prop · G40344 · 1980-12-31 00:00:00 — När det gäller de brottsbalksbrott vid vilka fängelse i enmånad f. n. ofta används som påföljd kan jag instämma i kommitténs uppfattningatt de enskilda fallen kan inrymma gärningar av skiftande art och grovhet. Detsynes knappast möjligt att på detta stadium bilda sig någon mera bestämduppfattning om i vilken utsträckning det finns förutsättningar för att tillämpafängelsestraff på tider under en månad i fråga om dessa brottskategorier. Attdet nya minimistraffet kommer att få praktisk betydelse på detta område synesdock klart. Bland de specialstraffrättsliga brotten nämner kommitténbl. a. olovlig vistelse i riket. Här bör erinras om att enligt den nyautlänningslag (1980:376) som trädde i kraft (98 §) ringa brottav aktuellt slag numera kan bestraffas med böter. Vidare gäller att i ringafall åtal inte skall väckas annat än om det är påkallat från allmän synpunkt (prop.1979/80:96 s. 82-85, AU 1979/80:27, rskr 1979/80:378). Man kan utgå från att denya bestämmelserna leder till en minskning av antalet fall som föranlederfängelse. Åven efter lagändringen torde det emellertid finnas visst utrymme föratt tillämpa strafftider under en månad i sådana fall. Kommittén har även berört frågan om förutsättningarna föratt tillämpa kortare fängelsestraff än en månad vid brott mottrafikbrottslagen, 1 sådana grova fall av olovlig körning där fängelse ansespåkallat bör det enligt kommittén finnas ett avsevärt utrymme att tillämpa denya korta strafftiderna, en uppfattning som även har förts fram vidremissbehandlingen. Jag har för egen del ingen erinran häremot. Vad avser trafiknykterhetsbrott torde reformen knappast fånågon större betydelse när det gäller straffet för rattonykterhet, eftersom detnumera endast är undantagsvis som annan påföljd än böter tillämpas för dettabrott. Rattfylleri däremot intar en dominerande ställning bland de brott som 1980/81:44 13 föranleder en månads fängelse (). har framhållit kan rattfylleribrott innefatta gärningar med rättvarierande straffvärde. Liksom flera remissinstanser finner jag det inte f, n, tillrådligtatt låta ett fängelsestraff på 14 eller utgöra en standardpåföljd förrattfylleri. har framhållit synes det ligganärmast till hands att i dessa mål reservera fängelsestraff änen månad för fall där omständigheterna visserligen inte är i lagens meningmildrande men ändå sådana att ett avsteg från vanlig praxis framstår somnaturligt. Jag tänker här exempelvis på fall där blodalkoholhalten endastobetydligt har överstigit och någon mera påtaglig trafikfara intehar förelegat vid gärningstillfället. Jag vill ytterligare erinra om att fråganom påföljdsbeståmningen i bl, a, rattfyllerimål behandlas i prop, 1979/80:178om fortsatt körkortsreform, där det också föreslås att domstolarna när debestämmer påföljd för brott enligt trafikbrottslagen skall få ta hänsyn till körkortsåterkallelsesom medför hinder eller synnerlig svårighet för gärningsmannen i hans yrkes-eller näringsutövning. Ifall en samlad bedömning i ett sådant fall som nämntssist leder till att villkorlig dom eller skyddstillsyn i förening med böterinte anses kunna komma i fråga (jfr prop, 1979/80:178 s, 203), bör det intevara uteslutet att i stället sätta fängelsestraffet under en månad även omomständigheterna vid själva brottet inte i och för sig skulle motivera ettsådant avsteg från gängse straffmätningspraxis. Det kan sålunda förutses att ett genomförande av fiirslagettår inte oväsentliga praktiska konsekvenser för rattfyllerimålens del, Å andrasidan framgår det av vad jag har anfört att det med förslaget inte åsyftasnågon genomgripande ändring när det gäller påföljderna för rattfylleri. Fråganhärom bör inte prövas i detta sammanhang. Som RÅ har påpekat finns det anledning att räkna med attett sänkt minimistraff kommer att påverka straffmätningen även i sådana falldär man f, n, brukar tillämpa ett fängelsestraff som med en eller ett parmånader överstiger det nuvarande minimistraffet en månad. Frågan bör lämnas