prop · G40368 · 1980-12-31 00:00:00 — Detla bör gälla ocksä ommoderbolag eller överlagande förening övertar en byggnad eller en fastighet medmarkanläggning vid sådan fusion, som avses i 28 § 3 mom. KL. Förslagelföranleder alt ändringar bör göras i punkterna 3 och 4 av anvisningarna fill 22§, punkt 2 a av anvisningarna till 25 § samt punkterna 7 och 16 avanvisningarna till 29 § KL. För markanläggningar medges avdrag för värdeminskning med5 % pä ett belopp motsvarande av anskaffningsvärdet. Dock medgesavdrag för läckdiken på jordbruksfastighet om årel beräknat pä ettoreducerat anskaffningsvärde. Som moliv för all endast medge 75-procenligavskrivning angavs i 1969 ärs förarbeten att vissa markanläggningar kan sägasha ett beslående värde (prop. 1969:100 s. 123). Lantbrukarnas skattedelegationanser att delta påstående numera saknar bärkraft. På grund av del ekonomiskalivets lagar, där teknik och strukturrationalisering har framtvingat en långtdriven specialisering, har del enligt delegationen blivit alltmer uppenbart attanläggningar av förevarande slag har en begränsad ekonomisk varaktighet.Delegationen menar därför alt hela anskaffningsvärdet bör utgöraavskrivningsunderlag. Dessulom hävdar delegationen att flertalet av de mestbetydelsefulla och kostnadskrävande anläggningarna har en kortare ekonomisklivslängd än 20 är. Avskrivningsprocenten bör därför vara högre än 5 för dessaanläggningar. anser att avskrivningsunderlagetavseende markanläggningar bör ändras frän lill avanskaffningsvärdet. För egen del vill jag erinra om att i begreppetmarkanläggningar ingår i stort sett alla markarbeten och anläggningar som intefår avskrivas som byggnad eller inventarier. Som exempel påmarkanläggningsutgifter kan nämnas utgifter för markens förstaiordningställande t. ex. röjning, schaktning och torrläggning för att göramarken fast eller plan, rivningskoslnader avseende en tidigare befintligbyggnad, utgifter för vägar och andra tillfarter, körplaner, parkeringsplatser,fotbollsplaner, tennisbanor och liknande anläggningar för personal. Somframhölls i 1969 ärs förarbeten får det anses uppenbart alt vissa av dessaanläggningar har ett bestående värde. Den avvägning som då gjordes, dvs. attendast av anskaffningsvärdet skall utgöra avskrivningsunderlag, får ansesfortfarande vara rimlig. Jag anser därför att denna regel i varje fall inle nubör ändras. a. med hänsyn lill att avskrivningarna beräknas pä ettkollekfivt avskrivningsunderlag finns del inte heller skäl att ändra påavskrivningsprocenten. Enligt nuvarande regler skall såsom avdragsgill omkostnadanses anskaff- Prop.1980/81:68 134 ning och insättning av sådana utrustningsdetaljer iskyddsrum som har värde endast från civilförsvarssynpunkt, såsom specielladörrar, luckor och karmar för dessa, inre begränsningsväggar för gasfäng vidingångar och reservul-gångar, luftrenare och fiUhörande fördelningsledningar(25 § 1 mom., 29 § 1 mom. och punkt 1 tredje stycket av anvisningarna till 22§). Dessa bestämmelser infördes (prop. 1958:124, BevU Bil, rskr B 117, SFS1958:576). Därefter har emellerfid ell nytt syslem för byggande ochfinansiering av skyddsrum införts (prop. FöU 17, rskr 174, SFS1975:553 och prop. 1978/79:1, FöU 8, rskr 37, SFS 1978:782). a. att fastighetsägare som åläggs all anordna skyddsrum skall få ersättningav statsmedel för detta. Med hänsyn lill detta kan den särskilda avdragsrältenför anskaffande av luckor m. m. slopas. Den ifrågavarande ersättningen kommernämligen vid inkomstbeskattningen att behandlas som statsbidrag. Eftersom delhär är fråga om anskaffning av fillgångar, för vilka anskaffningsutgifterna fårdras av genom årliga värdeminskningsavdrag, skall ersättningen vid ett slopandeav den direkta avdragsrälten inte tas upp som skattepliktig intäkt. Å andrasidan får som anskaffningsvärde endasl tas upp så slor del av utgifterna sominte har läckts av ersättningen. Jag vill slutligen förorda alt bestämmelserna omavskrivning pä fastigheter omarbetas