prop · G4033 · 1980-12-31 00:00:00 — Regleringenav ifrågavarande handel tjänar vissa bestämda syften. För att dessa syftenskall nås, måste ett kontrollsystem innefattande bl.a. "särskild bokföringi form av anteckningar på inköpsnotor m. Följs intekontrollsystemet i detta och andra härtill anslutande avseenden kan man tappade effekter som man frän allmänna synpunkter eftersträvar. Mot bakgrundenhärav och av de erfarenheter, vilka föreligger beträffande oegentligheter ocheftersättande av nu gällande regler inom ifrågavarande handel, framstårutredningens förslag till sanktioner mot överträdelser av kontrollsystemet somklart otillräckliga. Enligt min mening är det nödvändigt att handlare somåsidosätter reglerna för handeln till men för kontrollverksamheten drabbas avstraff. I stället för att uppräkna åsidosättanden och underiåtenheter som kanleda till straff, skulle man förslagsvis kunna med 10 § skattebrottslagen somförebild utforma en straffbestämmelse som tog sikte på sädana åsidosättanden - uppsåtligeneller av oaktsamhet - av handelsregleringens bestämmelser som allvariigtförsvårar polismyndighetens kontrollverksamhet. I ringa fall bör ej ansvarinträda. En sådan bestämmelse borde gälla båda slagen av handel. Främstskulle en straffbestämmelse med detta innehåll kunna komma till användning vidåsidosättande av den för handeln gällande "särskilda bokföringen"såsom vid fullständig underiåtenhet att föra föreskrivna anteckningar påinköpsnotor m. m., vid underlåtenhet att föra dem på ett fullständigt sätt,vid vilseledande anteckningsåtgärder samt vid förstörande eller undanskaffandeav materialet då vederbörande haft skyldighet att bevaradetta. Vidare skulle påföljd kunna drabba handlare som åsidosattförfattningsenlig uppgiftsskyldighet, särskild underrättelseskyldighet,undersökningsskyldighet o.d. Genom kravet att polismyndighetenskontrollverksamhet enligt handelslagstiftningen allvarligt försvåras 1980/81:3 .309 åstadkommes en begränsning av det kriminaliserade områdettill det verkligt straffvärda. Straffet bör vara böter eller fängelse . Det är alltså min mening att den nu skisserade straffbestämmelsenerfordras som medel mot illojala företeelser inom handeln. Även vid en vidgadtillsyn över handeln, som förhoppningsvis kan tillkomma, kvarstår behovet av ensådan straffsanktion. Det måste starkt ifrågasättas, om föreslagen påföljd böterbeträffande den, som driver handel med begagnade varor i strid medförordningens bestämmelser, kan vara tillfyllest. Underlåtenhet att göraanteckningar etc. kan ju avse synnerligen värdefullt stöldgods (smycken, tavloroch annat) och kan säkert locka till "chanstagning". Emellertid får det anses ofrånkomligt att man med endastett registreringsförfarande måste acceptera att handeln i vissa fall kandrivas av olämpliga personer, som kanske t. o. m. helt nonchalerar de förpolisens spaningsarbete viktiga kontrollbestämmelsema. I sådana fall kan sanktionsbestämmelseni 18S 2 stycket i förordningen om handel med begagnade varor (FB) icke ansestillfyllest. Sedan en sådan handlare (på gmnd av verksamhetens jämförtmed bötesbeloppet) kanske dömts till böter enligt nyssnämndaparagraf bör någon form av skärpning vara möjlig för att erhålla avhållandeeffekt. I förordningen av handel med skrot (FS) ges möjlighet att vidöverträdelse av kontrollbestämmelsema återkalla tillståndet varefter handlarenmed stöd av 25 § I stycket kan ådömas fängelse. Samma möjlighet bör finnas i FB,åtminstone vid recidiv. Ett ytterligare komplement till FB § 18 skulle varamöjligheten att förverka de begagnade varoma eller vissa av dem. En bestämmelsemed sistnämnda innehåll skulle markant framhäva vikten av att följa kontrollbestämmelsema. Ännu mera tveksam är jag till utredningens förslag attslopa nuvarande straffbestämmelser för den som åsidosätter sina skyldigheternär det gäller handel med skrot. Huvudsyftet med lagsfiftningen är att försvåraatt olovligen åtkommet gods avsätts inom handeln samt att underlätta polisensspaning efter godset. Föratt polisen skall kunna fullgöra sin kontrollerandeverksamhet är det av gmndläggande betydelse att handlama fullgör sinaskyldigheter att kontrollera identiteten hos de personer, av vilka de köpergods, antecknar säljarnas namn, priset på godset m. m. Om handlama åsidosätterdessa skyldigheter måste effektiva sanktionsmedel finnas att tillgå.Utredningen förlitar sig här i väsentlig utsträckning på möjlighetema till vamingoch återkallelse. Enligt min mening är dessa medel inte tillräckliga. Vamingkommer i vissa fall att vara ett alltför svagt påtryckningsmedel medan en återkallelseav tillståndet kan vara alltför ingripande. Man får räkna med att tillståndkommer att återkallas först