prop · G40390 · 1980-12-31 00:00:00 — Utrymning efter indikering kan enligt institutet vid storautsläpp och extrema väderförhållanden i vissa fall också vara aktuell i en smalsektor ut till mycket stora avstånd. På sådana avstånd är det önskvärt attutrymning kan genomföras . I kärnkraftverkets närområde kansnabbare utrymning behövas. Vid sidan av nu angivna direkta åtgärder förmänniskomas omedelbara skydd kan enligt institutet också bl. a. begränsningar ilivsmedelsdistribution och -konsumtion bli aktuella. Detta gäller områden medmarkbeläggning, där substanser av typ radioaktiv jod och cesium via växandegrödor kan föras in i näringskedjorna. Snabba beslut främst med hänsyn tillrisker för radioaktiv jod i mjölk kan behöva fattas på gmndval av grova bedömningarav beläggningsfältets utsträckning. Den nuvarande beredskapen mot atomolyckor gmndas ihuvudsak på beslut i anledning av prop. med förslag fill lagom skyddsåtgärder vid olyckor i atomanläggningar m.m. (prop. 1960:139, LU1960:45, rskr 1960:34). Författningsbestämmelser rörande beredskapsåtgärderfinns dels i atomenergilagen (1956:306), dels i lagen (1960; 331) omskyddsåtgärder vid olyckor i atomanläggningar m. m., vanligen kalladatomskyddslagen. Med stöd av atomenergilagen ställs krav på kraftföretaget bl.a. beträffande åtgärder och organisation för haveriberedskap. Atomskyddslagenreglerar främst ansvar och befogenheter vad avser åtgärder utanförkreiftanläggningen i samband med en olycka. proposition föregicks av ett omfattandeutredningsarbete som redovisades i betänkandet (SOU 1959; 38) Beredskap motatomenergiolyckor. Där behandlades bl. a. frågor om den joniserandestrålningens hälsofarlighet, olycksrisker i atomanläggningar, erforderligaskyddsåtgärder vid en olycka, beredskap i detta syfte samt erforderliglagstiftning. Propositionen följde i huvudsak utredningens förslag. Utredarna var medvetna om att en mycket svår olyckaskulle kunna få allvarliga omgivningskonsekvenser. Det största problemetförknippades med strålningen från det radioaktiva molnet, dvs. Däremot uppfattades den radioakfiva markbeläggningen som ett merabegränsat problem än vad som motsvarar den bedömning som strålskyddsinstitutetnu gjort. I fråga om risken för en allvarlig olycka sades att denna allmänt avsakkunskapen ansågs vara mycket liten. påpekades dock osäkerheten ialla närmare omdömen om olycksriskerna. De åtgärder som ansågs tänkbaraför allmänhetens skydd skiljer sig föga från vad jag fidigare har redovisat,nämligen bl. a. vistelserestriktioner, utrymning och livsmedelsrestriktioner. 1960års beslut innebär att i län med kärnkraftverk har 1980/81:90 Bilaga2 9 ansvaretför skyddsåtgärderna utanför kärnkraftverket vid en atomolycka. Därigenomskiljer sig beredskapen mot atomolyckor från övrig räddningstjänst, därkommunerna och deras brandförsvar har det primära ansvaret. hargenom atomskyddslagen skyldighet att upprätta en plan för skyddsåtgärder. Lagenger också befogenhet att i en olyckssituation genomföraskyddsåtgärder. I fråga om ambitionen för beredskaputtalade utredningen att en realisfisk bedömning av riskerna bordeeftersträvas, så att organisationen inte dimensionerades med sikte på sådanasvåra och avlägsna verkningar av en olycka som visserligen teoretiskt lät sigtänkas, men som i praktiken vari det närmaste uteslutna. Departementschefen togi proposi-fionen inte ställning till denna begränsning, men den har i praktikenblivit styrande för ambifionen. I nuvarande organisation finns vid länsstyrelser ilän med kärnkraftverk en särskild befattningshavare, oftast försvarsdirektören,och ersättare för denne som skall kunna handla i ställe vid enolycka. Någon formaliserad beredskap är dock inte organiserad och någonsärskild längsta fid från det larm går till dess att är bemannadfinns därför inte f. n. Vissa skyddsåtgärder kan dock utlösas frånkärnkraftverket utan ingripande från . För genomförandet svarar enfältorganisation, som till en del träder i funktion automatiskt efter iförhand uppgjorda