åträttstillämpningen. Kommittén utgår från att verkställigltelen av de kortastestraffen i huvudsak bör ske enligt de regler som gäller för fängelsestraff iallmänhet. Jag delar denna uppfattning. En avvikande utformning avverkställigheten av de kortaste straffen kan uppfattas som att man inför en nystrafform och kan påverka domstolarnas påföljdsval och straffmätning. De reglersom nu tillämpas på enmånadsstraffen bör således i princip gälla även når detdöms till 14 eller 21 dagars fängelse. Jag tar därmed avstånd från tanken attde kortaste straffen skulle verkställas i enrum eller att de korttidsdömda skulleförvägras rätten att ta emot besök, brevvåxla och telefonera i samtna utsträckningsom andra intagna. Den som avtjänar en månads fängelse kommer f, n, normaltinte i fråga för någon form av vistelse utanför anstalt. Behovet härav blirsjälvfallet än mindre vid strafftider under en månad. Som kommittén harframhållit är det dock varken nödvändigt eller lämpligt att i lag uttryckligenförbjuda frigång, 1" 1980/81. Prop.1980/81:44 14 kortl|idspermission, frigivningspermission eller annanvistelse iitanf()r korttidsdömda. Det finns anledning titgå frånatt kriiiiinalvårdsmyii-digheterna kommer att iaktta en restriktiv praxis härvidlag..lagdelar också up|/»fattniiigen att s, k, särskild permission för att besöka t, e.\,närstående som ar svårt sjuk eller hörsamma en kallelse att inställa sig infördomstol bör kunna beviljas även den som avtjänar 14 eller 21 dagars fängelse.Även i dessa fall gäller dock att de korta strafftiderna minskar behovet avpermission. Att bevilja särskild permission för att förbereda frigivning börinte komma i fråga aiuiat än i speciella undantagssituationer. Viktigt är som konunittén betonar att arbetsplikten uppriitthållsäven för de korttidsdömda. Från flera håll har ifrågasatts cn skärpning av reglerna föruppskov med verkställigheten av de korta straffen. Det är främst av allmänpreventiva skål ett önskemål attfängelsestraffen kommerså nära inpå lagföringen som möjligt. Även förden dömdetorde det vara en fördel att få avtjäna straffet ,Lagen (1974:202) om beräkning av strafftid m. m. innehåller i 12 och 13 SSbestämmelser om i vilka fall uppskov eller anstånd med verkstiilligheten kanmeddelas, 1 enlighet med min grundläggande syn att några särregler inte börinföras för verkställigheten av de korta straffen fiiuier jag inte skäl attföreslå någon ändring av de nämnda lagrinnmcn. Även förden som har tlömts till14 eller 21 dagars fängelse bör därför gälla att får beviljauppskov med verkställigheten om det föreligger särskilda skäl med hänsyn till dendömdes hälsotillstånd, arbets- eller utbildniiigsförhållandcn eller andraomständigheter. Det är emellertid givet att kriniinalvårdsstvrelseiis tillämpningpå detta liksom på andra områtlen kan påverkas av strafftidens längd.Skillnaden mellan en månads fängelse och 14 dagars fängelse torde emellertidofta inte vara avgörande i sammanhanget, 1 samband med att ungdomsfängelsepåföljtlen avskaffadesden upphörde möjligheten att låta anstaltsbchandling ingå i dompä skyddstillsyn, I stället infördes i 28 kap, 3 S BrB möjligheten att avhänsyn till allmän laglydnad jämte skyddstillsyn döma till fängelse i lägst enoch högst . Någon motsvarighet till den tidigare möjligheten attförordna om omedelbar verkställighet av anstaltsbehandlingen infördes däremotinte (prop, 1978/79:212, JuU 1978/79:38. rskr 1978/79:408), En remissinstanshar velat införa möjligheten till omedelbar verkställighet, i vart fall vidpåföljdskombinationen skyddstillsyn och fängelse. Som kommittén har konstaterat torde utrymmet för atttillämpa skvdds-tillsyn i kombination med fängelsestraff än enmånad vara förhållandevis begränsat (jfr prop, 1978/79:212 s, 74), Med hänsyn härtilloch då spörsmålet knappast kan sägas ha samband med den lui föreståendereformen finner jag ej skäl att i detta sammanhang ompröva frågan om omedelbarverkställighet,Frågan är enligt vad jag har inhämtat föremål för frivårdskommitténsöverväganden. 