prop · G40376 · 1980-12-31 00:00:00 — Enligt 20 kap. 7 § första stycket 2rättegångsbalken (RB) kan nämligen åklagare besluta att inte åtala för brott,om brottet förövats innan den misstänkte dömts för annat brott eller heltavtjänat påföljd för sådant brott, och det är uppenbart, att brottet ijämförelse med det andra brottet med hänsyn till påföljden är utan nämnvärdbetydelse. 1 regel skulle i sådant fall ett åtal uppenbarligen leda till attdomstol förordnade om att ådömd intemering skall avse även det nya brottet,eventuellt i förening med föreskrift om återintagning i anstalt. Även detförhållandet att intemeringsnämnden kan beslula om återintagning, kan iblandleda till att ätal framstår som onödigt. Enligl 4 § kungörelsen (1964: 740)med föreskrifter för åklagare i vissa brottmål skall åklagaren, om det inteanses obehövligt, inhämta yttrande från interneringsnämnden innan han fattarbeslut i åtalsfrågan beträffande brott som begåtts före dom på interneringeller efter domen men före påföljdens upphörande. Beslut om upphörande av interneringen skall meddelas närövervakning av den som vårdas utom anstalt inte längre erfordras. Det krävsdock särskilda skäl för att,intemeringspåföljden skall upphöra tidigare än treår efter det att den dömde senast överfördes till vård ulom anstalt. Omövervakningen fortgått av , skall denobligatoriskt upphöra. Fråga om interneringens upphörande prövas avinterneringsnämnden. Sådan fråga skall nämnden alltid ta upp till prövning närden dömde stått under övervakning under en sammanhängande lid av . Bestämmelser om verkställighet av internering i anstaltfinns i lagen (1974: 203) om kriminalvård i anstalt (KvaL). Sedan den 1 juli1974 finns några specialanstalter för inlemerade. Fö[ reglema ominternerades behandling i och utom anstalt redogörs i avsnitt 6.3. 1 de flesta länders strafflagsliftning finns någon form avtidsobestämd påföljd till skydd mot återfallsbroltslingar och lagöverträdaresom är psykiskt avvikande. Utformningen av dessa påföljder är ganskavarierande. Delsamma kan sägas om bestämmelsema om vilken typ eller grad avåterfallsbroltslighd som skall kunna medföra tidsobestämda påföljder. Ävendefinitionema av psykiska tillstånd som kan föranleda straffrätlsligsärbehandling varierar avsevärt. Man kan i de europeiska rättssystemen 6 1980/81. 1980/81:76 82 skönja två motsatta utvecklingslinjer. Å ena sidan har mani vissa länder t.ex. och - infört nya tidsobestämdapåföljder. 1 andra länder, framförallt de nordiska, kan man däremol märka enklar strävan att upphäva eller i vart fall begränsa användningen av sådanapåföljder. En närmare redogörelse för den europeiska lagstiftning, särskiltsåvitt avser påföljder för psykiskt avvikande, återfinns i betänkandet (SOU1977:23) Psykiskt avvikande lagöverträdare (bilaga 1). Följande redogörelsebegränsas till förhållandena i de nordiska ländema och til! sådana påföljdersom verkställs inom kriminalvården. Fram hade man i två särskildapåföljder för farliga återfallsförbrytare, särförvaring och säkerhetsförvaring.Särförvaring (tidigare kallat psykopatförvaring) var avsett för personer sompå grund av psykisk abnormitet bedömdes som slraffoemottagliga utan alt vara såpsykiskt avvikande att de kunde betecknas som otillräkneliga, medansäkerhetsförvaring var avsett för psykiskt normala återfallsbroltslingar.Särförvaring utdömdes ganska flitigt under 1940- och'50-talen, men under 1960-och 1970-talen minskades användningen av påföljden avsevärt. dömdessålunda endast 35 personer till särförvaring. Säkerhetsförvaring användesendast i ett fåtal fall om årel. Särförvaring var en myckel starktbehandlingsorienterad påföljd, och de två anstalter i vilka de verkställdesstod under psykiatrisk ledning. Såväl särförvaring som säkerhetsförvaringavskaffades . avskaffades också påföljderna ungdomsfängelseoch intagning i arbetshus. För återfallsförbrytare infördes en ny tidsobestämdpåföljd, kallad förvaring. Denna påföljd har