prop · G40348 · 1980-12-31 00:00:00 — Till detta kommer all delägare som saknar befogat intresseatt få sin talan Dödsbodelägares prövad inte har räll till allmän rättshjälp. Jag anser därför attutredningens rätt att föra förslag i denna del inle bör genomföras, talan Jag förordar alltså att var och en av delägarna får väckaoch föra talan som part i egel namn men för boets räkning, om samtliga delägareär parter i målel och boutredningsmannen avslår från all föra lalan. Liksom ide fall då boutredningsman inte finns bör delägare som har väckt talan ha rätttill ersättning av dödsboet för kostnaderna i målet, i den mån kostnadernatäcks av det som har kommit boet fill godo genom rättegången. Utredningen har inle behandlat frågan om delägarna bör haräll att väcka och föra talan för boets räkning i fall då en testamentsexekutörär förordnad och denne avstår från att föra lalan för boet, Enligl min meningbör delägarna i denna situation ha en taleräll som motsvarar den då enboutredningsman har förordnals. Även rätten till kostnadsersättning bör varadensamma. Utredningen har föreslagit att rätten för enskilda dödsbodelägareatt föra talan som parter i egel namn men för boets räkning inte skall gälla ifall då de har träffat avtal om sammanlevnad i oskiftat bo. En sådan rättskulle enligt utredningen innebära en onödig inskränkning i parternasavtalsfrihet. Om en enskild delägare vill föra talan för boet mot en annandelägare, får han enligl utredningen först säga upp avtalet enligl 24 kap, 3 §ärvdabalken eller vända sig lill domstol och få avtalet upphävt med stöd av 24kap, 5 § . Förslaget har inle kommenterats närmare avremissinstanserna. För egen del finner jag det visserligen vara ett rimligtantagande all dödsbodelägare som avtalar om sammanlevnad i oskiflal bo iallmänhet räknar med all de inle senare skall börja processa mot varandra,Syflel med avtalet kan dock inte i sig antas vara att hindra processerdelägarna emellan utan i slällel all uppskjuta avvecklingen av dödsboet. Skullesedan avtalet har träffats en tvist uppkomma mellan delägarna, finns detanledning för dem att ta ställning lill om deras avtal bör beslå. Om ingendelägare ser något hinder mot att fortsätta sammanlevnaden i del oskiflade boettrots den uppkomna ivisten, kan jag inte finna något skäl till alt avtaletskall behöva sägas upp för att en enskild delägare skall kunna utöva sintalerätt. En sådan lösning skulle tvärtom kunna innebära att den trygghet somavtalet innebär mot ett skifte rycks undan i onödan. Om någon delägare å andrasidan skulle anse all rättegången innebär en sådan väsentlig förändring iförutsättningarna för avtalet att del bör upphöra att gälla, finns möjlighetenligt 24 kap, 5 § alt begära domstolens förklaring om delta, Ifråga om avtal som gäller för en obestämd tid har varje delägare även rätt attmed slöd av 24 kap, 3§ säga upp avtalet med tre månadersuppsägningstid. De möjligheter som sålunda finns anser jag tillräckligttillgodose de delägare som med anledning av den uppkomna tvisten vill attavtalet inle längre skall beslå. Jag förordar därför att enskilda delägare skall ha räll allföra lalan som parter i eget namn men för boets räkning även i fall dådelägarna har slutit avtal om sammanlevnad i oskiftat bo. Delägarna bör dockkunna avtala om att en sådan taleräll inte skall få uiövas. Utredningenhar vidare föreslagit alt gällande praxis lagfästs såvitt gäller s.k,efterarvingars rält att enligl 3 kap. 3 § andra stycket föra talanför egen del om återgång av gåva m.m. Förslaget har i och för sig inte möttnågon erinran under remissbehandlingen. Familjelagssakkunniga har dockframhållit att de kommer att föreslå belydande ändringar ireglerna om makes arvsrätt, varvid 3 kap. kommer all omarbetashelt. Med hänsyn härtill anser jag att man bör avvakta familjelagssakkunnigasförslag och inte nu göra någon ändring i 3 kap. 3 § andra styckei . Utredningenhar slutligen föreslagit att bestämmelsen i 20 kap. 1 § omförrättande av bouppteckning kompletteras med en föreskrifl om vem som ärbehörig att ansöka om förlängning av liden för att förrätta bouppteckning.Under remissbehandlingen har från domstol.shåll påpekats alt de nuvarandebestämmelserna inle har föranlett några tillämpningssvårigheter, varför behovetav en lagreglering kan