planer så snart larm går om en olycka som kan beröraallmänheten. utgörs främst av de lokala polisdistrikten, detkommunala brandväsendet samt . Befattningshavarna vid har hittillsutbildats endast i mycket ringa omfattning. Deltagandet i de senaste årensstudier och utredningar om beredskapen torde dock ha gett de närmastinblandade en ökad insikt om problemen. En rådgivande expertkommission finns sedan lång tidorganiserad under namnet . I den ingårrepresentanter för strålskyddsinstitutet, kärnkraftinspektionen och ett flertalandra myndigheter. organiseras av strålskyddsinstitutet.Någon myndighet med ansvar för att samordna beredskapsfrågorna finns dock inteutsedd. Formell beredskapstjänstgöring förekommer inte vid beredskapsnämnden,men genom att telefonlistor hålls aktuella fömtsätts att ett tillräckligt antalexperter alltid skall kunna inställa sig inom acceptabel fid. De praktiska beredskapsåtgärderna mnt kraftverkenskiljer sig något mellan de olika kärnkraftverken. Befolkningen i en närzonvars utsträckning kan uppgå fill kan i allmänhet varnas medtyfonlarm. Dessutom kan telefonlarm utnyttjas på många orter. Beredskap finnsför att befolkningen skall kunna nås med närmare anvisningar via lokalradion.Jodtabletter finns lagrade men är inte utdelade. Detaljerade utrymningsplanerhar upprättats för några av kärnkraftslägena. Planeringen sträcker sig som mestut eller i något fall . 1980/81:90 Bilaga2 10 Strålningsindikeringgenom brandförsvarets försorg är förberedd ut frånkraftverken. Ansvaret för beredskap inom kärnkraftverken, liksomför åtgärder inom verket vid ett haveri, vilar på anläggningsägaren. Denskiftgäende personalen förstärks vid ett haveri med bl. a. en vakthavande ingenjör,som kan inställa sig med relativt kort varsel. En av hans huvuduppgifter är attsvara för de externa kontakterna bl. a. med länsstyrelse och centrala myndigheter.Vakthavande ingenjören har ofta men inte alltid strålskyddsutbildning. I enutdragen haverisituation kommer ytterligare personal efter hand att förstärkaorganisationen. 4 Huvudinriktning av den framtida beredskapen Jag tar nu först kortfattat upp vadstrålskyddsinstitutet och remissinstanserna framfört beträffande beredskapensinriktning i stort. framhåller inledningsvis attde mycket svära olyckorna inte legat till gmnd förberedskapsplaneringen. I stället har beredskapen inriktats på sådana mindreomfattande olyckor som inte ger upphov till långvarig markbeläggning medradioaktiva ämnen. diskuterar sedan huruvida beredskapennu bör utsträckas till att omfatta även de mycket stora olyckorna. Institutetanser för egen del en sådan ändring av inriktningen rimlig, men framhållersamtidigt alt ett beslut härom måste fattas mot bakgmnd av en helhetssyn pårisk- och beredskapsproblematiken i samhället. menar nu ser avsevärt allvarligare på konsekvenserna av en svår olycka. Förmycket osannolika händelser med mycket stora konsekvenser är det enligtinstitutet vanligt att man lägger extra vikt vid den stora konsekvensen.Institutet pekar även på att händelser som senare visar sig förhållandevisbegränsade från omgivningssynpunkt inledningsvis kan ställa krav på myndigheternasberedskap för evakuering även pä stora avstånd. Institutet anför också att eneffektiv beredskap är ett starkt allmänt önskemål, inte minst innan man kunnatgenomföra sådana säkerhetshöjande åtgärder som förordas avreaktorsäkerhetsutredningen. anför att en vidgning avberedskapen till att omfatta mycket stora olyckor kan innebära en utsträckningav beredskapsområdet . Detta skulle medföra framförallt behov av utbildning och övning av ett stort antal personer som kan väntasmedverka i skyddsarbetet vid en olycka. Därtill kommer förhöjda kostnader förlarmanordningar m. m. samt för sambandsmedel. Institutet betecknar sinakostnadsuppskattningar som relativt osäkra, men bedömer att dessa åtgärderskulle kräva en engångskostnad av knappt 30 milj. kr. och en åriig kostnad avnära 13 milj. kr. utöver kostnaderna för en förbättrad beredskap med