sedan vederbörande handlande under avsevärd fid ochi väsentliga avseenden åsidosatt sina skyldigheter. Under fiden kommer polisenatt tvingas acceptera t. ex. oriktiga eller ofullständiga anteckningar. I flerafall måste man därför räkna med att straffsanktioner behövs. Möjligen skulle denuvarande straffbestämmelserna kunna koncentreras till en gemensambestämmelse, som tar sikte på mera väsentliga överträdelser vilka försvårarpolisens kontrollerande verksamhet. Prop.1980/81:3 310 Avsikten med regleringen är uppenbarligen att beredatillsynsmyndigheten - polisen - obehindrad tillgång till lager och bokföringför kontroll. Genom den utformning texten fått är det handlaren som vid hot om bötesansvaråläggs att "låta polismyndighet undersöka" etc. Någon rätt förpolismyndigheten att utan stor omgång tvångsvis undersöka ett lager en tredskandehandlare undanhåller ges ej. Står stora värden på spel lärer ett böteshot ejvara återhållande nog. Beträffande handeln med begagnade varor har utredningenfunnit att tillståndstvång inte är den rätta gmndvalen för tillsyn ochefterspaning av stöldgods. Man åberopar bl.a. polisens bristande resurser attkontrollera och övervaka denna typ av handel. anser i och för sigatt ett tillståndstvång som bl. a. omfattar en lämplighetsprövning vore attföredra men har också förståelse för att polisens personalresurser ärbegränsade. En noggrann kontroll av denna marknad som omsätter så mycket stöldgodsär emellertid av väsentlig betydelse från brottsförebyggande synpunkt. I vartfall torde inte böter vara en tilh-äckligt avskräckande påföljd för underlåtenregistreringsanmälan. Kammarrätten delar utredningens mening att länsstyrelsenskall säsom första instans överpröva polismyndighets beslut. Vart talan motlänsstyrelsens beslut skall fä föras kan vara underkastat tvekan.Förvaltningsorganisatoriska skäl talar starkt för att regeringen befrias frånhandläggningen av besvärsärenden av detta slag. Det är också som utredningenframhållit - diskutabelt om kommerskollegium bör göras till överinstans förbeslut av . Kammarrätten har mot bakgmnd av att de ovan anfördavägarna för besvärsprövning är förenade med olägenheter övervägt om det intevore en bättre ordning att låta kammarrätt och regeringsrätt överprövalänsstyrelsens beslut. För en sådan ordning talar förordningarnas syfte attförebygga handel med olovligen åtkommet gods. Det är sålunda icke ennäringspolitisk skönsbedömning som skall ske utan frågan är i storutsträckning av rent rättslig art. Uppfylls t.ex. de i förordningen givna fömtsättningamaför att bedriva skrothandel skall tillstånd ges. Bedömningar av den art detgäller (t. ex. prövning av redbarhetsrekvisitet) förekommer icke sältan vidprövning inför förvaltningsdomstol (se t.ex. förordningen 1973:221 om auktorisationoch godkännande av revisorer, ändrad bl. a. genom SFS 1976:825 29 S). Mot enprövning av förvaltningsdomstol kan väl anföras att prövningen trots alltinnehåller vissa skönsmässiga moment och att det i ett domstolsförfarande kanvara svårt att belägga sådana omständigheter som bristande redbarhet.Remissyttrande från skrotbranschens nämnd skulle dock liksom vid den nuvarandebesvärsprövningen kunna ge ledning. Kammarrätten finner vid en samlad bedömning att det kanväl övervägas att förlägga besvärsprövningen till förvaltningsdomstol. 1980/81:3 311 Kollegiet motsätter sig inte ett genomförande av denalternativa besvärs-ordning som utredningen föreslagit och som innebär attlänsstyrelsens beslut kan överklagas till kommerskollegium som högsta instansistället för till regeringen. Vad som ovan anförts om att tillståndsprövningenbör överföras från polismyndighet till länsstyrelse bör enligt kollegiets bedömninginte nödvändigtvis innebära att - om det skulle finnas önskvärt att avlastaregeringen från dessa besvärsmäl - kollegiets beslut i dessa frågor kanöverklagas till regeringen. Utredningen har föreslagit att talan mot polismyndighetsbeslut enligt bägge förordningarna skall föras hos länsstyrelse, mot varsbeslut talan skall föras hos regeringen genom besvär. Som alternativt förslaghar utredningen föreslagit att besvär över länsstyrelses beslut i ställetskall anföras hos kommerskollegium. enligt författningsförslagen i vissa fall kommer att varatillståndsmyndighet finner att principiella skäl talar motkommerskollegium som besvärsinstans. Utredningen har utgått från att avgöranden enligt denämnda förordningarna skall överprövas i länsstyrelse och hos regeringen. 