prop · G4031 · 1980-12-31 00:00:00 — Ommedicinering sätts in för att förhindra ett uppträdande som innebär brottsligtangrepp på person eller egendom eller annars utgör fara för liv eller hälsaskulle sålunda enligt utredningen stöd för medicinering kunna hämtas ibestämmelserna om nödvärn och nödrätt i 24 kap. BrB. I andra fall kan medicineringeninnebära en behandling som det enligt allmänna läkarinstruktionen (1963:341) Prop.1980/81:1 29 åligger läkaren att utföra. Härvid måste emellertidobeserveras att sjukvårdslagen (1962:242) bygger på principen om frivillighetfrån patientens sida; detta begrepp har dock getts en vid tolkning. Utredningen anser för egen del attanvändningen av psykofarmaka visserligen inte är fri från betänkligheter menatt dessa nackdelar måste ställas i relation till dem som är förenade medbältesbeläggningen. Med hänsyn härtill anser utredningen att det skulle varafel att inte i lagen om kriminalvård i anstalt låta också möjligheten tilltvångsmedicinering stå öppen i fall av våldsamt uppträdande. Remissinstanserna har inte haft nägra invändningargentemot utredningens synpunkter på användningen av fängsel. För egen deltillstyrker jag utredningens förslag till lagändring i denna del. också har föreslagit bör bestämmelsen om obligatorisk läkarundersökningvid beläggande av fängsel behållas, med den ändringen att läkaren inte skallåläggas att avge något yttrande. Motsvarande ändringar bör göras i 15 §häkteslagen. Vad åter angår förslaget om tvångsmedicinering har deflesta remissinstanserna ställt sig avvisande eller i vart fall tveksamma. Dethar sålunda avstyrkts av RÅ, , , . Föreningen , och Övervakarnas riksförbund.Kammartätten i har uttalat tveksamhet liksom , somanser att tvångsmedicinering bör få förekomma inom kriminalvården endast dåklar medicinsk indikation föreligger. Enligt bör det krävas attden intagne uppfyller förutsättningarna för intagning med stöd av lagen (1966: 293)om beredande av sluten psykiatrisk vård i vissa fall och att det är fråga om enträngande situation i avvaktan på att sjukhusvård kan ordnas. Liknandesynpunkter har anförts av , ochSvenska . har som skäl för sitt avstyrkandeanfört i huvudsak följande. Det är från etisk synpunkt stötande att införatvångsmedicinering inom kriminalvården. Det är även klart olämpligt frånmedicinsk synpunkt. Narkotikamissbruket är relativt utbrett bland de intagna.Det kan inte uteslutas att en del av de orostillstånd som gör det nödvändigtatt tillgripa fängsel orsakas av drogpåverkan. Att utan kännedom om vilketeller vilka preparat som orsakat orostillståndet tillföra psykofarmaka är klartolämpligt. Allergiska reaktioner och, i värsta fall, chocktillstånd kanuppkomma, och anstalterna saknar medicinska resurser att behandla sådanakomplikationer. Vidare har kriminalvården stor brist på sjukvårdsut-bildadpersonal. Slutligen skulle en legalisering av tvångsmedicinering inomkriminalvården sannolikt komma att ytterligare minska möjligheten att få denpsykiatriska sjukvärden att ta emot vårdbehövande intagna. Det är givet att medicinskbehandling av en intagen som befinner sig i ett starkt orostillstånd kan göraett ingripande med fängsel onödigt. Prop.1980/81:1 30 tvångsvis genomförd medicinering torde emellertid av mångaupplevas som ett väl så långtgående ingrepp i den personliga integriteten somett rent fysiskt tvångsmedel. Med hänsyn till detta och på de skäl som haråberopats av bl. a. anser jag mig inte kunna biträdautredningens förslag i denna del. Inte heller i övrigt anser jag det finnastillräcklig anledning att införa bestämmelser om tvångsmedicinering av intagnai kriminalvårdsanstalter. Medicinering bör sålunda i princip kunna företas baranär fömtsättningar härför föreligger enligt sjukvårdslagstiftningen. Endast iextrema fall torde man kunna hämta stöd för tvångsmedicinering i 24 kap. BrB. 2.5.4 Lättnader i avskildheten I 21 § KvaL stadgas att den somhålls avskild enligt 20 § skall erhålla sådan lättnad i avskildheten som kanske utan olägenhet. Motsvarande