nuvarandesyfte som beräknas till ca 9 milj. kr. i engångskostnad och ca 5 milj. kr. 1980/81:90 Bilaga 2 II Ett flertal remissinstanser har direkt ellerindirekt kommenterat frågan om beredskapens syfte. Kraftförelagen menar attrapportens riskbild inte kan ligga till gmnd för beredskapsplaneringen och borde tillgodogöra sig ufiändska erfarenheter från sådan planering.Företagen finner det motiverat med en förbättrad beredskap inom en närzon på10-15 km, men hävdar att särskilda beredskapsåtgärder inom ett störte områdeinte är motiverade. Länsstyrelsernai län med kärnkraftverk betonar bl. a. att kärnkraftens beredskapsplaneringmåste ses i ett allmänt räddningstjänstperspektiv. Vidare understryksbetydelsen av säkerhetshöjande åtgärder vid kraftverken. iKalmar län menar att en förhöjd kärnkraftssäkerhet borde minska kravenpå omgivningsberedskap. Länsstyrelserna ställer sig principiellt bakom kravenpå en förbättrad beredskap men preciserar i allmänhet inte omfattningen avdenna. i län förklarar dock att man inte bör stanna videnbart förbättringar av den nuvarande beredskapen utan att man även börgenomföra en organisation för verksamheten vid eventuella stora olyckor.Samtidigt framhålls att det liksom vid annan beredskapsplanering inte ärmöjligt att skapa en organisation som helt kan lösa alla problem. Föregen del vill jag i frågan om beredskapens inriktning i stort anföra följande.En allvarlig olycka i ett kärnkraftverk kan inte uteslutas även omsannolikheten för att den skall inträffa kan bedömas som synnerligen liten.Konsekvenserna i omgivningen skulle i värsta fall kunna bli mycket omfattandeoch långvariga. I första hand är det nödvändigt att långtgående åtgärder vidtasvid kärnkraftverken för att förebygga olyckor och mildra deras konsekvenser.Men det krävs också en väl fungerande beredskap för att i görligaste mån lindraomgivningskonsekvenserna om en olycka som medför utsläpp av radioaktiva ämnenskulle inträffa. Beredskapsplaneringen måste därvid i princip beakta allatyper av olyckor, alltifrån sådana med mycket obetydliga omgivningskonsekvenserfill de största haverierna. Det är enligt min mening inte rimligt att lämna desistnämnda helt obeaktade under hänvisning till deras låga sannolikhet.Samtidigt är det här såsom inom andra samhällsområden inte realistiskt attbygga upp beredskapsresurserna så att full säkerhet garanteras i varjesituation för varje enskild medborgare. För att de krav på beredskapen som jag här harangivit skall tillgodoses måste den nuvarande beredskapsplaneringen förbättras.Förstärkningen av beredskapen bör ske enligt följande huvudlinjer. Handlingsberedskapen hos de viktigaste organen börstärkas så att alla typer av haverier kan beaktas. I detta syfte vidtasåtgärder för en systematiserad utbildning av beslutsfattarna, en ständigtfungerande personalberedskap samt ett säkerställt telesamband. Förbättringar idessa avseenden är enligt min uppfattning nödvändiga för att det skall varamöjligt för ansvariga myndigheter att alltefter läget kunna vidta åtgärder tillallmänhetens skydd vid olyckor av olika slag. 1980/81:90 Bilaga2 12 Beredskapen behöver emellertid förbättras också påannat sätt. I en olyckssituation måste beslut om skyddsåtgärder möjligtkunna underbyggas av mätningar, s. k. indikering, av strålningsnivåerna och därmedhälsoriskerna. Genom en snabbt fungerande indikering kan skyddsåtgärdernakoncentreras fill de områden där de mest påtagliga riskerna föreligger.Därigenom kan de sociala och ekonomiska bi verkningarna.av skyddsåtgärdernareduceras. Jag förordar mot denna bakgrtind att en snabbt fungerande,yttäckande indikeringsorganisation upprättas inom en vidsträckt indikeringszon. Inom närområdet till kärnkraftverket ställs, medhänsyn till riskerna för högre strålningsniväer och den kortare förvarningen,högre krav på en i förväg genomförd detaljplanering av skyddsåtgärderna och påanordningar för att omgående varna och informera befolkningen. Jag anser därföratt en inre beredskapszon bör fastställas