ett mycket snävtanvändningsområde. För att förvaring skall kunna ådömas måste tre kriteriervara uppfyllda. Den tilltalade skall dds ha gjort sig skyldig till något avvissa i lagen särskilt uppräknade brott - mord, dråp, rån, våldtäkt eller annanallvarlig sedlighdsförbrylelse, frihetsberövande, allvarlig våldsförbrytelse,allvarligl hot eller mordbrand - eller till försök till något av dessa brott.Dels måste det på grund av upplysningar om hans person, särskilt tidigarekriminalitet, kunna antas att han är farlig för annans liv, lem,hälsa eller frihet. Och dels skall det slutligen vara påkallat alt användaförvaring i stäUel för fängelse till förebyggande av denna fara. Ändring ellerupphävande av förvaring beslutas av domstol efter begäran avåklagarmyndigheten, anstaltsledningen eller den dömde. Om begäran avslås kan enny sådan inle göras förrän efter dt halvår. Bestämmelserna om förvaring innehåller inga rekvisitrörande gärningsmannens sinnesbeskaffenhet. I det betänkande av straffdovrådet(Be-tasnkning om de strafferetlige ssrforanstaltninger, nr 667/1972) som låglill grund för lagstiftningen sägs emellertid att det måste antas alt behov avförvaring huvudsakligen finns i fall där faran för allvarlig kriminalitet harsin grund i uttalat personlighdsmässiga avvikelser hos gärningsmannen. 1980/81:76 83 Sommotivering för sitt ställningstagande anförde straffdovrådet bl. a. följande. 1flera hänseenden saknar man närmare kunskap om de tidsobestämda påföljdemaspositiva och negativa sidor. En viktig fråga i valet mellan en tidsbestämd ochen tidsobestämd påföljd är möjlighelen av att genomföra olika former avbehandling under straffverkställigheten. Behandling, framförallt dåläkarbehandling, kan emellertid genomföras även inom ramen för ett tidsobestämtfrihetsberövande, fömtsatt att detla inte är för kortvarigt. Frågan huruvida entidsobestämd påföljd kan vara motiverad måste bero inte blott på graden avkriminalitelsrisk hos lagöverträdaren utan ännu mera på vilken art av risk detrör sig om. Man måste därför göra vissa värderingar av de olika typer av skadaeller annan kränkning som åstadkoms genom straffbara handlingar. Förförmögenhetsbrott som begåtts av karaktärsavvikande återfallsbroltslingar hari rättspraxis tidsbestämt straff varit den normala påföljden. Straffskalomager också möjlighet till ådömande av tillräckligl långa straff för denna typ avbrottslighet. Något behov av tidsobestämd förvaring av förmögenhetsbrottslingarfinns därför inte. När det däremot gäller alt förebygga fysisk aggression ellerannan kränkning av individens integritet och det rör sig om allvariig fara, kanman inte räkna med att de vanliga straffsalsema medger en tillräcklig ellerändamålsenlig reaktion. Våld, hot eller liknande som i sig själv inte skulleföranleda långvarigt fängelsestraff kan i förbindelse med upplysningaromgärningsmannens övriga förhållanden och karaktärs-mässiga avvikelser indiceraen risk för grava eller oberäkneliga aggressionshandlingar. Kriterierna"fara för annans liv, lem, hälsa eller frihet" avser att täcka deformer av fara som det kan vara motiverat att förebygga genom ett tidsobestämtstraff. Påföljdenförvaring har använts endast i några fä fall om årel. IFinland tillkom i början av 1930-ialel en lag om internering av farliga återfallsförbrytare.Denna har senare , och , ändrats i väsentligahänseenden. Urspmngligen dömdes gärningsmannen försl till ett vanligtfrihetsstraff och därefter, sedan han avtjänat större delen av delta, fattadesbeslut av en särskild fängelsedomslol huruvida han skulle fortsättaanstaltsvistelsen i s.k. tvångsinrättning. Fängdsedomslo-len gjorde sedan enårlig prövning av del fortsatta intemeringsbehovet. Vid lagens tillkomst hademan främst avsett att den skulle tillämpas på vålds-brottslingar. Enförutsättning för intemering var att vederbörande skulle vara vådlig för denallmänna eller enskilda säkerheten. Genom lagändringen utvidgadesinterneringskriteriema och antalet internerade steg kraftigt. Utvecklingen gickdärhän alt majoriteten av de internerade kom att utgöras avegendomsbrottslingar. Genom lagändringen inskränktes lagensfillämpningsområde till att gälla dem som gjort sig skyldiga till upprepadevåldsbrott. 