bestämmelse finns i 50 §. Enligt utredningensförslag bibehålls denna bestämmelse med den ändringen att den avskilde skallerhålla den lättnad i avskildheten som är möjlig. Utredningen påpekar attsådana lättnader kan avse bl. a. viss begränsad gemenskap med andra intagna,särskild tillsyn av läkare, psykolog och assistenter, tillgång till tidningar,radio och TV samt utomhusvistelse. Varar isoleringen länge bör den avskildeockså få de förmåner som normalt tillkommer de intagna, såsom att ta emot besökoch att telefonera. Permission kan emellertid av naturiiga skäl inte komma ifråga. Med tanke särskilt pä denpåfrestning som speciellt en långvarig isolering medför instämmer jag iutredningens uppfattning att den som avskiljs från andra intagna bör beredasden lättnad som är möjlig. Detta bör komma till uttryck i lagtexten. Jagförordar att 21 och 50 §§ KvaL ändras i enlighet härmed. Bedömningen av vilkenlättnad som är möjlig måste givetvis ske med utgångspunkt från isoleringenssyfte i varje enskilt fall. 2.6 Placering på specialavdelning Vid kriminalvårdsanstalterna Kumla,och finns f. n. specialavdelningar med sammanlagt 24 platserför särskilt rymningsbenägna eller farliga intagna med långa strafftider.Dessa avdelningar kännetecknas bl.a. av en hög personaltäthet och en godtillgång på tekniska skyddsanordningar. Som jag har nämnt ansesdet f. n. att placering på en sådan avdelning inte utgör ett avskiljande i denmening som avses i lagen om kriminalvård i anstalt. Betydande likheter finnsemellertid med isolering. De intagna på en specialavdelning tillåts exempelvisinte samröre annat än med ett begränsat antal andra intagna. De delas upp imindre grupper som får vistas tillsammans under arbetstid och fritid, och detförekommer att de intagna förflyttas mellan grupper och avdelningar. 1980/81:1 31 avdelning kan sålunda sägas utgöra en mellanform mellanavskildhet i egentlig bemärkelse och gemensamhet. Placering på specialavdelning sker i praktikenhuvudsakligen beträffande intagna tillhörande den kategori som faller under 7§ tredje stycket KvaL. Det gäller sålunda intagna som har dömts till enfrihetsberövande påföljd av varaktighet och som kan befaras varasärskilt benägna att avvika och fortsätta en brottslig verksamhet av särskiltallvarlig karaktär. Det förekommer emellertid också att personer som inte kananses vara speciellt rymningsbenägna placeras på specialavdelningar. Det rörsig då i allmänhet om intagna som har gjort sig skyldiga till grovnarkotikabrottslighet och som kan misstänkas för att underverkställighetstiden fortsätta brottslig verksamhet av allvarligt slag, dvs. Placering på en specialavdelninguppfattas erfarenhetsmässigt som en svär påfrestning av de intagna med hänsyntill de stränga regler som tillämpas vid dessa avdelningar. De ordningsregler som f. n. tillämpas vidspecialavdelningen på Kumla innebär bl. a. följande. Arbete sker gruppvis ochstudier bedrivs i ett studierum eller enskilt i bostadsrummet. Besök av en näraanhörig kan få ske utan att en tjänsteman frän anstalten är närvarande, medanbesök av någon annan person, om inte särskilda skäl talar emot det, skall varabevakat. Vatje intagen har rätt till minst ett besök varannanvecka. Före och efter ett besök skall den intagne byta kläder och genomgåvisitation. När det är särskilt påkallat kan kroppsbesiktning förekomma.Besökare visiteras i allmänhet med metalldetektor, och väskor eller handbagagefår inte medföras in i besöksrummet. Visitation av bostadsrum och dagrum skerdagligen. Alla in- och utgående brev granskas genom läsning, varvid den intagneinte fär vara närvarande. Undantag gäller för sådan kortespondens som avses i25 § KvaL, dvs. brev mellan intagen och svensk myndighet eller advokat. Deintagna tillåts inte att delta i den förtroenderådsverksamhet som kan förekommavid anstalten. Det är inte tillåtet att ta emot gåvopaket utifrån. Regelbundnapermissioner beviljas inte. Telefonsamtal tillåts endast efter prövning i varjesärskilt fall, och endast utgående samtal får äga rum. Alla samtal äravlyssnade, samtal med advokat eller annan jurist vid advokatbyrå dock bara omdet fordras för att fastställa att det är fråga om rätt abonnent.Utomhusvistelser äger rum pä promenadgård i anslutning till avdelningen.Promenadtiden skall uppgå till per dag. Om den intagne avbryterpromenaden sker inlåsning i bostadsrummet tills promenadtiden är slut. Lämpligheten av att placera särskilt rymningsbenägna ellerfariiga brottslingar tillsammans på en specialavdelning har ifrågasattssåväl i våil land som i den internationella kriminalvårdsdebatten. har påpekat har det exempelvis i en rapport till för brottslighetsfrågor (CDPC) framförts den teorin Prop.1980/81:1 32 att redan det förhållandet att sådana specialavdelningarinrättas skapar eller i vart fall ökar behovet av dem. Detta skulle bero på atttoleransnivån då sänks och benägenheten att göra bruk av avdelningarna blirstörre. Utredningen har emellertid för sindel framhållit att det är nödvändigt att ha tillgång till särskiltsäkerhetspräglade anstaltsplatser för det allra tyngsta klientelet och attspecialavdelningarna fyller en viktig funktion när det gäller att verkställastraffet för detta klientel. Någon utvidgning av antalet specialavdelningarföreslås dock inte. Utredningen understryker tvärtom att placering på en sådanavdelning liksom måste präglas av stor restriktivitet. Utredningen har föreslagit attplacering på specialavdelning skall fä förekomma i de fall då bestämmelserna i7 § tredje stycket KvaL är tillämpliga. Enligt utredningens mening måste den,låt vara begränsade gemensamhet som en vistelse på specialavdelning medför,från humanitär synpunkt vara att föredra framför enrumsplacering. har i sitt remissyttrande instämt iatt placering i specialavdelning bör lagregleras. Enligt styrelsens mening bördet därvid uttryckligen anges att möjligheten till placering påspecialavdelning står till buds inte bara beträffande sådana intagna somomfattas av 7 § tredje stycket KvaL utan också i fråga om intagna som gjort sigskyldiga till grov narkotikabrottslighet och som, utan att kunna betecknas somsärskilt rymningsbenägna, på goda grunder kan misstänkas för att under verkställighetenfortsätta en brottslig verksamhet av allvarligt slag. Detsamma bör gällaintagna som hålls avskilda med stöd av 20 § första stycketKvaL, främst sådana som har dömts för allvarlig brottslighet och är särskiltvåldsbenägna. är negativ till förekomsten av specialavdelningar och anseratt dessa har en destruktiv inverkan såväl pä de intagna som på personalen. Föregen del vill jag förstframhålla att det bland kriminalvårdens intagna som regel finns ett fåtalpersoner som mer eller mindre systematiskt planerar att med utnyttjande av snartsagt vilka medel som helst rymma från anstalten och begå nya allvarliga brott.Att kriminalvården mäste förfoga över medel att på ett effektivt sätt förhindraatt sådana planer sätts i verket finner jag självklart. Till dessa medel hör f.n. enrumsplacering och placering på specialavdelning. Jag har i prop. 1979/80: 100 (bil.5 s. 81) framhållit att det enligt vad som har omvittnats från den praktiskatillämpningen inte är givet att placering på en specialavdelning från denintagnes synpunkt alltid framstår som mera fördelaktig än enrumsplacering.Tvånget att umgås med en begränsad krets av andra intagna som bedöms somfarliga och ibland företer psykiska särdrag kan uppenbarligen inte sällanutgöra en svår påfrestning. Härtill kommer att det med hänsyn till dessaavdelningars särskilda karaktär inte kan undgås att ett spänningsförhållandeibland uppkommer mellan de intagna och personalen. 1980/81:1 33 När man skall överväga behovet avspecialavdelningar måste emellertid beaktas att det alternativ som i detsärskilda fallet står till buds som regel i praktiken är enrumsplacering underlång tid. Som utredningen har framhållit visar forskningen på området attriskerna för skadeverkningar av isolering ökar med dennas varaktighet. Frånhumanitär synpunkt synes det därför inte försvariigt att avstå från detalternativ till enrumsplacering som specialavdelningarna erbjuder. Principenmåste emellertid vara att placering på en specialavdelning förutsättersärskilda skäl av betydande styrka. Liksom utredningen ochkriminalvårdsstyrelsen anser jag att placering på en specialavdelning är en såingripande åtgärd att den bör regleras i lagen om kriminalvård i anstalt.Utredningens lagförslag innebär att en sådan placering får ske om den intagnehör till den kategori som avses i 7 § tredje stycket KvaL. En så formuleradregel synes dock få ett alltför vidsträckt tillämpningsområde. Enbart denomständigheten att den intagne tillhör den nu berörda kategorin bör inte varatillräcklig för placering på specialavdelning. För en sådan placering bör början fordras samma kriterier som de som anges i 20 § andra stycket KvaLsom förutsättningar för enrumsplacering, dvs. att det kan befaras att denintagne planlägger rymning eller att annan planlägger fritagning samt attåtgärden är nödvändig för att hindra att planen sätts i verket. Dessutom börkrävas att det finns anledning anta att faran för planlagd rymning ellerplanlagt fritagningsförsök kommer att bestå för . Dessaförutsättningar bör uttryckligen anges i lagen. Som harpåpekat måste placering av en intagen på en specialavdelning också kunnatillgripas vid en välgrundad misstanke om att det är påkallat för att hindrahonom från en brottslig verksamhet av allvarligt slag - dvs. i praktiken främstnarkotikabrott - under vistelsen på anstalt. I allmänhet kan i de fall som härär aktuella placeringen ske på den gmnd som har förordats , men det kanförekomma att faran för brottslig verksamhet under anstaltsvistelsen är mycketstor utan att flyktfara kan dokumenteras. Med tanke på sådana fall bör i lagenuttryckligen anges att placering av en intagen på specialavdelning får ske omdet finns särskilda skäl att anta att det är påkallat för att hindra honom frånbrottslig verksamhet av ett allvariigt slag under vistelsen på anstalten. Meddenna avfattning kommer bestämmelsen även att ge möjlighet att i extremfallplacera en intagen i specialavdelning, om det är nödvändigt för att hindra honomfrån att begå våldsbrott under vistelsen i anstalt. Däremot bör enligt minmening inte allmänt den omständigheten att skäl för avskiljande enligt 20 §första stycket KvaL föreligger utgöra tillräckliga skäl för placering påspecialavdelning ens om förhållandena är sådana att avskiljandet bedöms börabestå än vad som är vanligt. Jag förordar att förutsättningarnaför placering på specialavdelning regleras i enlighet med vad jag nu haranfört. Detta bör lämpligen ske genom att begreppet specialavdelning definierasi 3 § andra stycket KvaL samt att 3 1980/81. Prop.1980/81:1 34 förutsättningarna för placering på specialavdelningregleras i en ny 20 a §. I 3 § andra stycket bör då anges att en slutenavdelning kan inrättas som specialavdelning med särskild övervakning och förbegränsad gemensamhet mellan de intagna för placering av sådana intagna somavses i 20 a §. I överensstämmelse med den ordning för avdelningarnasklassificering som gäller enligt 3 § bör vidare anges att regeringen ellermyndighet som regeringen bestämmer förordnar vilka avdelningar som ärspecialavdelningar. I 20 a § bör i ett första stycke anges att. om det finnsanledning anta att sådana förhållanden som avses i 20 § andra stycket kommeratt bestå för , den intagne får placeras på en specialavdelning. Iett andra stycke bör anges att en intagen får placeras på en specialavdelningockså i det fallet att det av särskilda skäl finns anledning att anta att detär påkallat för att hindra honom från brottslig verksamhet av allvarligt slagunder vistelsen i anstalt. Det bör framhållas att sistnämnda bestämmelse intehar någon direkt motsvarighet bland bestämmelserna om isolering enligt 20 §KvaL. Jag kan liksom remissinstansernaansluta mig till utredningens förslag att beslut om placering på enspecialavdelning skall omprövas så ofta anledning till det föreligger, dockminst en gårig , samt att en läkare skall undersöka den som är intagenpå en specialavdelning om det behövs med hänsyn till hans tillstånd.Föreskrifter härom bör tas in i ett tredje stycke i den nya 20 a § samt i 22 §KvaL, där det också bör anges att beslut om placering på en specialavdelningliksom omprövning av ett sådant beslut skall föregås av en utredning. Jag villframhålla att eftersom specialavdelningarna framför allt är avsedda atttillgodose behovet av att kunna erbjuda ett alternativ till långvarigenrumsplacering största möjliga hänsyn bör tas till den intagnes egeninställning i fall då valet står mellan dessa båda lösningar. Om i ett sådantfall den intagne även med vetskap om att en enrumsplacering kan antas blilångvarig föredrar en sådan placering framför placering på en specialavdelning,bör enligt min mening frågan regelmässigt lösas i överensstämmelse med hansönskemål. Beslut om placering påspecialavdelning bör meddelas av utan möjlighet tilldelegation. Detta bör anges i 60 § KvaL. I likhet med utredningen vill jagslutligen understryka vikten av att de intagna som är placerade påspecialavdelningar får en så omfattande och regelbunden kontakt medyttervärlden och så omfattande stimulans i övrigt som är möjligt. Detta ärnaturligtvis särskilt viktigt i de fall då placeringen kan beräknas blilångvarig. För tydlighetens skull vill jag emellertid påpeka attavskiljande på eljest gällande grunder av den som är placerad på enspecialavdelning i och för sig är möjligt. 2.7 Åtgärder mot narkotikamissbruk vidkriminalvårdsanstalterna Utredningen framhåller att detökade antalet narkotikamissbrukare inom kriminalvården i hög grad har påverkatförhållandena på kriminalvårdsan- Prop.1980/81:1 35 Narkotika finns enligt utredningen med i bildeni samband med en stor andel av de avskildhetsåtgärder som förekommer inomanstalterna. Utredningen påpekar att förekomsten av narkotika även på mångaandra sätt motverkar arbetet i anstalterna. Förutom svårigheterna att aktiverade intagna medför narkotikan många förflyttningar av intagna till mera slutnavårdformer, indragning och senareläggning av permissioner samt indragning avfrigång. Det finns således enligtutredningen många skäl som talar för att kraftfulla åtgärder bör sättas in motförekomsten av narkotika på anstalterna. Ett av dessa skäl är att antaletavskildhetsåtgärder kan väntas minska väsentligt i en narkotikafri arbetsmiljö. Jag kan i detta hänseende helt ansluta mig till vadutredningen har anfört. Vikten av att motverka narkotikamissbruket vidkriminalvårdsanstalterna kan enligt min mening inte nog understrykas. Betydande ansträngningar har ocksåunder senare tid lagts ned på att komma till rätta med narkotikasituationen.För en närmare redovisning av de viktigaste av dessa åtgärder får jag hänvisatill prop. 1979/80: 100 bil. 5 s. 67-68. Jag vill här särskilt erinra om dendrogfria behandlingsverksamhet som bedrivs inom ramen för det s. k. Österåkersprojektet.Vidare finns det vid anstalterna Hinseberg. och narkotikafriaavdelningar med behandlingsinslag. En strävan från sidaär att placera grava missbrukare, som upprepade gånger har visat sig vara narkotikapåverkadeunder vistelsen i anstalt, på avdelningar med störte säkerhetsgrad ochslutenhet. Intagna som inte har varit i kontakt med narkotika försökerman i den utsträckning det är möjligt att placera på anstalter där narkotikasåvitt känt inte förekommer eller åtminstone inte förekommer i någon störteomfattning. För att en differentiering efter deintagnas narkotikaberoende och olika behandlingsbehov skall kunna genomförasförutsätts bl.a. att man objektivt kan fastslå om en enskild intagen vid ettgivet tillfälle är narkotikapåverkad. Det säkraste sättet att påvisa detta ärurinanalys. Bestämmelser som ger möjlighet att förelägga en intagen att lämnaurinprov har numera också meddelats i samband med ändringar i lagen omkriminalvård i anstalt (SFS 1978: 901) som trädde i kraft den I januari 1979.Enligt den nya 52 d § KvaL får sålunda en intagen som kan misstänkas