för varje kärnkraftverk. Inom dennabör en mera detaljerad åtgärdsplanering genomföras, för atl exempelvis en snabbutrymning skall kunna genomföras efter beslut från fall till fall. Inom deninre beredskapszonen bör allmänheten också få särskild information om deviktigaste åtgärderna vid en olycka. Vidare bör ett larmsystem byggas upp medsyftet att omgående kunna påkalla allmänhetens uppmärksamhet. Jag anser detockså lämpligt att förhandsutdelning av jodtabletter sker inom denna zon. Följande allmänna riktlinjer bör vara vägledandenär det gäller beredskapsområdenas utsträckning. En grundläggandeförutsättning är att något exakt största avstånd för en viss typ av risk integår att fastlägga. Med undantag för någon mycket osannolik vädersituation bör emellertiden indikeringszon kunna anses täcka det område inom vilket akutalivshotande skador kan tänkas uppkomma vid en stor olycka. Jag bedömer attdetta är en lämplig grund för utsträckning av indikeringszonen. Utsträckningenav den inre beredskapszonen bör främst styras av behovet av att befolkningensnabbt skall kunna larmas samt en utrymning än skallkunna genomföras. En sådan utrymning av medelstora och störte tätorter kräveren relativt detaljerad planering. Jag bedömer, efter att ha tagit del avstrålskyddsinstitutets utredning och remissinstansernas kommentarer, att eninre beredskapszon med en utsträckning av och i allmänhet upp fill15 km bör tillgodose de väsentligaste behoven i detta avseende. Jag vill framhålla att den inre beredskapszonen börses som det område inom vilket en beredskapsplanering särskilt inriktad på attmöta olyckor i kärnkraftverk skall finnas. Även utanför detta område bör, om enolycka skulle inträffa, sådan beredskapsplanering som skett för andra ändamåleller tillgängliga resurser i övrigt som kan vara av betydelse i sammanhangetutnyttjas i den utsträckning som bedöms lämplig. Vid en svår olycka måstegivetvis alla samhällets resurser kunna utnyttjas för att genomföra deskyddsåtgärder som behövs såväl inom som utom beredskapszonen. Prop.1980/81:90 Bilaga 2 13 a. med att den civilförsvarsplanering som är genomförd främst istörte tätorter verksamt skall kunna bidra härfill. Det ankommer på regeringen att med stöd avatomskyddslagen fastställa den detaljerade utsträckningen av de två zonerna.Indelningen bör där så är lämpligt följa administrativa gränser mellan kommunereller församlingar. Beredskapen mot omgivningskonsekvenser i sambandmed reaktorolyckor regleras som jag tidigare nämnt i lagen (1960:331) omskyddsåtgärder vid olyckor i atomanläggningar m. m., den s. k.atomskyddslagen. förslag aktualiserar behovetav vissa ändringar i lagen för aU möjliggöra en effektivare planering och ettkraftfullt agerande om olyckor hotar. Dessutom anförs att ett utnyttjande avcivilförsvarspersonal vid olyckor kan kräva särskild lagstiftning. Institutetframhåller aU vissa av lagfrågorna kräver skyndsamma åtgärder. Lagstiftningeninom atomenergiområdet ses f.n. över av atomlagstiftningskommiltén (I1979:05). Kommittén skall enligt sina direktiv (dir. 1978: 18) även beaktasamordningen mellan atomenergilagstiftningen och lagstiftningen inom andraområden, t. ex. brandskyddet. Vidare utreder räddningstjänstkommittén (Kn1979:01) i enlighet med hemställan fömtsäUningslöst frågan omhuvudmannaskapet för den framtida räddningstjänsten. Kommitténs arbete syftartill att göra samhällets räddningstjänst mer effektiv och att omprövanuvarande verksamheter. En fräga som kommittén enligt direktiven skalluppmärksamma särskilt är behovet av samordning av räddningsarbete som berörstora geografiska områden. arbete är samordnat såväli sak som med försvarskommittés (Fö 1978:02) arbete med fråganom kommunanknutet civilförsvar. Jag ser det emellertid som nödvändigt attsådana lagfrågor som har direkt samband med den höjning av beredskapenseffektivitet som här behandlas tas upp . De frågor jag åsyftar ärmöjligheterna att ingripa i hotsituationer, ansvarsfördelningen över länsgränser,kommunernas