1980/81:76 84 Interneringkan numera ådömas med tidsbestämt frihetsstraff om förmord, dråp, grov misshandel, rån eller våldtäkt, varvid grovt våld använts,mordbrand som förorsakat livsfara, eller annat brott, som ådagalägger grovvåldsamhet eller synnerlig farlighet för annans liv eUer hälsa. Vidare krävsatt den dömde gjort sig skyldig till liknande brott , somföregått det aktuella brottet. Det skall också framgå av brottet ochtillgänglig utredning om gärningsmannen att han uppenbarligen bör ansessynnerligen farlig för annans liv eller hälsa. Om den dömde verkligen skallöverföras till intemering, avgörs även av fängelsedomstol. Sedanstrafftiden gått ul skall den dömde skrivas ut på prov, om han inte alltjämtanses farlig för annans liv eller hälsa. Om så är fallet skall saken prövas pånylt var sjätte månad. Lagen tillämpas ytterst sällan ochantalet internerade uppgick till 4. Av de 252 internerade som fanns vidlagändringen beräknades endast 23 uppfylla den nya lagensinterneringskrilerier. År1972 tillsattes en straffrättskommitté med uppgift alt planera en reform avhela strafflagstiftningen. Kommittén avgav ett principbetänkande.I betänkandet las uttryckligen avstånd från behandlingsideologin. I ställdunderstryks strafflagens allmänpreventiva funktion. 1 fråga om interneringuttalar kommittén att straffsystemet skall vara så klart och överskådligt sommöjligt och att särpåföljder för t. ex. återfallsförbrytare inte kan rekommenderas.Betänkandet har ännu inte lett fill lagstiftning. Åveni finns en lidsobestämd påiföljd avsedd för särskill farligalagöverträdare, s. k. sikring. används för två grupper avlagöverträdare, dels sådana som på gmnd av sinnessjukdom eller sinnesslöhdinte kan straffas, dels sådana som visserligen bedöms som tillräkneliga, mensom lider av "bristfälligt utvecklade eller varaktigt försvagadesjälsförmögenheter". Vidare skall det vara fara för att gärningsmannen pågrund av den psykiska avvikelsen åter skall begå brottslig handling. Sikringenhar tiU syfte såväl att skydda allmänheten mot denna typ av brottslingar somatt tillgodose lagöverträdarens behandlingsbehov. Del förstnämnda syftet äremellertid det primära. Närdet gäller s. k. tillräkneliga lagbrytare är systemet dubbdspårigt, dvs.lagöverträdaren döms till sikring jämte ell vanligt straff. Ett förordnande omsikring innebär att domstolen överlåter till åklagarmyndigheten att vidtalämpliga åtgärder. Dessa kan bestå i frihetsberövande såsom intagning påsjukhus, alkoholistanstalt eller, undantagsvis, fängelse. Det kan ocksåinnebära att lagöverträdaren förbjuds att uppehålla sig på vissl ställe, StäUsunder övervakning etc. Sikring skall pågå så länge den befinns vara påkaUad. Idomen fastställs en längsta tid, vanligen . Prop.1980/81:76 85 ranav åklagarmyndigheten kan rätten genom dom föriänga tiden. Om upphörande föreutgången av längsta tiden förordnar . Begäran omsikringsdom kan också framställas efter det alt den tilltalade blivit dömdtill straff, dock senast efler straffets avtjänande. Sikringsinstitutetkan användas belräffande alla lyper av lagbrott. var det mycketvanligt att det användes på förmögenhetsbroltslingar, men hardet huvudsakligen kommit till användning vid våldsbrott. F. n. döms omkring fiopersoner lill sikring. De sikrings-dömda har i regel en massivkriminell och psykisk belastning. Sikringsinstitutetär f.n. under omprövning. framlade en utredning (NOU1974: 17) Strafferettslig utilregnelighet og strafferdslige saerreaksjoner. 