prop · G40348 · 1980-12-31 00:00:00 — b) när det i samband med anmälan av dödsfalletupplyses att de efterlämnade tillgångarna ärvärda , och att den avlidnes gäld inte överstigerdetta belopp samt arvingarna åtar sig attmotta tillgångarna och svara för skulderna, I det vid a) nämndafallet överlämnar skifterätten tillgångarna till den som har betalat eller kommer attbetala begravningskostnaderna. Vederbörandeblir inte därigenom personligen ansvarig för den avlidnes skulder. Offentligt skifte innebäratt dödsboet avvecklas under skifterättens ledning. Vid offentligt skifte skiljer manmellan gaeldsfragåelsesboer och gaeldsvedgåelses-boer. I gaeldsfragäelsesboer har arvingarna inte något Allmän underrätt är skifterätt. Prop.1980/81:48 97 personligt ansvar förden avlidnes skulder. A andra sidan saknar de i sådana bon allt inflytande överförvaltningsbesluten till dess attden för den dödes borgenärergällande proklamafri sten har löpt ut ooh skulderna har betalats eller säkerhet har ställtsför dem. utövas förvaltningsrätten i förevarandebon av akifterätten ooh borgenärerna. I gaeldgvedgåelsesboer,där förvaltningsrätten utövas av arvingarna under skifterättens ledning, har arvingarna åtagit sig att svara för den dödes gäld. Arvinges ansvar är i sådana fall till en början begränsat till arvslotten. För de relevanta skulder som inte täcks av tillgångarnai boet häftar arvingarna personligen. Derasansvar är därvid solidariskt. De svarar endast för sådana skulder som har anmälts inom en proklamafrist som börjar löpaefter det att ett lagstadgat kungörandeförfarande har avslutats. Fristen uppgår i regel . Arvingarna kan av skifterätten tillåtas att företa privat skifte under förutsättning attsamtliga a) begär sådant skiftehos skifterätten, b) är myndiga, c) inte är i konkurstillståndoch d) är närvarande, personligen eller genom ombud, vid det sammanträde med skifterätten därboet skall över lämnas för privat skifte. Privat skifte fårinte beslutas om arvlåtaren har bestämt att skiftet skall vara offentligt. 7 1980/81. 1 saml Nr 48 Prop.1980/81:48 98 Vid privat skifte förvaltar arvingarna boet helt De är ansvariga förden dödes skulder på samma sätt som igaeldsvedgåelsesboer (se ovan under "Offentligt skifte"). I ca en tredjedel av samtliga danska dödsbon företasprivat skifte. Exekutorbehandling av dödsboäger rum dels om arvlåtaren i testamente har bestämt sådanavvecklingsform, dels om samtliga arvingar begär det. Exekutor utses av justitieministern eller den han bemyndigar. Iregel behandlas exekutorbon som gaeldsvedgäelses-hoer.Arvingarna i exekutorbon blir alltsånormalt personligen ansvariga för behörigen anmäldaskulder i den mån de efterlämnade tillgångarnainte förslår. Enligt arveloven har efterlevande make rätt att sitta kvar i oskiftat bo efter den först avlidne om boets egendom utgörs av faelleseje och det finns bröstarvingar. Ärbröstarvingarna avkomlingar efterendast den först avlidne maken, krävs förkvarsittande att bröstarvingarna samtycker därtill eller, om de är omyndiga, att tillstånd lämnas av förmyndarenoch rätten. I oskiftat bo ärden efterlevande maken personligen ansvarig för den först avlidnes skulder. Den efterlevandekan dock åstadkomma preklusion av dessa ford- Z Faelleseje motsvarar ungefärgiftorättsgods enligt svensk rätt. 1980/81:48 99 ringar genom att fåtill stånd ett proklamaför- färande enligt skifteslagstiftningen(se ovan under "Offentligt skifte"). Ärarvingama inte personligen ansvariga förden avlidnes skulder och är dödsboet insolvent, kan den avlidnes borgenärer begäraatt boet försätts i konkurs. 7 Enligt norsk rättblir arvingar personligen ansvariga föravlidens skulder endast om de införskifte- rätten åtar sig sådant ansvar. Ett dylikt åtagande medföratt de kan få avveckla dödsboet påegen hand (privat skifte). Annars företarskifterätten avvecklingen (offentligtskifte). Har arvinge en gångblivit personligen ansvarig för avlidensskulder, upphör inte detta ansvar även om arvingarna sedermera begär och fårtill stånd offentligt skifte. 