1980/81:44 15 Kommittén har pekat på olika åtgärder som inom ramen förnuvarande lagstiftning bör vidtas av för ati lösa sådanaadnunis-triitiva problem som en sänkning av straffminimum kan föra med sig. Deföreslagna åtgärderna har endast i mindre mån kommenterats av remissinstanserna.Kriminalvårdsstyrelsen har särskilt uppmärksammat rutinerna för strafftidsberäkningen.För att åstadkomma ett så enkelt och smidigt förfarande som möjligt kan detenligt styrelsen övervägas om inte strafftidsberäkningen av de kortastestraffen i vissa fall skulle kunna göras vid anstalterna. Styrelsen hardärförhemställt att lagen om beräkning av strafftid m, m, ändras så att styrelsen ifråga om fängelsestraff under en månad kan överlåta åt styresman vid anstaltatt beräkna strafftid och utfärda strafftidsresolution. Enligt minmening bör den lagändring som styrelsen åsyftar genomföras. Som regel rör detsig om en förhållandevis okomplicerad beräkning som utan olägenhet bör kunnadelegeras från . Även vissa andra ändringar i de aktuellabestämmelserna bör lämpligen företas i detta sammanhang. Jag återkommer härtilli specialmotiveringen. En annan författningsändring som kriminalvårdsstyrelsenföreslår i sitt remissvar gäller disciplinära bestraffningar. Enligt 47 S KvaLkan som disciplinär bestraffning förordnas att viss bestämd tid. högst tiodagar, inte skall räknas in i verkställighetstiden. I 49 S KvaL sätts en övregräns för den tid som på grund av upprepade sådana förordnanden inte skallinräknas i verkställighetstiden. Beträffande den som undergår fängelse får den sammanlagda tiden inte överstiga . Det tordevisserligen inte förekomma att man i den praktiska tillämpningen kommer inärheten av den angivna övre gränsen när det gäller enmånadsstraff.Sänks minimitiden för fängelse bör dock lämpligen en justeringske av den övre gränsen. Jag förordar därför att 49 S KvaL ändras på så sättatt den aktuella gränsen sätts för den som undergår fängelse ihögst en månad. Kommitténhar räknat med att en sänkning av minimitiden kommer att leda till minskadekostnader för kriminalvården. Jag delar kommitténs uppfattning. Det tordealltså stå klart att förslaget leder till en kostnadsbesparing, varsomfattning naturligtvis blir beroende av i vilken utsträckning domstolarnakommer att utnyttja möjligheten att bestämma straffet till tider under enmånad. Om beläggningen på kriminalvårdsanstalterna minskar i sådan omfattningatt det blir möjligt att stänga några av de öppna anstalterna avser jag attåterkomma till frågan, I initialskedet kan eventuellt smärre kostnader förändrade rutiner m, m, uppkomma. Dessa kostnader ryms inom de medel somkriminalvårdsstyrelsen disponerar. Självfallet bör alla möjligheter till enklaoch rationella rutiner tas till vara. 1980/81:44 16 I enlighet med vad jag nu har anfört har inomjustitiedepartementet upprättats förslag till 1, lag om ändringi , 2, lag om ändringi lagen (1974:202) om beräkning av strafftid m, m,, 3, lag om ändring i lagen (1974-,203) om kviminaWård i anstalt. Förslagen bör bifogas till regeringsprotokollet i detta ärende som bilaga 2'. 4.1 Förslaget till ändring i I enlighet med vad som har anförts i den allmännamotiveringen har i 26 kap. 1 § BrB angetts att fängelse ej fårunderstiga , som alltså kommer att utgöra det nya allmännastraffminimum för fängelsestraff. Som kommittén har framhåUit bör bestämmelseni praktiken lämpligen tillämpas så att straffet i förekommande fall bestämstill eller . Någon ändring av nuvarande praxis att bestämmastraffet vid tider till exempelvis en månad är inteåsyftad. Enligt 34 kap, 4 § BrB i dess lydelse fr, o, m, den 1januari 1980 kan, vid tillämpning av 34 kap, I § 1 eller 2 BrB beträffande densom är villkorligt frigiven från fängelse och som har begått brott ,den villkorligt medgivna friheten förklaras helt eller delvis förverkad. Närmöjligheten till sådant delförverkande infördes uttalades att delförverkandeinte borde avse ån allmänna straffminimum för fängelsestraff. Genomden föreslagna sänkningen av allmänna straffminimum bör delförverkande ifortsättningen kunna ske ända ned . Enligt 28 kap. 3 § BrB kan skyddstillsyn av hänsyn tillallmän laglydnad förenas med fängelsestraff i lägst en månad och högst tremånader. Åven denna minimitid har, i enlighet med vad som har angetts i denallmänna motiveringen, ändrats . 