1betänkandet föreslås att sikringsinstitutet skall avskaffas och ersättas medsärskilda reaktioner för tillräkneliga resp. otillräkneliga. Tillräkneligalagöverträdare bör, enligt straffdovrådet, i största möjliga utsträckning dömastill tidsbestämt frihetsstraff i fall där frihetsstraff anses nödvändigt. Förvissa allvarligare i lagen uppräknade våldsbrott föreslås emellertid möjUghetatt döma till tidsobestämt straff, förvaring. En förutsättning för ådömande avförvaring är att gärningen -dråp eller annat allvariigt våldsbrott, våldtäkteller annan allvarlig sedlig-helsförbrytelse, frihetsberövande, rån, mordbrand,sprängning, allvariigt hot eller försök till någon av dessa gärningar - sedd isamband med lagöverträdarens sinnestillstånd och lidigare kriminalitet geranledning anla att han är särskilt farlig för andras liv, lem, hälsa eller frihet.För andra typer av brott skall förvaring kunna ådömas, om de övriga villkorenär uppfyllda och lagöverträdaren har begått eller försökt begåvåldsbrott av sådant slag som nämns i lagen. 1 domen skall fastställas enlängsta tid för förvaringen, högsl . Rätten kan också bestämma en minslatid på längst . Minsta tiden skall kunna förlängas på begäran avåklagarmyndigheten. Om minsta tid utsatts, skall frågan om frigivning intekunna tas upp förrän denna lid utgått. Annars kan en sådan fråga tas upp ett årefter domen. Om frigivning sker före längsta lidens utgång, skall den frigivnevara underkastad viss prövotid. ProfessorChrislie, som särskilt kallals till medlem av straffdovrådet under denifrågavarande ulredningen, var skiljaktig så till vida att han gick emotmajoritetens förslag om införande av särreaktioner. (Se närmare härom avsnitt11.1). Straffelovrådetsförslag har ännu inle lett till lagstiftning. I en av norskajustitiedepartementet avlämnad principproposition till (St meld nr 104/1977-78) Om kriminalpolitikken diskuteras (s. 129-140)nuvarande regler om sikring och straffelovrådets förslag. I propositionen angesinga lösningar men man uttalar (s. 136) att det i huvudsak är departementelsuppfattning all gällande bestämmelser om sikring ger upphov till åtskiUigabetänkligheter och att straffelovrådets förslag inte undanröjer de Prop.1980/81:76 86 viktigaste av dessa. Man räknar med alt senare föreläggastortinget proposition med förslag i hithörande frågor; förslag som skallutformas mol bakgrund av den debatt som den ifrågavarande propositionenberäknas föranleda. Antalet intemeringsdomar sedan tillkomstframgår av tabell 1. Tabellen' upptar såväl domar varigenom den dömdemeddelats intemering som domar med förordnande att tidigareådömd intemering skall avse också senare lagfört brott (34 kap. I § I BrB). TabeU1 TUI intemering dömda Ådömd med stöd av 34 kap. 1 § 1 BrB ' Del statistiska materialet i detta kapitel är hämtatfrån rättsstatistisk årsbok (tabellerna 1-4,7 och 9) saml inlerneringsnämndensverksamhelsberäuelser (tabellerna 1, 5, 6 och 8). I tabell 9 har uppgifleräven tagits för åren 1%8-1971 ur Den grövre broUsligheten och för åren 1972 och1973 ur Kriminalstatisuk Del 2. ' 1%5-1972 är siffrorna hämtade ur den officiellastatistiken. Fram redovisades påföljder som ådömdes med stöd av 34kap. 1 § 1 BrB såsom domar avseende den aktuella påföljden, dvs. i detta fallintemering, medan för Uden därefter samtliga domar enligl nämnda lagrumredovisas för sig. Särredovisningen för förordnanden om fortsatt intemering medstöd av 34 kap. 1 § 1 BrB har därför för och senare lagits ur inlerneringsnämndensverksamhetsberättelser. Nämndens statistik avser lagakraftvunna domar, medanden officiella stafisUken avser avgöranden i första instans. Några störreskillnader är det dock inte fråga om (jfr tabell 5). Uppgifter för år 1972saknas. har således antalet personersom dömts till internering gått ned från i genomsnitt 125under till drygt eU 30-tal vid mitten av 70-tald. Under senareår har också - delvis som en följd av denna minskning - antalet förordnandenenligt 34 kap. 1 § I BrB sjunkit, dock inte så kraftigt som antalet förstagångsdömda. Den i domen bestämda minsta liden för anstaltsbchandlinguppgår i genomsnitt i drygt hälften av fallen fill , dvs. TabeU 2 visar fördelningen av minsta liden. 