i språkligt hänseende och alt i huvudsaksamma terminologi används i inkomstslagen jordbruksfastighet, annan fastighetoch rörelse. Delta föranleder ändringar i del nya tredje stycket av punkt 1,punkterna 3,4 och 6 av anvisningarna till 22 §, punkt 2 a av anvisningarna till25 § saml punkterna 1, 7 och 16 av anvisningarna lill 29 § KL. 2.2.9 Avsättning tiU eldsvådefonder Jag har i avsnitt 2.2.5 om beskattning avförsäkringsersättning föreslagit att försäkringsersättning e. d. pä grund avall byggnader och markanläggningar, som används i näringsverksamhet, har skadatseller förstörts genom brand eller annan olyckshändelse, skall görasskattepliktig. F. n. gäller enligt 19 5 KL att ersättning på grund avskadeförsäkring inte är skattepliktig inkomst såvida inte köpeskilling, somskulle ha flutit in om den försäkrade egendomen i stället sålts, varil atthänföra lill inläkt av fastighet eller rörelse eller ersättningen eljestmotsvarar sådan skattepliktig intäkt eller avdragsgill omkostnad, som år atthänföra lill något av nämnda inkomstslag. För en rörelseidkare eller lantbrukare innebärbestämmelsen all försäkringsersättning för en nedbrunnen driflbyggnad ärskattefri utom såvitt gäller sådana tillbehör lill byggnaden som enligtavskrivningsreglerna är alt hänföra till inventarier. Försäkringsersättning förvarulager och inventarier är alllid skattepliktig intäkt. Utgör byggnadenomsättningstillgång i byggnadsrörelse är även försäkringsersättning förbyggnaden skatlepliklig. Den beskattning som sålunda sker av försäkringsersättningför inventarier och varulager i rörelse och jordbruk kan försvåra anskaffandetav nya 1980/81:68 135 tillgångar i ersättning för de förlorade. I syfte altundvika dessa konsekvenser har införts en möjlighet att få avdrag föravsättning till s. k. eldsvådefonder. Vidare är lagen (1951:763) om beräkningav statlig inkomstskatt för ackumulerad inkomst i viss mån tillämplig förförsäkringsersättningar. Bestämmelser om eldsvådefonder finns i förordningen(1959:168) om särskilda investeringsfonder för förlorade inventarier ochlagertillgångar (prop. 1959:67, BevU 37, rskr 222). Till protokollet i detlaärende bör som bilaga 4 fogas en redovisning av förordningens innehåll. Av de i bilagan redovisade statistiska uppgifterna framgärall den nuvarande förordningen om särskilda invesleringsfonder för förloradeinventarier och lagerlillgångar utnyttjas i förhållandevis obetydlig omfattningav de skattskyldiga. Anledningen lill della lorde vara altlagervärde-ringsreglerna och neltometoden vid avskrivning av inventarier görbehovet av avsättningar mindre uttalat. I enstaka fall kan dock möjligheten altfå avsätta belopp till dessa fonder vara av stor vikt. Jag anser därför attdenna möjlighet bör få finnas kvar. Som jag lidigare har anfört bör försäkringsersättningar e.d. avseende konventionellt beskattade byggnader och markanläggningar, som harskadats eller förstörts genom brand eller annan olyckshändelse, görasskattepliktiga. Med hänsyn till delta bör avdrag medges även för belopp somavsätts fill fonder för byggnader och markanläggningar, då sådan ersällning harerhållits. I övrigl bör det nuvarande regelsystemets principiella konstruktionbevaras. Ett stort anlal tekniska ändringar bör dock genomföras. Dessaändringar avser att anpassa lagstiftningen i tekniskt hänseende lill modernarefondlagsliftning, nämligen lagen (1979:609) om allmän investeringsfond ochlagen (1979:610) om allmän invesleringsreserv. angivna ändringar kräver isig betydande ingrepp i förordningen. Till detta kommer att det synes angelägetatt göra ganska omfattande språkliga ändringar i denna. Mot denna bakgrund bördel nya regelsystemet tas in i en ny lag. De särskilda investeringsfonderna för förloradeinventarier och lagerlillgångar brukar benämnas eldsvådefonder. Dennabenämning är praktisk och ger ett tydligt uttryck för fondernas huvudsakligafillämpningsområde. Fonderna bör därför även i lagstiftningen benämnaseldsvådefonder. Beträffande