medverkan i planeringen samt regeringens möjligheter att ingripavid en olycka. Atomskyddslagen i dess nuvarande lydelse ger intelänsstyrelsen möjlighet att agera i situationer där utsläpp inte skett men därhot om utsläpp föreligger. I specialmotiveringen fill lag anfördedepartementschefen bl. a.; "Den av några remissmyndigheter utveckladetanken, att möjlighet bör finnas att vidtaga skyddsåtgärder med stöd av lagenså snart omedelbar fara uppstått för att radioaktiva ämnen skall spridas frånen atomenergianläggning, ligger onekligen nära till hands. Givet är att ettallvarligt tillbud vid driften av en atomenergianläggning genast bör rappor- 1980/81:90 Bilaga 2 14 terastill , och det kan förväntas atl vid en dylikundertättelse ofördröjligen gör sig redo att ingripa. Det är emellertid, enligtvad som upplysts från sakkunnigt håll, osannolikt att mer skulle medhinnas,innan antingen olyckan avvärjts eller radioaktivitet redan frigjorts frånanläggningen." Departementschefen ansåg därför att ett tillgodoseende påifrågavarande punkt av remisskritiken knappast var påkallat för att ge ökadsäkerhet. Jag kan konstatera att uppfattningen om hur storaolyckor förlöper i tiden har förändrats väsentligt sedan atomskyddslagen komUll. Enligt nu tillgängliga analyser dröjer det, som jag har anfört,troligen timmar fill dygn mellan den ursprungliga reaktorskadan och ett utsläppUll omgivningen. hinner viktiga åtgärder för attskydda befolkningen vidtas. Häri ingår också utförlig information tillallmänheten. Haveriet vid belyser för övrigt i hög gradbehovet av att kunna vidta åtgärder i en hotsituation. Strålskyddsinstitutetsförslag att skall ges möjligheter alt agera i situationer med hotom utsläpp har inte mött några invändningar hos remissinstanserna. För egen delförordar jag mot denna bakgmnd att 1 § atomskyddslagen ändras så attlänsstyrelsen skall kunna vidta nödvändiga skyddsåtgärder redan vid överhängandefara för sådana utsläpp som anges i lagen. Det är inte möjligt att här gegenerella anvisningar till ledning för bedömning av olikauppkommande situationer. Länsstyrelsernas ställningstaganden kan emellertidunderlättas avsevärt genom att den underrättelseskyldighet som innehavarna avkärnkraftverken har enligt atomskyddslagen utvecklas och preciseras närmare.Jag återkommer i ett följande avsnitt till frågan om formerna förundertättelser från kraftverk till länsstyrelse. Jag räknar vidare med attlänsstyrelsen i en hotsituation skall hinna konsulterakärnkraftinspekfionen och strålskyddsinstitutet före ett beslut omskyddsåtgärder. I fråga om fördelningen av ansvaret förskyddsåtgärder enligt atomskyddslagen mellan olika länsstyrelser vill jaganföra följande. Åtgärder till skydd för allmänheten kan i de flesta fallbegränsas till det län där kärnkraftverket är beläget. Vid stora olyckor kanåtgärder dock behöva vidtas även i angränsande län. Dessutom bör som jagfidigare har anfört indike-ringsorganisafionen byggas ut i en vidsträckt zon,som i flera fall sträcker sig över länsgränser. Starka skäl talar för ettsamlat ansvar för vidtagandet av skyddsåtgärder i synnerhet i det inledandeskedet efter en olycka. Ingen oklarhet bör råda om ansvarsfördelningen.Samtidigt är det av resursskäl inte rimligt att detaljkunskaper och enkostnadskrävande beredskapsorganisation byggs upp vid flera länsstyrelser ännödvändigt. Jag förordar därför att länsstyrelserna i län där kärnkraftverk ärbelägna skall kunna ges ansvar även för vissa skyddsåtgärder i närbelägna län.För att åstadkomma en sådan ansvarfördelning bör regeringen ges rätt attföreskriva eller i ett särskilt fall besluta att en länsstyrelses åliggandenenligt atomskyddsla- Prop.1980/81:90 Bilaga 2 15 genskall fullgöras av i ett annat län. Ett sådant bemyndigande kanlämpligen föras in i 13 § lagen. Jagvill därefter ta upp frågan om kommunernas medverkan i beredskapsplaneringenmot atomolyckor. I atomskyddslagen föresknvs att kommun är skyldig att lämnalänsstyrelsen bistånd för skyddsåtgärder som avses i