1980/81:76 87 Tat>eU 2 I Icriminalvårdsanstalt nyintagna interneradeåren 1965-1977 fördelade efter i domen utsatt minsta tid för l>eliandling ianstalt 1969 1970 1971 1972 1973 1974 1975 1976 1977 77 47 31 155 57 43 38 28 18 25 12 11 11 25 22 9 18 21 10 4 14 12 28 15 5 8 10 2 8 8 7 110 80 52 54 49 37 24 33 30 Nägon statistik över hur länge anstaltsvistelsernafaktiskt varar finns inle, men enligt inlerneringsnämndens praxis skeröverförande till vård utom anstalt, om vederbörande inte begått nya brott ellerpå annat sätt har misskött sig, regelmässigt i nära anslutning till minstatidens utgång (se närmare härom avsnitt 6.3). Återfall i brott är mycket vanligl hosintemeringsklientelet. Detta illustreras av tabelierna 3 och 4. Tai>eU 3 ProcentueU andel äterfaU i grövre brott underen bland personer som dömts tiU internering för grövre brott åren19661971' TabeU 4 Antal återfaU för personer som dömts tUl intemering r6r grövre brott " Antalet dömda Därav som återfallit 1 gång Totala antalet återfallit absoluta tal ' Beträffande definition av "grövre brott", serättsstatistisk årsbok 1977 s. 233. Siffran avser det faktiska antaletpersoner som har dömts. I tabell 1 har den som dömts under åreträknats en gång vid varje lagföring. Vid läsningen av labellema bör observeras alt istatistiken ingår även personer som dömts fill fortsatt internering med stöd av34 kap. BrB och alltså redan återfallit i brott en eller efler denurspmngliga intemeringsdomen. Av den officiella statisfiken framgår inte i hur mångafall nytt brott föranlett återintagning av internerad som överförts tiU vårdutom anstah. Uppgifler som närmare belyser tillämpningen av 34 kap. 1 §1 BrB (dvs. förordnande att tidigare ådömd internering skaU avse även nyabrott) kan emellertid hämtas ur intemeringsnämndens verksamhetsberättelser, setabeU 5. TabeU5 Intemeringsdomar enUgt 34 kap. 1 § 1 BrB AvtabeUen framgår att, såvitt gäller anslaltsintagna som dömts för nya brott, nyminsta tid utsatts i av fallen. Beträffande dem som vid tiden för detnya broUet vistats utom anstalt har återintagning skett i omkring 80 (66,1-89,3) % av fallen. har antalet återintag-ningar procentuelltminskat. 1 de fall återintagning skett har ny minsla lid genomgående utsatts iomkring av fallen. Återintagningarmed stöd av 30 kap. 12 § BrB kan, som fidigare har nämnts, bero dels på att vederbörandegjort sig skyldig till brott för vilket åtal inte har väckts, dels på andraformer av misskötsamhet. Antalet återintagningar med stöd av paragrafen framgårav tabell 6. TabeU6 Återintagningar i anstalt med stöd av 30 kap. 12 § BrB >.«,.---- 0----- g, Antaletåtalsunderlålelser är okänt, men av interneringsnämndens verksamhetsberättelserframgår att nämnden tillstyrkt ålalsunderlålelse i omkring 300 fall åriigenunder . Därefter har antalet minskat och de senaste årenunderstigit 200. (Siffroma var 124 resp. 130). I ungefärlika många fall åriigen har nämnden tillstyrkt aU åtal sker. Nedgången avantalel yttranden om åtalsunderiåtelser sammanhänger givetvis med minskningenav antalet internerade. Enligt gällande praxis kommer ålalsunderlålelse inteifråga, om det anses troligt att domstolen vid åtal skuHe bestämma ny minstatid. tabeU 5, som visar att domar med beslut om återintagning enligt 34kap. 1 § 1 BrB i stor utsträckning också innehåller föreskrift om ny minstaanstaltslid. Vidare förutsätter åtalsunderiåldse i regel att brottet ärerkänt. Itabell 7 redovisas genomsnittligt antal inlemerade på anstalt resp. inom frivården. TabeU 7 GenomsnittUgt antal internerade i anstalt och inom frivården åren 1968- 1%8 1969 1970 1971 1972 1973 1974 1975 1976 748 758 684 609 687 685 728 730 1435 1443 1412 1339 526 495 378 307 269 750 688 663 609 532 1276 1183 1041 916 801 Avtabell I framgår att antalet intemeringsdomar gått ned från 1968 till390 eUer . Nedgången motsvaras väl av siffrorna i tabell 7 förintemeringsklientelets genomsnittliga