7 Med arvinge avses enligt norsk rätt såväl legal- arvinge som den vilken genom testamente har satts i arvingesställe (Knoph s. 199). 8 Allmän underrätt är skifterätt (1 §1930 års lov om skifte). Prop.1980/81:48 100 2.5 överväganden och förslag Utredningen har heträffandefrågoma om dödsbodelägaresansvar för avlidens skulder i uppdrag att föreslå regler som är enklare ände nuvarande och som i högre grad än dessa tar hänsyntill dödsbodelägarnas intressen. skall behovet att skyddaborgenärerna fortfarande beaktas. Gällande bestämmelser om dödsbodelägares gäldsansvartorde allmänt anses vara mycket invecklade.Som framgår av avsnitt 2.3 har utredningen företagit en enkäthos ett antal affärs- och sparbanker angående till-lämpningenav dessa bestämmelser. Därvid har framkommit att flertalet av bankema aldrigoch återstoden av déffl endast sällangör gällande personligt delägareansvarenligt 21 kap. iB. En förklaring till detta förhållande kanvara att de fbrevarande rättsreglerna är alltförkomplicerade. Andra regler motverkar förlusterför bankerna. Med hänsyn till de strängaföreskrifter som gäller förbankernas utlåningsverksamhet har de i betydandeutsträckning andra slag av skydd för sina fordringar än sådana som kan bli aktuella enligt 21kap. Sålunda får bankerna enligt gällande lagstiftning med vissa undantag inte beviljakredit utan att ha betryggande säkerheti fast eller lös egendom eller i form av borgen -59 § lagen (1955:183) om bankrörelse, 28 §lagen (1955:416) om sparbanker och 36 §lagen (1956:216) om jordbrukskasserörelsen.I den mån bank lämnar krediter utan sådan säkerhet förekommer det i viss utsträckning att banken tecknar grupplivförsäkring på kredittagarens bekostnad. Vid dennes frånfälle används utfallande försäkringsersättningtill att aweckla krediten. Nuvarande regler om dödsbodelägares ansvar föravlidens skulder tillämpas alltså 1 mycket liten ut- Prop.1980/81:48 101 sträckning därför att de är såkomplicerade och därför att det finns andra slag av skyddsregler. Vidare är, som framgårav redogörelsen i avsnitt 2.2, vissa fallundantagna från tillämpningsområdet.Antingen finns uttryckliga föreskrifterom sådana undantag eller är reglema avfattade sä att en del fall inte täcks av dem.Reglerna är sålunda inte tillämpliga om det efter den döde finns endast sådanegendom som inte har kunnat tas i mäthos honom. Med hänsyn till de ganska långtgående föreskrifter om utmätningsfrihetsom finns i utsökningslagen torde redan av denna anledningpersonligt delägareansvar ofta vara uteslutet imindre dödsbon. Vidare gäller att bestämmelseni 21 kap. 1 § ÄB om delägareansvar vid underlåtenhet att begäraegendomsavträde inte kan tillämpas om bouppteckning ersätts med dödsboanmälan. Grovt uppskattat torde dödsboanmälankunna .äga rum beträffande en fjärdedelav samtliga dödsbon (PM Dödsboanmälan,Ds Ju 1975:6, s. 31 f). Vissa omständigheterbegränsar alltså i hög grad tillämpningen av bestämmelsernaom dödsbodelägares ansvar föravlidens skulder. Därigenom undgår delägarnai många fall det hårda ansvar som borgenärerna annars skulle ha kunnat göragällande mot dem. Förenklas reglerna så att de blir lättare att tillämpa, kan därför detta förhållande i och försig komma att medföra en försämring av dödsbodelägarnasställning. Utredningen har emellertidi uppdrag att föreslå inte endast förenklingar av regelsystemet utan även sädana ändringar i det som främjar dödsbodelägarnas intressen. Skall båda dessa reformkrav tillgodoses, behövs långtgående ändringartill dödsbodelägarnas förmån. A andra sidan får reglerna inte bli alltförgynnsamma för dödsbodelägarna. Behovet att skydda borgenärerna måstenämligen fortfarande beaktas. Prop.1980/81:48 102 Med ovannämnda utgångspunkter har utredningen övervägt några alternativ till nuvarande regelsyste.m. I det följande lämnasunder särskilda rubriker en närmare redogörelseför vart och ett av dessa alternativ.I det sista delavsnittet tar utredningen ställnin.gtill vilket alternativ som är att föredra. 