lagreglernas närmare utformning fär jag hänvisalill speeialmotiveringen. Den nya lagen föranleder vissa ändringar i 3 § lagen omberäkning av statlig inkomstskall för ackumulerad inkomst och i anvisningarnatill denna paragraf. Jag har i avsnittet om den skattemässiga behandlingen avskador på fastigheter och i avsnittet om ulgifler för projektering av byggnaderoch anläggningar kommit in på kapitalförluslbegreppel. Som jag antydde i det 1980/81:68 136 sammanhanget finns del anledning att behandlakapilalförlustbegreppet frän mer principiella utgångspunkter. Till protokolleti detta ärende bör som bUaga 5 fogas en beskrivning av den historiskautvecklingen av kapitalförluslbegreppel och en redogörelse för det nuvaranderättsläget på detta område. Kapitalförlust avseende fastigheter las dock inteupp till yllerligare behandling. Jag övergår nu lill alt redovisa minaställningstaganden till behovet av ändringar i begreppet kapitalförlust. En förlust kan la sig uttryck i att en fillgång minskar ivärde eller i alt en förpliktelse tillkommer eller ökar i värde. Engrundläggande princip i den svenska inkomstbeskattningen är att avdrag förföriusl medges endast om det inle är fråga om kapitalförlust. En bestämmelse omdetla finns i 20 § KL. Begreppet kapitalförlust definieras emellertid inte idenna paragraf ulan en hånvisning görs i punkt 5 av anvisningarna lill punkl 10av anvisningarna lill 29 §. Denna anvisningspunkt behandlar dock bara förlusteri rörelse. Visserligen skall vad som där sägs om kapitalförlust i rörelseenligl punkt 5 av anvisningarna till 20 § äga motsvarande tillämpning även förandra förvärvskällor, men redan skiljakligheterna mellan bokföringsmässig ochkontantmässig inkomstberäkning gör denna anvisning oklar. Förlustbegreppet harmindre omfattning vid kontantmässig än vid bokföringsmässig inkomstberäkning.Därtill kommer alt värdeminskning av inventarier oeh beskattning av ersättningvid avyttring av inventarier behandlas på olika sätt beroende pä tillämpligförvärvskälla. Detta medför i sin lur att förluster som träffar inventarierbehandlas olika. Av bestämmelserna i 20 § och punkt 10 av anvisningarnalill 29 § kan inle utläsas allt vad som gäller om kapitalförlust. Redanbestämmelsen i 20 § all avdrag inle får ske för kapitalförlust är missvisande.Kapitalförluster beaktas nämligen i slor utsträckning vid beräkning av realisationsvinsl.Vidare måsle de nämnda beslämmelserna ses i samband med regler, som hartillkommit efter KL:s införande, t. ex. reglerna om avdrag för prisfall på ochutrangering av inventarier (punkt 3 c fjärde styckei och punkl 3 d avanvisningarna lill 29 I punkt 10 av anvisningarna till 29 § ställskapitalförlust i motsats lill driftförlust. Endast driftförlusten äravdragsgill. Som driftförlust betecknas uteblivandet av en intäkt som normaltbort inflyta i rörelsen. Det verkar således till en början som om driftförlustbara kan förekomma på intäktssidan. Detta är dock inte avsikten utan delavgörande är att det framstår som befogat att räkna med förlust i stället förvinst och att förlusten alltså ingår som ett led i förvärvsverksamheten.Kapitalförlust är däremot förlust som den skaltskyldige lidit vid sidan av vadsom normalt ingär som ett led i förvärvsverksamheten. Som exempel päkapitalförlust nämns förlust genom borgensförbindelse och genom prisfall päeller förstöring genom brand eller olyckshändelse av fastighet som används irörelsen. angivna förluster sägs vara exempel på förluster föranledda av enoberoende av rörelsen uppkommen skada. Prop.1980/81:68 137 Har förlust uppkommil i en förvärvsverksamhet uppställssåledes i princip ett krav på normalitet för att avdragsrätl skall föreliggaför förlusten. Kan man normalt räkna med förlust av viss arl i verksamheten ärdenna avdragsgill. Som exempel kan nämnas förlust på grund av insolvens hoskunder, prisfall och försämring av varulager och den fortlöpande värdeminskningsom maskiner och andra inventarier och byggnader är