storlek nämnda år, nämligen 1 435 resp.722 eller en nedgång . Förändringen är särskilt påtaglig beträffandeanstaltsklientelet där den uppgår till . På frivårds-sidan är nedgångenendasl . Förklaringen torde vara att frigivnings-praxis blivit mera liberaloch återintagning sker mer restriktivt. verksamhetsberättelser framgår hur många fall årligeninterneringspåföljden har upphört genom nämndens beslul, dvs. i regel efteromkring sammanhängande övervakning, och i hur många fall den utgåttförsl efter längsta tiden, dvs. Intemering kan vidare undanröjas avdomstol enligt 34 kap. 1 § 3 BrB ejler upphöra genom vederbörandes död. Dessasiffror framgår av tabell 8. TabeU 8 Intemeringspåfödens upphörande åren 19681977 Genom undanröjande av domstol Denbrottslighet som omfattas av domar fill intemering framgår av tabell 9. Tillförmögenhetsbrott har räknats tillgreppsbrolt, bedrägeri och annan oredlighet,gäldenärs- och skadegörelsebrott, förskingring och annan trolöshet.Våldsbrotten avser mord, dråp, misshandel, brott mot frihet och frid saml våldmot tjänsteman. Redovisningen avser huvudbroll, dvs. dd med hänsyn tillstraffskalan aUvarligaste brottet. Såsom framhållits i nol till tabell 1 harförordnanden om fortsatt intemering med stöd av 34 kap. 1 § I BrB fram till år1971 redovisats som intemering, medan därefter endast nydömda upptagits i statistiken.Narkotikabrott har särredovisats . Prop.1980/81:76 90 Huvudbrott för till intemering dömda AvtabeU 9 framgår tydligt att formögenhetsbrotten är helt dominerande. I mer än80% av fallen är ett förmögenhetsbrott huvudbrott. Sexualbrotten är mycket fåoch våldsbrotten utgör för åren 1%8-1971, då förordnanden enligt 34 kap. 1 § 1BrB ingår i statistiken, . Av de 247 personer som under åren1972-1977 dömdes till intemering första gången hade 48 dömts för våldsbrottvarav 11 för mord, 3 för dråp och 21 för grov misshandel. Av de 174 domarna förförmögenhetsbrott avsåg 39 rån eller grovt rån och 76 grov stöld. 6 Närmare om de internerades brottslighet,liälsotillstånd ocli sociala förhållanden samt behandlingen av dem Underde har gjorts flera undersökningar av de internerade(tidigare förvarade). har i sitt betänkande (SOU1953: 32) som bUaga en undersökning av förvarings- och intemeringsklientelet.Samma klientel har behandlats i avhandling 1%6. Vidare finns ett avsnitt om deinternerade i den statistiska utredning angående kriminalvårdensanslalsklientd som har tagits in som bilaga i ett av kommittén föranstaltsbehandling inom kriminalvården (KAIK) avgivet betänkande (SOU 1971:74)Kriminalvård i anstalt. Enredogörelse angående de 35 personer beträffande vilka intemeringsnämnden år1974 tillstyrkt intemering och som därefter dömts till sådan påföljd har fogatstill denna promemoria som bilaga 1. Flertalet av dessa 35 personer har dömtsfiU intemering under . Undersökningsmaterialet har bestått avinterneringsnämndens akter. SlutUgen finns upplysningar omintemeringsklientelet att hämta i interneringsnämndens verksamhetsberättelser,i den officiella brottsstatisfiken och, inte minst, från dem som arbetar"på fältet". Samtligaundersökningar ger vid handen att intemeringsklientelet typiskt sett består avpersoner som före intemeringsdomen gjort sig skyldiga 1980/81:76 91 tillupprepad brottslighet och som efter den första domen lill intemering vanligenåterfallit i brott. Majoriteten är förmögenhetsbrottslingar. Åldern vid förstadom till intemering ligger i de allra flesta fall . Deflesta kommer från miljöer som måste betecknas som socialt otiUfredsstäUande.De har i regel mer eller mindre uttalade psykiska avvikelser, och missbruk avalkohol och narkotika är vanligt. Trots ati man finner gemensamma faktorer hosintemeringsklientelet i samtliga undersökningar kan man ändå konstatera vissaförändringar. I det följande lämnas en närmare redogörelse för de olikaundersökningarna i anslulning till en uppdelning på olika relevanta faktorer. uppgifter framgick bl.a. följande.