1och med att besvär anförs över ett avgörande övergår saken emellertid till attbli en rättsfråga. Det kan därför ifrågasättas om ej besvär i stället böravgöras i länsrätt - som efter är en förvaltningsdomstol - ochkammarrätt. Utredningen har diskuterat instansordningen vid fullföljdav talan mot beslut av i egenskap av besvärsmyndighet i denföreslagna skrothandelsförordningen och stannat för bibehållande av nuvarandeordning. Såsom ett alternativ framförs kommerskollegium som sista instans.Denna propå vill bestämt avvisa. Därest besvär över huvud tagetskall få anföras över beslut - om det nu kommer att bli såsomförsta eller andra instans - bör besvären föras hos regeringen. Antalet ditfullföljda ärenden har, såsom i betänkandet redovisas, varit blygsamt hittillsunder och anledning till någon större ökning framöver torde knappastkunna förväntas. 1 fråga om besvärsordningen föreslår utredningen attbesvär skall i sista instans prövas av regeringen. 1 specialmotiveringen tillförfattningsförslagen (s. 245 och 263) för utredningen emellertid ocksä framett altemativt förslag, enligt vilket kommerskollegium är sista instans. LONfinner för sin del att utredningen anfört goda skäl (s. 166) för sitt förslagom regeringen som sista besvärsinstans, främst att ärendena gäller inskränkningi näringsfriheten och inte heller efter reformen torde bli arbetsmässigt betungandesamt att det är principiellt oegentligt att låta ett ämbetsverk som sistainstans överpröva länsstyrelses beslut. Motivet för det altemativa förslagetskulle vara att avlasta regeringen mera detaljbetonade ärenden. Denna synpunktär givetvis väsentlig men kan enligt LONs bedömning knappast väga upp de skälutredningen anfört för sitt huvudförslag, åtminstone inte innan erfarenhetvunnits av besvärsordningen i praktiken. 1980/81:3 312 9 Den författningsmässiga uppläggningen Regleringav handeln fordrar enligt regeringsformen stöd i lag. Detsamma gällerinförande av fängelsestraff såsom sanktion för den som utan tillstånd handlarmed skrot. Med hänsyn härtill vill hovrätten ifrågasätta utredningens förslagatt ställningstagandet huruvida tiUståndstvång och registreringsskyldighetskall uppställas överlätes pä regeringen. En författningsmässigt bättrereglering vore enligt hovrättens mening att direkt i lagen slå fast att handelmed skrot fordrar tillständ och att för handel med begagnade varor - i denomfattning regeringen äger närmare föreskriva skall föreliggaregistreringsskyldighet. För ökad överskådlighet synes vidare lämpligt att straffsankuonenför underlåtenhet att göra anmälan för registrering av handel med begagnadevaror fär sin plats i lagen i stället för i förordningen om dylik handel. Nödvändigt bemyndigandeatt utfärda närmare föreskrifter kan lämpligen ges i en följande paragraf avlagen. 1 1 §lagförslaget föreslås ett bemyndigande åt regeringen att ge närmare angivnaföreskrifter. Kammarrätten finner det lagstiftningstekniskt mera tilltalandeatt man direkt i lagen utsäger, att handel med järn- och annat metallskrot fårdrivas endast efter tillstånd och att handel med begagnade varor skall i denomfattning som regeringen föreskriver - vara underkastad registrering. Denärmare bemyndiganden som krävs får sedan ges i följande paragrafer. Länsstyrelsenifrågasätter om inte en enda gemensam förordning vore att föredra framförföreslagna två. En gemensam förordning där olika kapitel upptar respektiveregler för tillståndspliktig och registreringspliktig handel borde vara attföredra inte minst för överskädlighetens skull. Prop.1980/81:3 313 Propositionen ................................................................ ..... 1 Propositionenshuvudsakliga innehåll ............................ 1 Lagförslag......................................................................... ..... 2 Utdrag avprotokoll vid regeringssammanträde .... 4 1 Inledning .................................................................... ..... 4 2 Föredragandensöverväganden ................................. ..... 6 2.1 Inledning ................................................................ 6 2.2 Huvuddragen av regleringen ................................. 8 2.3 Den närmare utformningen avregleringen ............ ... 13 2.3.1 De erforderliga bemyndigandena förregeringen 13 2.3.2 Föreskriftema rörande handeln medskrot och begagnade varor 16 2.3.2.1 Handeln med skrot .............................. ... 17 2.3.2.2 Handeln med begagnade varor ........... 19 2.4 Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser ........ 25 3 Upprättat lagförslag .................................................... ... 25 4 Hemställan ................................................................... ... 26 5 Beslut .......................................................................... 26 1 Betänkandet (DsH 1978:5) Handeln med skrot och handeln med begagnade varor 27 2 Sammanställningav remissyttrandena ........................ 273