4.2 Ändringen i lagen om beräkning av strafftid m. m. Av skäl som framgår av den allmänna motiveringen bör detöppnas en möjlighet för att överlåta åt tjänstemän inomkriminalvården att beräkna strafftid och därvid fastställa dagen för strafftidensslut. Det praktiska behovet av en sådan delegation är mest påtagligt när ' Bilagan har uteslutits här, FrånseU en redaktionelländring i 20 ii lagen om beräkning av strafftid m.m. är förslagen likalydandemed dem som är fogade vid propositionen. 1980/81:44 17 det gäller fängelsestraff än en månad. Ibetänkandet (Ds Ju 1979:7) organisation har emellertidföreslagits att styrelsen genomför en försöksverksamhet för att klarlägga omarbetet med strafftidsberäkning kan decentraliseras även i andra hänseenden.För att underlätta att förslaget genomförs bör lämpligen redan i dettasammanhang få en generell möjlighet att överlåta åttjänstemän inom kriminalvården att utfärda strafftidsresolutioner. Enbestämmelse av denna innebörd har tagits in i ett nytt andra .stycke. Genom en ändring i nuvarande andra stycket - enligtförslaget iredje stycket - får också befogenhet attöverlåta åt tjänstemän inom kriminalvården att utfärda en s. k.ändringsresolution. I betänkandet organisation pekas idetta hänseende på möjligheten av att en regionchef eller riksanstaltschef somhar förordnat att inte skall räknas in i verkställighetstiden även kanfå utfärda den ändringsresolution som föranleds av beslutet. Stycket hardessutom ändrats redaktionellt. I överensstämmelse med den beslutsstruktur som gäller förkriminalvården (jfr 42 8 andra stycket kungörelsen 1974:248 med vissaföreskrifter rörande tillämpningen av KvaL) föreskrivs i ett nytt fjärde styckeatt kan ändra vad en tjänsteman har beslutat enligtandra eller tredje stycket. Den som är missnöjd med ett beslut som harmeddelats exempelvis av en styresman med stöd av delegation och som inte kanvinna rättelse genom hänvändelse till styresmannen kan således anmäla sakentill , som även självmant kan ompröva styresmannensbeslut. Jag vill slutligen framhålla vikten av att dendelegationsmöjlighet som öppnas inte utnyttjas på ett sätt som minskarrättssäkerheten i de aktuella ärendena eller som kan föranleda ökade kostnader, I första stycket har gjorts en följdändring som föranledsav förslaget till ändring i 20 §, Enligt andra stycket länder beslutenligt lagen om beräkning av strafftid m, m, till omedelbar efterrättelse, omej annat förordnas. Detsamma bör gälla beslut som enligt den nya lydelsen av.20S meddelas av tjänstemän inom kriminalvården. Andra stycket har i enlighethärmed ändrats så att det omfattar samtliga beslut som meddelas enligt lagen, 4.3 Ändringen i lagen om kriminalvård i anstalt Ändringen innebär i enlighet med vad som har uttalats iden allmänna motiveringen att den sammanlagda tid som på grund av upprepade 1980/81:44 18 förordnanden om disciplinär bestraffning inte skallinräknas i verkställighetstiden inte får överstiga för den somundergår fängelse i högst en månad, De lagändringar som jag här har förordat bör träda i kraftden , Av 5 S andra stycket lagen om införande av framgåratt de nya bestämmelserna skall tillämpas även på gärningar som har begåttsföre ikraftträdandet, Jag hemställer att lagrådets yttrande inhämtas överförslagen till 1, lag om ändringi , 2, lag om ändringi lagen (1974:202) om beräkning av strafftid m, m,. 3, lag om ändringi lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt, Regeringen beslutar i enlighet med föredragandens hemställan. 