underkastade. Andraexempel pä avdragsgilla förluster är en kassörs föriust pä grund av felväxlingoch skadeståndskrav som uppkommit trots att verksamheten bedrivits på normaltsäll. Det finns vissa undantag från nämnda huvudregel. Skadaeller förstöring av maskiner och andra inventarier i rörelse och jordbrukhänförs således lill avdragsgill driftförlust. Detla gäller också i fråga omförlust på aktier, om aktieinnehavet står i mera direkt samband med denskallskyldiges egen rörelse. Även förlust på lånefordringar, som inte utgörlagerlillgängar, och på borgensförbindelse räknas som driftförlust, omfordringen eller förbindelsen tillkommit som ell led i förvärvsverksamheten. Som jaglidigare har anfört bör kapitalförluslbegreppel inskränkas såvitt gäller skadorpå fasligheter genom brand eller annan olyckshändelse och även i fräga omprojekteringsutgifter för byggnad som inte har uppförts. I övrigt synes dennuvarande gränsdragningen mellan avdragsgilla och inle avdragsgilla förluster ihuvudsak vara lämpligt avvägd. Det kan f. ö. hävdas att en utökad avdragsrätlför kapitalförluster motiverar en utsträckt beskattning av molsvarande vinsler.I ytterligare ett avseende finns del doek anledning all inskränka innebörden avkapitalförluslbegreppel. Det gäller förlust av lager och inventarier genombrottslig handling. Som nämnts behandlas skada pä eller förstöring avvarulager och maskiner och andra inventarier i rörelse och jordbruk somdriftförlust även om skadan förorsakats av en händelse som man normalt inte kanräkna med i förvärvsverksamheten. Har sådana tillgångar förlorats pä grund avstöld krävs däremot att man i verksamheten normalt räknar med risk för stöldför att avdragsrält skall föreligga. Denna distinktion kan - särskill medbeaktande av att eventuell försäkringsersättning avseende varulager ochinventarier i rörelse och jordbruk alllid beskattas i förvärvskällan - inleanses motiverad. Jag förordar därför att föriusl av dylika tillgångar genombrottslig handling bör vara avdragsgill. I delta sammanhang bör bestämmelserna om kapitalförlustomarbetas också i redaktionellt avseende. F. n. finns bestämmelser ombehandling av förluster i huvudsak i punkt 10 av anvisningarna till 29 §. Dessabestämmelser måste emellertid ses i samband med andra lagrum, t. ex. punkterna3 och 6 av anvisningarna till samma paragraf. Del synes ur redaktionellsynvinkel vara en fördel att ha bestämmelserna om kapitalförlust reglerade iett sammanhang. De bör enligl min mening las in i punkt 5 av anvisningarnalill 20 §, vilken paragraf innehåller allmänna bestämmelser om avdrag iförvärvskälla. Punkt 10 av anvisningarna till 22 §, punkt 9 av anvisningarnafill 25 § och Prop.1980/81:68 138 punkterna 6 och 10 av anvisningarna lill 29 § bör som enföljd av detta upphöra att gälla. 2.4.1 Allmänna synpunkter 2.4.1.1 Behovet av nylagsliflning Med pågående arbeien menas i allmänhet påbörjade men vidräkenskapsårets utgång inle avslutade uppdrag som en näringsidkare åtagit sigatt utföra för en annan persons räkning. Uppdraget kan avse enbarttjänsteprestalio-ner, som normalt är fallet beträffande uppdrag hos t. ex.konsulter och läkare, medan del andra gånger kan vara förutsatt attuppdragstagaren -exempelvis en hantverkare eller en byggmästare - skalltillhandahålla även materiella tillgångar. Avser uppdraget en materiellprodukt, brukar dock begreppet pågående arbete reserveras för de fall dåäganderätten till produkten ligger hos uppdragsgivaren. Övergår äganderättenlill den färdiga produkten till beställaren eller annan först när arbetet ärslutfört, används i regel inte beteckningen pägäende arbeten utan produkter iarbete eller liknande uttryck. Inom byggnadsbranschen görs emellertid iblandundanlag från denna princip. Det förekommer sälunda att ett förelag, som uppfören byggnad pä en egen fastighet, redovisar bygget som pågående arbete såvidaavsikten är att fastigheten skall säljas så snart byggnaden är uppförd. Bokföringslagen (1976:125), BFL, innehåller