varapåverkad av narkotika föreläggas att lämna urinprov. Vidare fär den som ärintagen i anstalt, i vilken företrädesvis placeras intagna som inte eller iendast ringa mån har tagit befattning med narkotika, föreläggas att lämnaurinprov, även om han inte misstänks vara påverkad av narkotika. Redan tidigareförekom regelmässigt urinprovstagning vid de narkotikafria avdelningarna påÖsteråker, , och Hinseberg. De intagna på dessa avdelningar harnämligen förbundit sig att frivilligt lämna urinprov, vilket innebär attlagstöd inte har ansetts erforderligt. Bestäinmelsen om lämnande av urinprov är inte sanktionerad.Ett så- Prop.1980/81:1 36 dant prov får givetvis inte tas med våld. Inte heller kanvägran att lämna urinprov föranleda disciplinär bestraffning ellersenareläggning av permission. Eftersom syftet med möjligheten till kontrollgenom urinanalys äratt ge tillförlitligt underlag för den önskvärdadifferentieringen av de intagna måste en vägran däremot tillmätas betydelse isamband med överväganden rörande behov av en förflyttning av den intagne (prop.1978/79: 62 s. 34). Utredningen har inte föreslagitnågon ändring i denna bestämmelse, som trädde i kraft kort före det attbetänkandet avlämnades. Med hänsyn till att använda metoder att spåraupp narkotika inom anstalterna har visat sig klart otillräckliga finns'detemellertid enligt min mening anledning att i detta sammanhang ta upp frågan omen utvidgning av det förhållandevis snäva tillämpningsområde som bestämmelsenhar erhållit. Som framgår av vad jag anförde ger lagen f. n. intemöjlighet till generella eller stickprovsvisa kontroller med hjälp avurinprovsanalyser på andra kriminalvårdsanstalter än sådana där företrädesvisicke narkotikamissbmkare placeras. Som ett led i uppspårandet av narkotikaskulle det emellertid vara en fördel om anstaltsledningen fick möjlighet attgöra urinprovskontroller generellt eller stickprovsvis när det finns anledningtro att narkotika förekommer på en anstalt men inte tillräcklig grund attmisstänka någon speciell person för att vara narkotikapåverkad. Redan vetskapenom att så kan ske torde ha en viss preventiv effekt. Härtill kommer att detfrån lagteknisk synpunkt är en fördel om en bestämmelse i ämnet utformas så attden omfattar även den urinkontroll som sker vid de särskilda narkotikafriaavdelningama. En generell reglering ligger också i linje med riksdagensuttalande i ämnet vid årets behandling av frågan om anslag till kriminalvården(JuU 1979/80: 34 s. 13). Jag vill därför förorda att 52 d §KvaL ändras på det sätt att en generell möjlighet ges till urinprovskontroll avintagna för kontroll av huruvida narkotikapåverkan föreligger. Självfallet börinte denna möjlighet utnyttjas annat än när det finns skäl till det. Vad som nugäller om konsekvenserna av vägran att avlämna prov bör gälla ävenfortsättningsvis. Jag vill påpeka att kontrollerna kan fylla en preventivfunktion även om inte samtliga prov analyseras. Givet är att det vid bedömningav analysresultatet noga måste beaktas att inte behörigt bruk av läkemedelförväxlas med narkotikamiss-bmk. Jag vill peka på att kriminalvårdsstyrelsenenligt 43 § kungörelsen (1974:248) med vissa föreskrifter rörande tillämpningenav lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt har möjlighet att meddela närmareföreskrifter för verkställighet av den aktuella bestämmelsen. Slutligen vill jag erinra om attjag har erhållit regeringens bemyndigande att tillkalla ensärskild utredare (1980:03) med uppdrag att undersöka vissa frågor rörandepermissioner från kriminalvårdsanstalter m. m. Enligt direktiven skallutredaren undersöka under vilka fömtsättningar och i vilken omfattningpermission eller annan vistelse utanför anstalt medges intagna som har gjortsig skyldiga till bl.a. grova narkotikabrott. 1980/81:1 37 2.8.1 Beslutsordningen och lekmannamedverkan i ärenden omavskiljande Utredningen har ansett det vara en fördel om beslut iärenden om avskiljande i efterhand kan redovisas inför ett lekmannaorgan (jfrJuU 1974: 2 s. 55).