1980/81:44 19 Sammanställning av remissyttrandena överfängelsestraffkommitténs delbetänkande (SOU 1980:1) Fjorton dagars fängelse Efter remiss har yttranden över betänkandet avgetts avriksåklagaren (), hovrätten för , ,, , förniögenhetsbrottsutredningen (Ju1976:04), i (LO), Centralorganisationen /SR,, domareförbimd. Föreningen Föreningen (gemensamt yttrande) samt Föreningenstyresmän och assistenter m, fl, vid kriminalvårdsanstalterna (SAK), RÅ har bifogat yttranden från överåklagarna i Stockholm.Göteborgs och åklagardistrikt samt länsåklagarna i Gävleborgs.Västerbottens och . En av huvudlinjerna i påföljdssystem ärattfrihetsstraff skall komma till användning i endast begränsad omfattning, Iförarbetena till lagen underströks sålunda frihetsstraffens nackdelar från resocialiseringssyn-punktliksom de humanitära skälen för att användningen av frihetsstraff borde såvittmöjligt begränsas. De mer generella reformer beträffande päföljdssystemet somhar beslutats efter tillkomst har också i stor utsträckning varitinriktade på att ytterligare begränsa användningen av frihetsstraff och attavkorta längden på de frihetsberövanden som ändå måste göras. Denna strävan hoslagstiftaren har uppenbarligen kunnat förverkligas i stor utsträckning ipraktiken. Den minskning av antalet intagna i kriminalvårdsanstalt som fortgåttsedan mitten av och (ills torde kunna till väsentlig delförklaras av den genomslagskraft som principer efter hand harfått. Ett väsentligt drag i diskussionen kring påföljdssystémsom ägt rum är att behandlingsoptimismen avtagit och efterträttsav mer allmänpreventiva tankegångar. De senaste årens granskning och utvärderingav påföljdssystemet har skett utifrån såväl principiella som pragmatiskautgångspunkter. Bland annat har med framgång strävats efter att utmönstra detidsbestämda straffen. har på den kriminologiskaforskningens område rått en stor aktivitetet. Forskningsresultaten har inteinom alla områden givit entydiga resultat. Men beträffande anstaltsvården synesresultaten gå i en ensartad riktning, nämligen att dennas olika former harbetydande negativ effekter. Det finns belägg för att kriminalvård i anstalt iringa män leder till rehabilitering och att den kan ha Prop.1980/81:44 20 en nedbrytande inverkan på personligheter. Detta och andraskäl talar för en mer allsidig översyn när det gäller användningen avfängelsepåföljden. Är 1979 tog regeringen initiativ till en mer samordnadöversyn på straffrättens och kriminalvårdens område. är ett led i denna samordnade översyn. Kommittén harenligt direktiven att överväga fem huvudfrågor, nämligen minimitiden för fängelsestraff,reglerna om villkorlig frigivning, översyn av straffskalorna, frågan ominförande av allmänna regler för påföljdsval och straffmätning samt frågor somrör medborgarnas insyn och inflytande i kriminalvårdens olika organ. Direktiven är generellt utformade och spänner över ettvitt fält där de fem huvudfrågorna som skall tas upp till behandling går ivarandra. Så till exempel är ett ställningstagande till spörsmål somaktualiseras av sänkning av minimitiden för fängelsestraff nära förbundet medreglerna om villkorlig frigivning och straffskalorna beträffande de särskildabrotten. Enligt direktiven skall emellertid kommittén noga pröva möjligheternaatt med förtur lägga fram förslag till dellösningar av utredningsuppdraget, Ifråga om minimitiden för fängelsestraff bör, om möjligt, förslag enligtdepartementschefen läggas i sådan tid att ändrade regler kan träda i kraft redanden . delbetänkande får ses mot bakgrundhärav. I betänkandet föreslår nu kommittén att minimitiden förfängelsestraff sänks från en månad . Även minimitiden för detfängelsestraff som kan utdömas med tillämpning av BrB 28:3 föreslås sänkt isamma mån. Några särskilda bestämmelser om verkställigheten av fängelsestraffsom understiger en månad föreslås inte. Däremot betonar kommittén, att den somavtjänar ett fängelsestraff understigande en månad endast i undantagsfall börfå tillstånd till någon form av vistelse utom anstalt, I stort kan jag biträda de synpunkter och de övervägandensom framhålls av departementschefen och kommittén. En allsidig och