inle någondefinition av begreppet pågående arbete. I BFL finns inte heller någrabestämmelser om hur pågående arbeten skall värderas. Posten pågående arbetensaknas ocksä i BFL:s schema för hur ett förelags balansräkning skall ställasupp. I redovisningssammanhang har pågående arbeien betecknats som en branschspecifikpost som kan ses som en mellanform av lager och fordringar. KL saknar - liksom BFL - uttryckliga regler om hurpågående arbeten skall vårderas. RSV har dock utarbetat anvisningar för denskattemässiga behandlingen av pågående arbeien inom byggnads- ochanläggningsbranscherna, Företagsskatleberedningen anför alt skatledomstolarnasbedömning av pägäende arbeten synes stå i viss motsatsställning till BFL:sprinciper. Medan BFL bygger på realisationsprincipen, dvs. attresultatredovisningen bör anstå lill dess arbetet slutförts, harskattedomstolama enligt beredningen intagit den ståndpunkten altresultatredovisningen i princip skall ske löpande genom beskattning avdellikvider för uppdrag som är under arbete. Mol bakgrund av della och dårättsläget i åtskilliga hänseenden är oklart framstår del enligl beredningensom angelägel alt regler tillskapas för hur pågående arbeten skall behandlas iskattehänseende. Beredningen framhåller alt strävan givetvis bör vara att uppnåöverensstämmelse mellan skattelagstiftningen och BFL:s redovisningsmässigaprinciper. Vissa skillnader lorde dock Prop.1980/81:68 139 enligt beredningen bli ofrånkomliga med hänsyn till deskilda syften BFL och skattelagstiftningen har. Beredningen föreslår att reglerom den skattemässiga behandlingen av pågående arbeien förs in i anvisningarnalill 41 S KL. Det är en allmän uppfattning bland remissinstanserna attdet nuvarande rättslågel i fräga om pågående arbeien år ovisst och allklarläggande regler behöver införas. Meningarna år däremot mer delade vadgäller frägan om beredningens förslag kan läggas lill grund för nylagstiftning. Några remissinslanser anger uttryckligen att förslagel ärtillräckligt detaljerat för all genomföras medan andra avstyrker förslageleller menar all ytterligare utredningsarbete behövs. För egen del vill jag anföra följande. Blandremissinstanserna föreligger bred enighet om att det finns ett påtagligt behovav klarläggande regler för den skattemässiga behandlingen av pågående arbeien.Enligt min mening förefaller del inle heller sannolikt att en nyutredningsomgång - som f. ö. skulle ta alt genomföra - skulle ge ettväsentligt bättre underlag för lagstiftning på detla område. I sammanhanget börocksä påpekas att en skattemässig reglering av pågående arbeien mednödvändighet mäste få karaktär av ramlagstiftning eftersom förhållandena inomolika branscher och företag och vid skilda typer av uppdrag är utomordentligtskiftande. Till delta kommer att praxis på området inle är stillastående ulanfortlöpande förändras. Det fär därför anses uteslutet att försöka uppnå enlagstiftning som i detalj löser alla problem som vid laxeringen kan varaförknippade med pågående arbeien. Sammanfattningsvis delar jag såledesberedningens uppfattning att anvisningarna lill 41 § KL bör kompletteras medell regelsystem som anger efter vilka principer pågående arbeten bör behandlasi skattehänseende. Reglerna bör las in i en ny punkl, 3 a, av de nämndaanvisningarna. 2.4.1.2 Lagstiftningens omfattning och principiellauppbyggnad Av beredningens allmänna motivering framgår att avsiktenvarit att begränsa lagreglerna om pågående arbeten till byggnads- ochanläggningsverksamhel saml till hantverks- och konsultverksamhet. Dennabegränsning har inle mött några invändningar från remissinstansernas sida. Åvenjag finner det naturligl att lagstiftningen skall omfatta byggnads- och anläggningsbranschensamt hantverks- och konsultföretag men inle t. ex. varupro-ducerande förelag.Framhållas bör att begreppet konsultverksamhet har en ganska vidsträcktinnebörd. Sålunda bör exempelvis läkare och advokater, som bedriver rörelse,omfattas av de föreslagna