2.5.1 Återgång av bodelning och arvskifte Som framgår av redogörelsen i avsnitt 2.2.2 kan återgång avbodelning eller arvskifte ske i viaat fall enligt gällande beatämmelseri 21 kap. ÄB nämligen om dödsboet har avträtts till förvaltningav boutredningsman eller till konkurs (5 §).Utredningen har emellertid övervägt att föreslå att bodelning och arvskifte alltid skall gå åter om de äger rum innan skulderna har betalats. Återgången bör i så fall vara förenad med äterbäringsskyldighet förmottagarna. I detta avsnitt redogöraför hur ett återgångasystemenligt utredningen skulle kunna vara uppbyggt. Återgången bör vara total, dvs. medföra fullständig äterbäringsskyldighet. I och för sig är det tänkbart med endast partiell återgång för den händelse de obetalda skuldernaunderstiger det sammanlagda värdet av de skiftade tillgångarna. Emellertid får det anses mest lämpligt att hela delningen och skiftet går åter om borgenärerna ooh delägarna inte kan träffa någon överenskommelse om gäldens betalning. Därefter betalas skulderna. Sedankan delning och skifte på nyttäga rura. Även om man föreskriver bara partiell återgång för vissa fall torde dylik återgång ofta innebära sådan rubbning av förutsättningarna för delningen och skiftet att dessaenligt allmänna regler också i övrigt går åter. Prop.1980/81:48 103 Återgång enligt nuvarande 21 kap. 5 § ÄB skall äga rum ävenom delägarna vid delningen resp. skiftetinte kände till den gäld som sedermera föranledde egendonsavträde. Återgång torde isistnämnda fall vara av särskilt stor betydelse för borgenärernaeftersom de då inte kan göra gällandepersonligt betalningsanavar mot delägarna.Återgång av bodelning och arvskifte enligt det nu skisserade systemet bör därför kunna ske ävenom delägarna vid delningen eller skifteteller sist vid därefter förrättad bouppteckningvar okunniga om att det fanns obetalda skulder. För de fall dä ätergäng av bodelning eller arvskifte skall ske ochdelningen eller skiftet redan har gåtti verkställighet men återbäring inte är möjlig kan mantänka sig tre alternativa lösningar. Den förstainnebär att man föreskriver skyldighet för mottagarna att utge ersättning.Enligt den andra lösningen ålägger mandelägarna personligt betalningsansvar för skulderna. Slutligen kan man bestämma, åtminstone onden återbäringsskyldige var i god tro, att han inte skall drabbas av någon påföljd ned anledning av att han inte kan länna tillbaka återbäringsplik-tig egendom. Väljer man det andra alternativet upp-koirmer fråga om det personliga betalningsansvaret bör vara pånågot sätt begränsat. Enligt utredningens mening bör de framtida bestämmelserna utformas så att en delägare inte behöverriskera att ådra sig ett i princip oinskränkt ansvar förden avlidnes skulder. Utredningen anser sig därför inte böra överväga obegränsatpersonligt delägareansvar ens för ifrågavarandefall. Med denna utgångspunkt förefaller det lagtekniskt sett vara enklare att föreskriva ersättningsskyldighetför mottagarna än att ålägga den personligt gäldsansvar och santidigt införaregler som inskränker detta ansvar. 1980/81:48 104 tiska resultatet av de två nu jämförda lösningama torde ändå bli ungefär detsamma. Utredningen föredrar därför framförpersonligt betalningsansvar för delägarna förpliktandeför dem att utge ersättning till dödsboeti den mån de inte kan lämna tillbaka den mottagna egendomen. Inom förmögenhetsrätten gäller i princip vid återgång av avtal att part åläggs ersättningsskyldighet om han inte kan återbära den från motparten erhållna prestationen (se t.ex. SvenBramsjö, Om avtals återgång, 1950, s. 207 ff). Även i ÄB finns för motsvarande fall föreskrifter om utgivande av ersättning, t.ex. i 3 kap. 3 § andra stycket och 7 kap. 4 § första stycket (se beträffande dessa bestämmelser avsnitt 3.1.2). Vid ersättningens bestämmande inom förmögenhetsrättens område används antingen skade-metoden eller värdemetoden (se Bramsjö a.a. s. 255 