestäms.