prop · G4031 · 1980-12-31 00:00:00 — Som lämpliga organ på lokal och regional nivå har utredningenpekat på de anstalts- och regionstyrelser som har föreslagits ibetänkandet (SOU 1977:76) Personalen vid kriminalvårdens anstalter. Åven föregen del finner jag det angeläget att frågan om lekmannainflytan-det i defrågor som det här gäller får sin lösning. Frågan om hur de nyalekmannastyrelserna inom kriminalvården skall organiseras och vilka uppgiftersom skall anförtros dem är f. n. föremål för ytterligare utredning avfängelsestraffkommittén (Ju 1979:04), som enligt sina direktiv skall särskiltuppmärksamma de synpunkter som har förts fram av utredningen om isolering inomkriminalvården. Frågan om lekmannamedverkan på lokal och regional nivå börsålunda avgöras i samband med att ställning tas till fängelsestraffkommitténskommande förslag. Enligt nuvarande bestämmelser itillämpningskungörelsen till lagen om kriminalvård i anstalt prövas en fråga omavskiljande på egen begäran med stöd av 18 § KvaL av regionchefen beträffandeden som är intagen i lokalanstalt och av styresmannen beträffande den som ärintagen i riksanstalt. Är fara i dröjsmål får dock även vid lokalanstaltstyresmannen fatta beslut i en sådan fråga, varvid beslutet skallunderställas regionchefen. Beträffande en fråga om avskiljande med stöd av 20 §första stycket KvaL gäller samma regler. Under hänvisning bl. a. till denmedverkan av lekmän som förutsätts har utredningen förordat att styresmännenvid lokalanstalterna skall få befogenhet att pröva de frågor om avskiljandesom nu ankommer på regioncheferna. Innan frågan om medborgarinflytande pålokal och regional nivå inom kriminalvården har fått sin lösning är jagemellertid inte beredd att ta ställning till detta förslag. De frågor där medverkan av lekmänframstår som mest angelägen gäller placering på specialavdelning samtenrumsplacering på grund av flyktfara av intagna som avses i 7 § tredje stycketKvaL. Sådana beslut meddelas f. n. av , en ordning som idet föregående har förutsatts bibehållen. Besluten meddelas påtjänstemannanivå. Utredningen har föreslagit att beslut i dessa frågor skallanmälas vid nästa sammanträde med i plenum, något som iviss utsträckning sker redan f. n. Jag ansluter mig till denna bedömning. Detankommer på regeringen att besluta om den författningsändring som behövs förändamålet. Beslut om avskiljande med stöd av17 § första stycket KvaL på grund av arbetsvägran bör som jag förut har berörtfattas av utan möjlighet till delegation. Prop.1980/81: 1 38 Andra beslut om avskiljande än somhar redovisats nu meddelas av styresmannen för den anstalt som är aktuell. Dennaordning, beträffande vilken utredningen inte föreslagit någon ändring, börbehållas. Utredningen har också behandlatfrågan, om interimistiska beslut bör få meddelas i ärenden om avskiljande,något som inte är möjligt. I detta hänseende har utredningen framhållitatt bestämmelser om interimistisk enrumsplacering skulle kunna fylla enfunktion i två fall. Dels skulle tillsynspersonal kunna tillfälligt avskilja enintagen i avvaktan på beslut av styresmannen, dels skulle styresmannen ellerkriminalvårdsstyrelsen kunna avskilja en intagen enligt 20 § KvaL innanutredningen i ärendet har avslutats (jfr 22 § KvaL). Utredningen har emellertidansett att en lagfäst rätt för tillsynspersonal att tillfälligt avskilja enintagen skulle öka risken för förhastade och onödiga beslut och har därföravvisat tanken pä en sådan rätt. 1 samband med våldsamt uppträdande kan detvisserligen vara nödvändigt med ett ingripande. De allmänna nöd- ochnödvärnsreglerna ger emellertid enligt utredningen tillräckligt utrymme föratt klara sådana situationer. När det gäller frågan, om interimistiskt beslutom avskiljande enligt 20 § KvaL bör få ske innan utredning i ärendet harverkställts, har i betänkandet framhållits att någon mera omfattande utredninginte torde behövas i de fall då ett isoleringsbeslut inte kan uppskjutas utanfara. Med hänvisning till det anförda har utredningen