ff). Skademetoden innebär att den återbäringsskyldige skall ersätta den skada som hans motpartlider till följd av att denne inte kan förfoga över eller använda den återbäringspliktiga egendomen på det sätt som han har avsett. Hade t.ex.den återbäringsskyldiges motpart tänkt sälja egendomen, skall den återbäringsskyldige alltså erlägga den köpeskilling som motparten faXtisktskulle ha fått vid försäljning. Hade motparten tänkt behålla egendomen, skall enligtskademetoden ersättningen täcka kostnaden för nyanskaffning. Värdemetodeninnebär att den återbäringsskyldige till motparten skallbetala det belopp som motsvarar försäljningspriset i den allmänna handeln på egendom av förevarande slag. Är det fråga om egendom med Prop.1980/81:48 105 fluktuerande värde,gäller i princip värdet vad c5 tidenför ersättningens utbetalande. Skademetoden användsi allmänhet om den återbäringsskyldigevar i ond tro när han företog den åtgärd som omöjliggjordeåterbäring. Var han i god tro , bestäms hans ersättningsskyldighet enligt värdemetoden. Beträffande frågan om ersättningnär återbäring är helt eller delvis omöjlig vid återgång avbodelning eller arvskifte görutredningen följande bedömning. Vad förstangår spörsmålet om mottagare i god tro skallutge ersättning bör beaktas att inom förmögenhetsrätten föreliggerersättningsskyldighet även i godtrosfallen. Det finns därför i principingen anledning att befria godtroende mottagare från ersättningsskyldighet när de, såsomvid bodelning och arvskifte, utan vederlag har förvärvat den ifrågavarande egendomen. Dödsbodelägarekan skydda sig mot återgång genom att före delning och skifte noggrantkontrollera vad det finns för skulderefter den avlidne. Dessutom har de möjlighetatt genom kallelse på okända borgenärer enligt preskriptionsförordning få till stånd preklusion av sådana skulder som de inte kändetill. Vid val av ersättningsmetodbör man välja värdemetodenom den återbäringsskyldige var i god tro och skademetoden om han var i ond tro. Medond tro avses i detta fall att mottagaren närhan gjorde sig av med återbäringspliktig egendom kände tilleller borde ha känt till att det fanns obetalda 9 Se t.ex.lagberedningens uttalanden i förarbetenatill 7 kap. 4 § arvslag (NJA II 1928 s. 450 f). 10 Jämför NJA II 1933 s. 434. Prop, 1980/81:48 106 skulder efter den döde.Med den avlidnes skulder jämställs givetvis dödsboets övriga gäld(se 18 kap, 3 § och 21 kap, 15 § ÄB), I regel torde de bådametoderna leda till samma resultat nämligenatt mottagaren förpliktas utge egendomens försäljningsvärde till dödsboet.Om särskilda skäl föreligger bör mottagaren helt befrias från ersättningsskyldigheteller ersättningsskyldigheten jämkas. Sådanaskäl kan vara att egendomen har frångåttgodtroende innehavare utan oaktsamhet och utan att han har haft nytta därav. En annan befrielse- eller jämkningsanledning kan vara att det rör sig om egendom med fliiktuerande värde och att värdetvid den tidpunkt när ersättningen skall ges ut är avsevärt högre än när mottagarengjorde sig av med egendomen. Då kan detibland finnas skäl att i vart fall jämka ersättningsskyldigheten.Tillämpas skademetoden kan jämkning av ersättningenske med stöd av 6 kap. 2 § skadeståndslagen(1972:207) om ersättningsskyldigheten skulle ansesvara oskäligt betungande med hänsyn till den ersättningsskyldigesekonomiska förhållanden. torde det vara såatt bodelning och arvskifte i stor omfattning sker utan iakttagande av föreskriven form. Det föreligger emellertid då inte någon delning eller något skifte som kan gå åter. Åsidosätts formkravet, ärnämligen rättshandlingen ogiltig (NJA II 1933 s. 537 ff samt NJA 1947 s, 270, 1966 s. 469,1969 s. 536 och 1977 s. 459). Skulle man föreskrivaåtergång av bodelning och arvskifte, ärdet sannolikt att formkravet vid dessa rättshandlingarskulle iakttas i ännu mindre utsträckning änf.n. Dödsbodelägarna skulle annars riskera att ådra sig återbärings-eller ersättningsskyldighet.Upphävande av formkravet vid bodelningoch arvskifte torde inte vara 11 Se beträffandeformkravet 13 kap. 1 § GB och 23 kap. 4 § ÄB. Prop.1980/81:48 107 Beträffande fast egendom är sålunda viss form nödvändig för erhållande av lagfart (20 kap. 6 § första punkten JB). Skulle man slopaformkravet i fråga om lös egendom men behålla det beträffande fast, skulle detta sannolikt leda till oreda ooh osäkerhet. och arvskift: i skrjft, skulle vidare den som gjorde gällande återgång ställas inför stora bevissvårigheternär han krävde återbäring och ersättning. Med hänsyn till ovanståendeanser utredningen att med bodelning och arvskifte bör i förevarande sczr-nanhang jämställas all utdelning av egendom tilldödsbodelägare frän dödsboet. Även när boet har skiftats helt formlöst bör alltså återbärings- eller ersättningspåföljd kunna göras gällande om skiftet har ägt rum innan skulderna harbetalats. F.n. är de "formlösa"delningarna och skiftena inget problem från gäldssynpunkt.Dödsbodelägare som vidtar sådana ätgärder blir personligen betalningsansvarigaenligt 21 kap. 1 § ÄB. Genomförs förevarande altemativ, behövs emellertid den nu skisseraderegeln. Annars torde mångadelägare komma att företa formlösa delningar och skiften för att inte riskera att ådra sig återbärings- eller ersättningsskyldighet. Som har påpekats i avsnitt 2.2.5 finns f.n. en del föreskrifter om skyldighet för dödsbodelägare att utge ersättning för skador som på grund av deras förvaltning drabbar bl.a. boetsborgenärer. Den allmänna regeln om skadeståndsansvar i sådana fall finna i 18 kap. 6 § ÄB, För ansvar enligt denna bestämmelse T2 Jämför lagberedningen i NJA II 1933 s, 542, Prop,1980/81:48 108 förutsätts ätminstone vållande, Ersättningsberättigad är sådan skadelidande vars rätt är beroende av boets utredning. Medboets utredning förstås enligt förarbetena bl.a. betalning av den dödes gäld (NJA II 1933 s. 140). Därav följer att boets borgenärer kan bli ersättningsberättigade enligt den angivna bestämmelsen. F.n. torde emellertidborgenärerna sällan ha anledning att åberopa den. Enligt gällande rätt kan ju dödsboförvaltning från delägajmas sida i princip inte förekomma utan personligtbetalningsansvar för gälden. Borgenärema föredrar väl därför i allmänhet att åberopa gäldsansvar mot delägarna framför att kräva dem på skadestånd. Förstnämnda slag av talan är givetvis enklare än sistnämnda från borgenäremas synpunkt. För bifall till ett skadeståndsyrkande kan det nämligen vara nödvändigt med utredning om adekvan-senmellan delägarnas förvaltningsåtgärd och dess påstådda följder. Vidare kanske borgenärema måste styrka sin förlust. Upphäverman reglerna om personligt gäldsansvar för dödsbodelägare, kommer dödsboets borgenärer att kunna åberopa endast skadeatåndsbestänmelsen i 18 kap. 6 § ÄB om boet förvaltas av delägama och borgenärerna inte får sina fordringar betalda. Frågan är om en sädan begränsning av borgenärernas talemöjligheter skulle innebära en inte godtagbar försämring för dem. Det har redan påpekats att det är svårare att kräva skadestånd än att göra gällande gäldsansvar. Emellertid torde svårigheterna vara av övervägande bevisrättsllgt slag. Skadeståndsbestämmelsen kan nämligen i och för sig vara tillämplig om dödsbodelägarna inte utreder och verkställer betalning av boets skulder.Genom kallelse på okända borgenärer enligt preskriptionsförordning kan delägarna få till stånd preklusion av sådana skulder som de inte känner till. Detta proklamaförfärande bör användas Prop,1980/81:48 109 om boet inte har tillräckligt säker överblick över den dödes skulder. Delägarna torde därför i regel ådra sig ersättningsansvar för skada som borgenär har lidit på grund av att delägarna har underlåtit att infria en rättskraftig fordran mot boet. Väljerman att upphäva gäldsansvarabestämmelserna i 21 kap. ÄB och i fortsättningen helt lita till skadeståndsregeln i 18 kap. 6 § ÄB, har man undanröjt många av de olägenheter för dödsbodelägare som nuvarande system medför. Någon annan försämring för borgenärema än av bevisrättsllgt slag torde en sådan ordning inte komma att innebära. Som har angetts ovan ärdödsboförvaltningen enligt dansk och norsk rätt i första hand en angelägenhet förskifterätten, dvs. allmän underrätt(avsnitten 2.4.2 ooh 2.4.3). I förarbetenatill lag oii! boutredning ocharvskifte tog lagberedningen upp fråganom det dansk-norska systemet borde genomförasäven i (NJA II 1933 s. 136 och 357). Beredningenanförde att i så fall skulle päbästa sätt bli sörjt för att allt gär riktigt till. Ingen intressentskulle obehörigen gynnas på de övrigasbekostnad. För borgenärernas rättskulle denna ordning vara i hög gradbetryggande. Mindre erfarna delägare skulleinte riskera att få stå tillbaka för dem som bättre förstår att ta till vara sina intresaen. Beredningenstannade emellertid för att inte föreslå offentlig dödsboförvaltning.Beredningen ansåg nämligen att det inte fanns någrasamhällsorgan här i landet som kunde anses lämpade att handha de uppgifter av övervägandeadministrativ och ekono- Prop.1980/81:48 110 misk natur som det skulle bli fråga om. Vidare framhöll beredningen att det kunde befaras att det ifrågasatta systemet skulle bli alltför osmidigt och dyrbart. Beredningen trodde inteheller att allnänheten skulle ha någon förståelse förden tänlcta ordningen. Det alternativ förvilket nu har redogjorts företer vissa likheter ned den lösning som komner att diskuteras i nästa avsnitt, dvs. I bådafallen skulle nämligen dödsboförvaltningentill en början anordnas sora ettlikvidationsförfarande i borgenärernas intresse. Sedan den avlidnes och boetsskulder har betalats, skulle den eventuella återstodenav boegendom.en fördelas enligt lag och testamente.Alla dessa förfaranden skulle ske under överinseende av nyndighet resp. boutrednings.nan. Låterman boutredningsman handha dödsboförvaltningen i stället för domstol eller arman myndighet idet system som har skisserats i avsnitt 2.5.3 torde en del av kritiken mot systemet falla bort. Man kan då inte längre göra gällande att förvaltaren saknar konpetens för uppgiften ooh knappast heller attsystenet blir osmidigt. Åandra sidan kvarstår otvivelaktigt det argumentet attsystemet i regel blir dyrare än en ordning där dödsbodelägarna förvaltar boet. Förmodligen mäste raan låta boet bära kostnaden för bo-utredningsmannaförvaltningen. Det blir dä mindre kvar till arvtagarna. Frän den synpunkten kommer dettaalternativ inte att innebära någon förbättring av dödsbodelägarnas ställning. Vidare är det sannolikt att det ifrågasatta systemet allmänt kommer Prop.1980/81:48 111 att uppfattas som mera byrälcratiskt än det nuvarande. Emellertid finns det mycket som talar för obligatorisk boutredningsmannaförvaltning i ställetfor den nuvarande regleringen enligt 21 kap. 1 § ÄB. Den viktigaste funktionen hossagda bestämmelse är att relativt snabbt tvinga fram avträdande av skuldsatta dödsbon till boutredningsmannaförvaltningeller konkurs. Fördelama med bestämmelsen äratt borgenärerna kan fä en effektiv förvaltningav sådana bon samt att dödsbodelägarnakan slippa det svårförutsebara och ibland mycket betimgande personliga gäldsansvaret. Regelns nackdelar är att dödsbodelägare som inte kännertill den kan drabbas mycket hårt om deunderlåter att begära egendomsavträdeäven om de inte har uppträtt otillbörligtmot borgenärerna. Föreskriver man att rätten på eget initiativ skall förordna att skuldsatta dödsbon skall avträdastill boutredningsmannaförval tning, behåller man nyssnämndafördelar men eliminerar de angivnanackdelarna. Det uppstår emellertidsvårigheter när man sökerlämpliga kriterier på de fall närboutredningsmannaförvalt-ning skall anordnas exofficio. Det kan givetvis inte komma i frägaatt föreskriva boutredningsmannaför-valtning föralla typer av dödsbon. En sådan ordning skulle medföra en oerhördbyråkratisering. Den skulle framstå som ett onödigtingrepp i dödsbodelägarnas förvaltningsfrihet.Det är ju ändå så att i flertalet dödsbon ingaproblem uppkommer med gäldens betalning.