kritiskgranskning och utvärdering på nu aktuellt område bör hälsas medtillfredsställelse. Det är emellertid viktigt att resultatet inte blir enåtergång till äldre tiders mer inhumana synsätt. Det är angeläget att alltjämtfortsätta på delreformernas väg. Att jämväl i fortsättningen på detkriminalpolitiska området fortsätta att bygga på pragmatiskalämplighetsöverväganden ter sig väsentligt. Förutom att de principiella skälen mot en sänkning av minimistraffetslängd ej synes vara av nämnvärd styrka anges i betänkandet som huvudsakligaskäl för en sänkning att denna ger möjlighet till ökad differentiering ochnyansering vid bestämmande av påföljdens längd samt att en sänkning skullemedföra större rättslikhet i , Det måste medges att dessa skäl är avbetydande styrka, Å andra sidan kan anföras beaktansvärda erinringar motkommitténs förslag. Frihetsstraffet är den allvarligaste påföljden och har somsådan ett betydande symbolvärde. Ett mycket kort frihetsstraff skulle väl kunnauppfattas som relativt lindrigt i jämförelse t ex med ett högt bötesstraff.Därmed skulle fängelsets allmänpreventiva funktion kunna äventyras ochsymbolvärdet förringas. Som jag i mitt remissyttrande över (1977:7)anfört, kan man inte heller bortse från risken att en sänkning av allmännastraffminimum skulle kunna försvaga en återhållsamhet när det gäller attutdöma frihetsstraff som finns hos domstolarna, 1 stålet för en ökaddifferentiering och nyansering av fängelsepåföljden skulle sålunda en ändringkunna tänkas medföra en ökning av antalet ådömda frihetsstraff och en fortsatt schablonartadpåföljdsbestämning på "lägre" 1980/81:44 21 nivä vid vissa brottstyper. Vid ensamlad bedömning av skäl för och emot synes mig emellertid anledning intefinnas att i princip motsätta sig en sänkning av minimitiden förfängelsestraff. En annan fråga är emellertid om en sådan reform nu börgenomföras. Allmäntsett måste man hysa betänkligheter mot att till separat prövning ta upp ettspörsmål vars avgörande kan få betydelse i andra hänseenden utan attkonsekvenserna allsidigt belyses. Kommittén har härutinnan endast behandlatförhållandet mellan straffminimum och villkorlig frigivning. En sänkning avstraffminimum är visserligen, som kommittén uttalar, "tekniskt enkel attgenomföra", men detta behöver ju inte betyda att saken är utan intressenär det gäller att bedöma dess förhållande till övriga frågor som kommittén haratt pröva. Kommittén har också framhållit att visst ståndpunktstagande i fråganom villkorlig frigivning kan få avgörande betydelse för behovet av en sänkningav straffminimum. En svaghet är också att frågan bedöms isolerad från denallmänna översyn av straffskalorna som kommittén har att utföra och som skallske med den allmänpreventiva utgångspunkt som departementschefen angett. Kommitténtar i detta sammanhang inte närmare ställning till denna övergripande fråga. Allmänpreventionenkan inte bedömas efter samma mått vid alla grupper av lagöverträdelser. Deallmänpreventiva verkningarna måste analyseras mot bakgrund av den särskildabrottstyp som är för handen. Inte minst gäller detta frågan om den avskräckandeverkan ett kortvarigt frihetsstraff kan ha jämfört med ett kraftigtbötesstraff. Vidare ärdet en brist att frågan om minimistraff inte blivit behandlad i samband med denstörre frågan om införande av en allmän regel om påföljdsval och straffmåtning.Det sätt på vilket utredningen behandlat frågan om minimistraff, nämligen attkombinera en sänkning av straffminimum med motivledes givna rekommendationerom vid vilka brottstyper minimistraffet bör kunna komma till användning, visarenligt min mening att utredningen i själva verket kommit in pa den störrefrågan, dock utan att allsidigt och slutligt pröva denna. För det fall manönskar sänka straffminimum redan nu men inskränka dess använndning till vissabrottstyper, ligger det närmast till hands att justera de särskilda brottensstraffskalor. En sådan ordning måste då förenas med ett förbehåll i dengenerella bestämmelsen om straffminimum.