avstyrkt att bestämmelserom befogenhet att meddela interimistiska beslut införs. Flera remissinstanser, bl.a.kriminalvårdsstyrelsen, har ansett att det finns behov av bestämmelser angåendeinterimistiska beslut om avskiljande. För egen del anser jag emellertid att deskäl som utredningen har åberopat mot tanken på sådana bestämmelser överväger istyrka. Jag ansluter mig alltså till utredningens ståndpunkt. Jag vill erinraom att samma bedömning gjordes vid tillkomsten av lagen om kriminalvård ianstalt Ofr prop. 1974: 20 s. 135 och 229). Utredningen konstaterar att denintagne visserligen har möjlighet att få allmän rättshjälp i ett ärende rörandeavskildhet men saknar rätt till offentligt biträde. Utredningen föreslår atten sådan rätt införs. Som skäl åberopas att man därmed ger klarare uttryck förärendets vikt och betydelsen av att den rättssökande får stöd av ett biträdesamt att man skapar bättre balans i partsförhållandet. Rätten till offentligtbiträde skall dock enligt förslaget begränsas till ärenden hoskriminalvårdsstyrelsen, dvs. ärenden rörande besvär över beslut vid anstalt,underställning av omprövningsbeslut rörande fortsatt avskildhet enligt 20 §första stycket KvaL samt ärenden rörande 20 § andra stycket KvaL, liksomärenden som rör placering på specialavdelning. Även disciplinärenden bör enligtutredningen omfattas av rätt till offentligt biträde, eftersom deavskildhetsärenden som överklagas till ofta ärsammankopplade med sådana aren- 1980/81:1 39 Det bör anmärkas att utredningens förslag, om det iproposition om (prop. 1979/80: I s. 45) upptagna förslaget tilländring av 42 § rättshjälpslagen genomförs, kommer att medföra att rättshjälpgenom offentligt biträde skall beviljas i de nu aktuella ärendena, så snartdet inte måste antas att behov av biträde saknas. Förslaget om rätt till offentligtbiträde har i princip tillstyrkts av bl.a. och kammarrätten iJönköping. anser att frågan om offentligt biträde i deaktuella ärendena bör övervägas i annat sammanhang samt att det därvid bör skeen allmän genomgång av behovet av offentligt biträde inom kriminalvården. Jag har stor förståelse för demotiv som ligger till grund för förslaget om rätt för en intagen att fåoffentligt biträde. 1 sammanhanget måste emellertid beaktas att det nuvarandestatsfinansiella läget gör det nödvändigt att eftersträva besparingar inom helastatsförvaltningen. Även om ett genomförande av utredningens förslag inte ärägnat att leda till annat än förhållandevis begränsade kostnadsökningar, delarjag mot denna bakgrund uppfattning att frågan intelämpligen bör bedömas isolerad. Jag anser mig därför inte f. n. kunnatillstyrka utredningsförslaget. Jag vill erinra om att de intagna redan nu imån av behov har rätt till allmän rättshjälp efter prövning av rättshjälpsnämndi sedvanlig ordning. Därvid ersätts även kostnaden för juridiskt biträde. I utredningens betänkande användsliksom i 17 § KvaL termen "gemenskap" som motsats till "avskildhet".Kriminalvårdsstyrelsen har förordat att i stället ordet "gemensamhet"används, eftersom "gemenskap" för tanken till en intresse-eller värdegemenskap. Jag ansluter mig till uppfattningoch förordar att lagen ändras i enlighet härmed. I enlighet med vad jag nu haranfört har inom upprättats förslag till 1. lag om ändring i lagen (1974: 203) om kriminalvård ianstalt 2. lag om ändring i lagen (1976:371) om behandlingen avhäktade och anhållna m. fl. Förslagen bör fogas tillregeringsprotokollet i detta ärende som bilaga 4.' ' Bilagan har uteslutits här. Frånsett några redaktionellaändringar är förslagen likalydande med dem som är fogade vid propositionen. Prop,1980/81:1 *"""""""-.....*. Sammanfattning av betänkandet (SOU 1979:4) Avskildhet ochgemenskap inom kriminalvården Lagen om kriminalvård i anstalt(KvaL) bygger på principen att intagna under vistelse i kriminalvårdsanstaltskall få umgås med varandra. Intagen skall sålunda arbeta tillsammans med andraintagna och får i den utsträckning han önskar visats tillsammansmed andra intagna. I vissa i lagen särskilt angivna fall kan emellertidgemenskapen mellan intagna begränsas. Dessutom är de intagnas gemenskapbegränsad på slutna anstalter. Från kravet på arbetsgemenskapfinns ett undantag som innebär att intagen frivilligt kan få arbeta i enrum, ombeaktansvärda skäl talar härför. Därutöver finns vissa möjligheter atttvångsvis hålla intagen avskild från andra intagna under såväl arbetstid somfritid. Om det är nödvändigt med hänsyn till rikets säkerhet,föreliggande fara för intagens egen eller annans säkerhet till liv eller hälsaeller för allvarlig skadegörelse på anstaltens egendom eller för att hindra attintagen utövar menligt inflytande på andra intagna, får intagen hållas avskildfrån andra intagna (20 § första stycket). 1 fråga om vissa särskilt beskrivnakategorier rymningsbenägna intagna som ådömts frihetsberövande påföljd för brottslighet av särskilt allvarlig karaktär gäller att sådan intagenfår hållas avskild från andra intagna, om det kan befaras att han planläggerrymning eller annan planlägger fritagningsförsök och avskildheten är nödvändigför att hindra att sådan plan sätts i verket (20§ andra stycket). Intagen somuppträder våldsamt eller som är påverkad av alkoholhaltiga drycker eller annatberusningsmedel får tillfälligt hållas avskild från andra intagna så länge detär nödvändigt för att betvinga det våldsamma uppträdandet eller tills påverkanhar upphört (23 § första stycket). Om andra medel visar sig otillräckliga föratt betvinga våldsamt uppträdande av intagen, fär denne beläggas med fängsel.om säkerheten oundgängligen kräver det (23 § andra stycket). Till skydd för den intagne har i 22 och 23 §§ meddelatsvissa bestämmelser om läkares medverkan och protokollföring vid handläggningav frågor om avskildhet enligt 20 och 23§§. Vidare skall enligt 20 § beslut omavskildhet i de i paragrafen avsedda fallen omprövas så ofta enldning föreliggerdärtill, dock minst en gång . Det är också föreskrivet att intagen somär avskild enligt 20 § skall erhålla sådan lättnad i avskildheten som kan skeutan olägenhet (21 §). Under utredning av disciplinärendefår intagen tillfälligt hållas avskild frän andra intagna i den mån det äroundgängligen nödvändigt för att syftet Prop.1980/81:1 42 med utredningen inte skall äventyras. Åtgärden får intebestå längre än . Den avskilde skall erhålla sådan lättnad iavskildheten som kan ske utan olägenhet (50 S). Bestämmelser om handläggningenav disciplinärende finns i 51 S. a. ges föreskrifter om förhör, läkaresyttrande och protokoll. De olika former av avskildhet somförekommer inom kriminalvårdsanstalterna spänner över en mycket vid skala. Iextrema fall kan intagen helt avskiljas från all kontakt med andra intagna ochbeläggas med fängsel. En mera normal avskildhet medför däremot lättnader i formav tillgång till böcker och tidningar, besök enligt vanliga regler och storkontakt med personal. Stundom förekommer samsittning med annan intagen. behandladeingående de olika formerna av avskildhet i samband med riksdagsbehandlingen avförslaget till KvaL. Utskottet förklarade sig då vara i princip starktnegativt inställt till isoleringsåtgärder. Utskottet ansåg trots dettaförhållandena inom anstalterna vara sådana att man i praktiken inte kunde avstäfrån isolering som ett yttersta medel. Utskottet uttalade sig emellertid för enutredning av verkningarna av isolering inom kriminalvården och om möjligheternaatt ersätta isolering med andra åtgärder. Denna utredning borde enligtutskottet också röra frågan om medverkan av lekmän vid användning avisoleringsåtgärder. Utredningen tillkallades förattutröna huruvida man genom tillskapande av andra åtgärder, t. ex. förebyggandeåtgärder eller nya former av skyddsåtgärder, kan helt undvara eller i varjefall i högre grad än vad som är fallet nu begränsa isoleringen inom kriminalvården.1 uppgiften ingick också alt söka finna en definition av isoleringsbegreppetoch därvid undersöka i vilken utsträckning de former av enrumsplacering somtillämpas inom kriminalvården är att betrakta som isolering i den mening somåsyftas när det uttalas farhågor för att intagna skall få fysiska ellerpsykiska men av åtgärden. Utredningen skulle vidare söka fastställa vilkanackdelar olika typer av enrumsplacering kan beräknas medföra med hänsyn tillde intagnas anpassning i samhället. Vid utredningsarbetet skulle också beaktasde förändringar beträffande personalbehov och byggnadsmässiga förhållanden somkan uppstå vid borttagande av isoleringsåtgärder samt de nackdelar förpersonalens arbetsmiljö som alternativa förslag kan medföra. Slutligen skulleockså vissa frågor rörande rättssäkerheten för den intagne prövas. Bl.a. gälldedet medverkan av lekmän och av läkare i samband med isoleringsåtgärder. fick utredningen ilikhet med alla andra kommittéer och särskilda utredare tilläggsdirektiv avchefen för budgetdepartementet. I dessa betonas det knappa ekonomiska utrymmesom kan beräknas finnas för reformer och att kommittéernadärför bör pröva vilka möjligheter som finns att genomföra förslagen utan ökadekostnader. Prop.1980/81:1 43 Verksamheten ikriminalvårdsanstalterna skall i hög grad inriktas på att anpassa de intagnatill samhället. En kriminalvårdsanstalt utgör emellertid ett kollektiv avspeciell art. De särskilda förhållanden som där råder gör att det relativt lättuppstår ordnings- och disciplinproblem och att de inom samhället i övrigtförekommande medlen för att upprätthålla social kontroll visarsig otillräckliga. Detta förhållande jämfört med personalens berättigade kravpä goda arbetsförhållanden gör att man kan tvingas tillgripa åtgärder mot vissaintagna som kan framstå som hårda. I den allmänna debatten har kritik riktats motisoleringsåtgärderna. Även de specialavdelningar som inrättats vid vissaanstalter som ett lindrigare alternativ till enrumsplacering har kritiserats.I viss mån avgörande för frågan i vilken utsträckning möjligheterna tillavskiljande av intagna bör begränsas är i vad mån påståendena om isoleringens skadligaeffekter kan anses berättigade. Det visar sig emellertid svårt att utifrån denforskning som förekommit dra några säkra slutsatser beträffandeanstaltsisoleringens eventuellt skadliga effekter. De individuellavariationerna visar sig ocksä betydande vad gäller förmågan att klaraisoleringens påfrestningar. Emellertid syns det som om de farhågor somuttalats härför bör betecknas som överdrivna åtminstone vad gäller kortvarigaisoleringsåtgärder. För en begränsning av användandetav avskiljanden bör man i första hand försöka förebygga behovet av sådanaåtgärder. Med hänsyn till de grundläggande motsättningar som med naturlighetfinns inom anstalterna och till att anstaltsklientelet tenderar att bli allttyngre, är det emellertid inte möjligt att den vägen helt eliminera behovet avavskildhetsåtgärder. I andra hand gäller det att finnaalternativ till avskildhetsåtgärderna. Möjligheterna härtill är emellertidbegränsade i den speciella och begränsade miljö som anstaltslivet utgör. Eftersom det därför inte bedömsmöjligt att helt avskaffa avskildhetsåtgärderna, gäller det att försökabegränsa deras negativa verkningar. Det visar sig att avskiljanden som endaststräcker sig över knappast kan medföra några sådana verkningar.Annorlunda kan det förhålla sig med långvariga sådana åtgärder. Det gällerdärför att begränsa avskiljandenas varaktighet eller, i de fall detta inte ärmöjligt, på andra sätt försöka motverka att isoleringen blir strängare än vadsom är oundgängligen nödvändigt. Vidare gäller det att på olika sättstärka den intagnes rättssäkerhet i samband med sådana åtgärder. Ett led idenna strävan är att utforma avskildhetsbestämmelserna så, att därav klartframgår i vilka fall de är tillämpliga till undvikande av en användning utöverden avsedda. När cellstraffsystemet avskaffadesoch gemensamhetsstraff infördes var tankegången den att förhållandena påanstalterna i möjligaste mån skulle Prop.1980/81:1 44 motsvara livet i det fria. Denna tanke är alltjämt bärandeoch det är mot den bakgrunden man har att bedöma frågan vad KvaL:s bestämmelserom gemenskap för de intagna i praktiken innebär. Såvitt gäller intagnas gemenskapunder arbetet vållar tillämpningen av bestämmelserna sällan några problem.Arbetsplatserna på anstalterna är utformade så att de intagna får entillräcklig gemenskap med varandra. Därtill kommer att bestämmelserna bör medgeundantag från kravet på gemenskap när så erfordras på grund av arbetets särskildabeskaffenhet. Däremot bör bestämmelserna inte medge avskiljande avarbetsvägrande intagna sä som stundom förekommer. Arbetsvägran bör i stället iförsta hand förebyggas med olika medel. Förslag till sådana lämnas i betänkandet. äger intagen i denutsträckning han önskar det vistas tillsammans med andra intagna. I slutenanstalt får dock gemenskapen inskränkas, om det är oundgängligen påkallat medhänsyn till förhållandena på anstalten. En sådan begränsande bestämmelse är avpraktiska och andra skäl nödvändig. Särskild uppmärksamhet i detta sammanhang kräver frågan omplaceringen av sjukskrivna och pensionärer. Det förekommer nämligen att sådanaintagna i brist på andra placeringsmöjligheter hålls avskilda från varandra.Problemet föreslås löst genom olika åtgärder. Utredningen föreslåsförstärkning med sammanlagt fyra tjänster för översköterskor vid vissa slutnalokalanstalter för att daglig sjukvisitation skall kunna äga rum vid dessa.Intagna som sjukskrivits bör placeras på särskilda sjukavdelningar. Tillgångentill sådana är emellertid knapp och utredningen föreslår därför att nyasjukavdelningar inrättas vid vissa anstalter och att tillgången påkroppssjukplatser inom anstalterna över huvud taget blir föremål för en totalöversyn. Sjukskrivna som ändå inte kan placeras vid sådan avdelning samtpensionärer bör under arbetstid placeras i någon särskild lokal där de kanförses med enklare sysselsättningar. Några avskildhetsåtgärder bör däremot intefå vidtas mot sådana intagna. Pä slutna anstalter hålls deintagna avskilda från varandra. Denna ordning bör bestå även om manbör sträva efter att senarelägga kvällslåsningen. Dock bör en bestämmelse ommöjligheten att hålla intagna avskilda från varandra intas i lagen. Det visar sig svårt att mera exaktdefiniera begreppen gemenskap och avskildhet för intagna. När det gällerintagen som under arbetstid är sysselsatt med arbete eller liknande som medgerviss rörelsefrihet och tillfällen till kontakt med andra människor tordetillämpningen av bestämmelserna inte heller vålla några problem. Kravet påfritidsgemenskap bör i allmänhet innebära att de intagnas umgänge inte fårinskränkas under avdelnings omfattning. För sådan inskränkning bör också krävasatt den är oundgängligen påkallad med hänsyn till förhållandena på anstalten.En sådan definition förutsätter dock att det alltid klart framgår vad som äratt 1980/81:1 45 anse som en avdelning. Tveksamhet kan emellertid i vissafall råda härom. Vissa slutna anstalter har nämligen exceptionellt storabostadsavdelningar. Utredningen föreslär visserligen en reduktion av dessa, meninnan sä sker kan en sådan definition av begreppet fritidsgemenskap intetillämpas generellt och därför inte heller inskrivas i lagen. Intagen som hålls avskild bör iallmänhet placeras i vanligt bostadsrum. Detta kan dock vara beläget påsärskild isoleringsavdelning. Endast vid avskiljanden för våldsamt uppträdandeeller berusning bör placering i någon form av specialcell komma i fråga.Avskildheten bör inte heller medföra någon automatisk förlust av de olikaförmåner som tillkommer intagna. Tvärtom är utomhusvistelse, besök,telefonsamtal o.d. särskilt värdefulla för intagna som hålls avskilda. Som tidigare anförts gäller det iförsta hand att förebygga behovet av avskildhetsätgärder. Alla åtgärder somförbättrar miljön i vid bemärkelse i kriminalvårdens anstalter eller som underlättaranstaltsvistelsen för de intagna är naturligtvis ägnade att minska behovet avavskildhetsåtgärder. Möjligheterna härtill är dels en resursfråga, dels enfråga om avvägningar mot skydds- och säkerhetsaspekterna samt hänsynen tillpersonalens arbetsförhållanden. Utredningen har inte heller mot bakgrunden avdet begränsade utredningsuppdraget ansett det lämpligt att i detalj pröva mergenomgripande reformer inom kriminalvården. Alla förbättringar i det s.k.anstaltsklimatet, dvs. i förhållandet mellan personal och intagna, är ägnadeatt minska behovet av avskildhetsåtgärder. Ett sätt att förbättra dettaförhållande är att låta tillsynspersonal i störte utsträckning ta aktiv del ibehandlingen av de intagna. Sådana åtgärder har föreslagits av utredningen ompersonalens arbetsuppgifter vid kriminalvårdens anstalter ('). Förutsättningarna för ett gott resultat härvidlag är en godpersonalutbildning, en kontinuerlig handledning från psykologer och eneffektiv personalrekrytering. Alexandersonska utredningen har föreslagit olikaåtgärder för att förbättra dessa fömtsättningar och utredningen om isoleringinom kriminalvården hänvisar därför i dessa avseenden endast till denutredningens förslag. Den väsentligaste förebyggande åtgärdsom utredningen föreslår är en begränsning av bostadsavdelningarnas storiek pävissa slutna riksanstalter. I samband med anstaltsbesök som utredningenföretagit har från såväl personal som intagna framhållits behovet av enreducering av avdelningarnas storlek. Som lämpligaste avdelningsstorlekföreslår utredningen 10-15 platser. De överblivna bostadsrummen bör göras omtill bl.a. gemensamhetsutrymmen för de intagna. Utredningen föreslår vissa ombyggnader härför vidkriminalvårdsanstal- ' Uppkallad efter den sakkunnige . Prop.1980/81:1 46 Häktesplatserna vidHall föreslås överförda till allmänna häktet i så att helaanstalten kan tas i anspråk för dömda personer. Beläggningsförhållandena vid deslutna riksanstalterna är nämligen f.n. sådana, att en minskning av det totalaplatsantalet svårligen kan ske. Av övriga slutna riksanstalter är det främstvid och därnäst vid som en motsvarande reducering bör ske. Medhänsyn till beläggningsförhållandena föreslås emellertid denna genomförd förstpå . Delvis på grund av dessaomorganisationer men ocksä som ett led i åtgärderna att förebygga behovet avavskildhetsåtgärder föreslås också personaltätheten höjd vid de slutnariksanstalerna. Alexandersonska utredningen har tidigare föreslagit en sådanåtgärd och utredningen instämmer nu i detta förslag. Sammanlagt rör det sigotn en utökning med 13 tjänster för tillsynsmän och 95 för värdare för allmännauppgifter och 10 tjänster för vårdare för visitationsuppgifter. ,Av dessa ärdock redan 11 tjänster för tillsynsmän och 22 för vårdare tillsatta med stöd avtillfälligt bemyndigande. Ett annat sätt att förebyggabehovet av avskildhetsätgärder är att sysselsätta de intagna medintresseväckande arbetsuppgifter eller studier. Med hänsyn till många intagnasdåliga fysiska och psykiska tillstånd bör arbets-vårdande inslag få allt störtebetydelse. Även intagnas studieverksamhet bör prioriteras även om detta medföratt den industriella verksamheten får stå tillbaka. Ett sätt att stimulera deintagna till bättre arbets- eller studieaktiviteter är att varva olikasysselsättningar med varandra. Man bör alltså inte stå främmande fördeltidsarbete och deltidsstudier. Åven partiell sjukskrivning är ett sätt attanpassa de intagna till ett normalt arbetsliv. Ett annat lämpligt sätt attstimulera arbets- och studieviljan är att höja ersättningen till de intagna.Nuvarande ersättningar måste nämligen betecknas som ringa. Utredningenföreslår därför en väsentlig höjning. För arbete, studier och liknandeaktiviteter föreslås basersättningen uppgå till /tim. För kvalificeratarbete skall dock ersättningen genom ackord eller på annat sätt kunna uppgåtill /tim. Den s.k. sjukersättningen skall uppgå till /tim.Från dessa belopp skall emellertid avdrag göras för skatt och vad som brukarkallas för naturaförmåner -dock ej för hyra ("cellen") - varför kontantlönenför arbete o.d. skulle bli /tim. och den kontanta sjukersättningen2:10 kr/tim.