lagen. Det har avstrålskyddsinstitutet framförts som en brist att lagen inte klart uttalarkommuns skyldighet att även medverka i planeringen av skyddsåtgärder samt iutbildning och övning i anslutning härtill. Många remissinstanser har stöttdenna uppfattning. Jag utgår från atl det är ett egenintresse för såvälprimärkommuner som landsting att medverka i beredskapsplaneringen, men bedömerändock att det kan vara lämpligt att närmare reglera kommunernas medverkan. Detbör ankomma på regeringen att bestämma omfattningen av denna medverkan. Jagföreslår därför att i 9 § atomskyddslagen tas in ett bemyndigande förregeringen att meddela föreskrifter om kommunernas bistånd också vid planeringav skyddsåtgärder enligt lagen. För de särskilda kostnader kommunerna har försin medverkan i beredskapsplaneringen bör ersättning utgå. medverkantorde främst bli aktuell när det gäller utrymningsplanering och uppbyggnad aven vidgad indikeringsverksamhet. För utrymningsplaneringen krävs bl. a.uppgifter om personfördelning och transportresurser. Däremot anser jag det interimligt att med kommunernas medverkan bygga upp en särskild förkärnkraftsolyckor anpassad inkvarteringsplanläggning. Jag utgår här från attcivilförsvarsplaneringen vid behov skall kunna utnyttjas.Indikeringsverksamheten kommer att beröra brandförsvaret i ett relativt stortantal kommuner och kräver bl. a. utbildning och övning av berörd personal. Jagvill slutligen ta upp frågan om regeringens roll vid en atomolycka. Nuvarandelagstiftning lägger ansvaret på att sörja för åtgärder vid enolycka i en svensk atomanläggning, medan ansvaret vid exempelvis olyckor iutländska atomanläggningar åvilar regeringen eller myndighet som regeringenbestämmer. Vid mera omfattande olyckor inom landet kan det förutses att vissaåtgärder från regeringens sida blir aktuella. Det kan exempelvis bli nödvändigtför regeringen att genom särskilda beslut ställa resurser och medel till förfogande.Del direkta ansvaret för att erforderliga skyddsåtgärder vidtas enligtatomskyddslagen bör emellertid normalt ligga kvar på vederbörande länsstyrelse. Ävenom ansvaret att sörja för åtgärder vid en olycka i en svensk atomanläggningsålunda i princip bör ligga på vederbörande länsstyrelse bör lagstiftningen påområdet göra det möjligt att anpassa skyddsåtgärderna efter skildasituafioner. Såsom jag har berört bör regeringen kunna bestämma att enlänsstyrelses åligganden enligt lagen helt eller delvis skall fullgöras avlänsstyrelsen i ett annat län. I extrema situationer kan dessutom ett samordnatnationellt agerande krävas. Den formella grunden för ett sådant agerande börfinnas i lagstiftningen. Propl 1980/81:90 Bilaga2 16 därföratt det i 13 § atomskyddslagen förs in en bestämmelse som innebär attregeringen i stället för får meddela sådana förordnanden ochföreskrifter som avses i 4, 5, 6 eller 7§ lagen. Jag vill betona att bestämmelsenär avsedd enbart för sådana extrema situationer som jag har nämnt ochnaturligtvis inte skall tillämpas så att vederbörande länsstyrelse fråntas denmer operativt betonade delen av verksamheten. Medhänsyn till att de föreslagna lagändringarna är okomplicerade är det enligt minmening inte motiverat att inhämta lagrådets yttrande. 6 Ansvarsförhållanden för verksamheten vid en olycka Jag har redogjort för fördelningen avansvaret för åtgärder vid en olycka, såsom den framgår av propositionoch lag. Strålskyddsin-sfitutet har i sin utredning utgått från att dennafördelning skall bestå. Av remissinstanserna har överbefälhavaren uttalat sig i frågan. Man anser att nuvarandefördelning av åtgärdsansvar är lämplig. Jag delar denna uppfattning, menkonstaterar att det inom denna ryms alternativa praktiska lösningar. Jag villdärför kommentera ansvars-och organisationsfrågorna ytterligare i vissaavseenden. Ettrelafivt stort antal myndigheter m.fl. blir berörda som rådgivare tilllänsstyrelsen i en olyckssituation. Flertalet av dessa myndigheter är representeradei som organiseras av statensstrålskyddsinstitut.