reglerna. Beredningens förslag bygger på principen att ell syslemskall gälla för uppdrag pä löpande räkning och ell annat system för uppdraglill fasl pris. Vid löpande räkning skall värdel av pägäende arbeien inleaktiveras i bokslutet. I stället skall fakturerade belopp las upp som intäkt.Resullalre- Prop.1980/81:68 140 dovisningen kommer härigenom alt ske i takt medfaktureringen. Utförs ett uppdrag till fast pris föreslås däremot alt summan avnedlagda direkta koslnader skall tas upp som tillgång i bokslutet. I konsekvensmed detla skall eventuella a-contobelalningar skuldföras. Den av beredningen föreslagna principjella lösningen hargodtagits eller lämnats utan erinran av flertalet remissinstanser, däriblandBFN. I tvä remissyttranden anförs dock att aktiveringen av de direkta kostnadernavid arbeten till fast pris bör vara frivillig. Samtliga företag skulle alltså,om de sä önskade, fä använda sig av de för löpande räkning föreslagna bestämmelserna.I några remissyttranden föresläs å andra sidan att reglerna för fast pris skalllillämpas även vid löpande räkning. För egen del anser jag att del inle kan komma i fräga alt- oavsett uppdragels natur - införa en generell koppling mellanresultatredovisning och fakturering. En sädan koppling skulle ofta medföraalltför stora skattekrediter. Likaså är det enligl min mening uteslutet allgenerellt föreskriva att värdet av pågående arbeien skall aktiveras. En sådanobligatorisk redovisningsskyldighet skulle leda till slora praktiska problemsärskilt för mänga mindre företag. Jag ansluter mig därför till beredningensuppfattning all utgångspunkten bör vara alt resultatredovisningen vid arbete pålöpande räkning skall ske i takt med faktureringen medan direkta kostnaderskall aktiveras och uppburna a-contobelopp skuldföras om arbetel utförs tillfasl pris. Jag vill fillägga att den sistnämnda metoden torde bäst slå iöverensstämmelse med företagsekonomiska principer och begreppet godredovisningssed enligl . Det är givet att en redovisningsmetod som förutsätter attde direkta kostnaderna aktiveras är mer komplicerad att tillämpa än en metodsom direkt följer faktureringen. Beredningen har bl. a. mot denna bakgrundföreslagit att vissa mindre företag alltid skall ha rält att tillämpa reglernaför löpande räkning. Jag delar beredningens uppfattning pä denna punkt. Fråganom vilken krets av företag som bör omfattas av denna valfrihet återkommer jagtill i samband med behandlingen av arbeten på löpande räkning (avsnitt 2.4.2). Beredningen har inte definierat begreppen löpande räkningoch fast pris. Som påpekats vid remissbehandlingen förekommer det - i synnerhetinom byggnads- och konsultbranscherna - åtskilliga avtalstyper som kan ses somkombinationer av löpande räkning och fast pris. Ett arbete kan exempelvisutföras på löpande räkning med tak vilket innebär att uppdragstagaren själv färsvara för koslnaderna, om dessa överstiger en pä förhand bestämd högsta ni vä.En annan blandform är all avtalet är sä konstruerat all uppdragstagaren intefär full kostnadstäckning såvida den beräknade tidsålgången överskrids. Medhänsyn till nu nämnda och liknande avtalstyper bör enligt min mening lagtextenge besked om var gränsen går mellan löpande räkning och fasl pris. Denlämpligaste lösningen synes vara att införa en definition av begreppet arbetepä löpande räkning. Vad som inte faller in under denna definition bör Prop.1980/81:68 141 behandlas enligt reglerna för arbete lill fasl pris. För altett arbete skall anses utfört pä löpande räkning bör krävas att ersättningenför arbetet uteslutande eller sä gott som uteslutande skall fastställas pägrundval av ett pä förhand bestämt arvode per tidsenhet oeh den faktiskatidsålgången samt - i förekommande fall - uppdragstagarens faktiska ulgiflerför arbetet. Löpande räkning förutsätter alltså att ersällningen per timmeeller dag e. d. är på förhand bestämd eller praktiskt taget bestämd. Så snartuppdraget är av större omfattning torde parterna, dvs.