ifrågasättas. Jag delar denna uppfattning och anseralltså all domstolarna åven i fortsättningen bör kunna la ställning till fråganmed hjälp av allmänna principer. Preskriptionav rätlen IiU arv och testamente 2.3 Preskription av rätten till arv och testamente Den gällande lagstiftningen om arv och testamenteförutsätter att en arvinge eller testamentstagare tillträder eller gör anspråkpå kvarlåtenskapen efter dödsfallet, i annat fall preskriberashans arvs- eller lestamenlsrätt. Den allmänna regeln om preskription av rätten att ta arvoch testamente finns i 16 kap. 4§ , som innebär att en arvinge ellertestamentstagare skall göra gällande sin rätt från dödsfallet ellerfrån den senare tidpunkt då hans rätt inträder. Är några arvingar ellertestamentstagare helt eller delvis okända, gäller dock enligl 16 kap. 1-3 §§ärvdabalken alt domstolen skall låta införa en kungörelse i Post- och InrikesTidningar med uppmaning till dem att göra sin rätt gällande . Om detföreligger särskilda skäl kan domstolen enligt lagen (1958:52) om förlängningav tid för preskription av rätt till arv eller testamente förlänga denna (idmed i sänder, dock sammanlagt högst . Vissa bestämmelser omkungörelseförfarandet finns i kungörelsen (1959:321) med närmare bestämmelserom kungörande, varom i 16 kap. 1, 2 och 3 §§ stadgas. Enligt utredningens förslag skall den allmännapreskriptionstiden förkortas från tio lill . Utredningen föreslår vidarealt de särskilda preskriplionsbestämmelsernai 16 kap. 1 - 3 §§ ärvdabalkenupphävs, liksom de anslutande författningarna om förlängning avpreskriptionstiden och om Preskription av kungörelseförfarandet enligl de nämnda bestämmelserna, rätten tUl arv För att de förordade preskriptionsreglerna inte skallmedföra rättsförluster och testamente för vissa kategorier arvtagare föreslårutredningen all ivå nya bestämmelser införs i 16 kap, 7 resp, 8 § ärvdabalken.Enligt den ena bestämmelsen skall en bortovarande arvtagare få göra anspråk påkvarlåtenskapen även efter preskriptionstidens utgång, om övriga arvtagare somredan har lillträtl arvet kände lill all del fanns andra arvtagare. Den andrabestämmelsen innebär all en sekundärarvinge, dvs, den som har blivitarvsberätligad på grund av alt en tidigare arvtagares räll har preskriberats,skall få tillgodoräkna sig en egen preskriptionstid. Denna tidsfrist skallutgöra från den lidpunkt då den tidigare arvtagarens rällpreskriberades. Flertalet av de remissinstanser som har yttrat sig i dennadel har godtagit utredningens förslag. Förslagel avstyrks dock av hovrättoch , som bl. a, anser all del inte finns anledning all minskade redan nu korta preskriptionstiderna. De arvtagare som har bevakat sin rätt till arv ellertestamente efter den döde har givetvis ett slarkl intresse av attpreskriptionstiden blir så kort som möjligl. Så länge preskriptionstiden löperär ju rättsläget oklart för dem. Frågan är emellertid om delta intresse är så angelägelall del bör få medföra en försämring för sådana arvtagare som får kännedom omdödsfallet först . Det kan visserligen hävdas all den arvtagaresom har så liten kontakt ined den avlidne all han inte inom de närmaste årenfår kännedom om dödsfallet får finna sig i all hans anspråk på arv ellertestamente preskriberas, Å andra sidan kan det länkas fall då en arvlåtare ochen arvtagare har haft en samhörighet irois all de inte har stått i regelbundenkontakt med varandra. Som exempel kan nämnas den situationen att arvtagaren harvarit bosatt utomlands och arvlåtaren här i landet. Skälet till att enarvtagare inle får kännedom om dödsfallet kan också vara att de andraarvlagarna har medvetet underlåtit all underrätta honom om dödsfallet. Det bör vidare beaktas att redan de nuvarandepreskriptionstiderna är ganska korta i jämförelse med de tider som gäller iövriga länder i , Med hänsyn bl,a, fill den nuvarande invandringentill vårt land kan det vara olämpligt alt tillskapa regler som i allt för storutsträckning avviker från vad som gäller i dessa länder. En förkortning avpreskriptionstiderna skulle även medföra att man bryter den rättslikhet somgäller f,n, mellan de nordiska länderna. Av dessa skäl anser jag att man inle nu bör förkorta degällande preskriptionstiderna. Det finns då inle heller anledning alt genomförade övriga förslag som utredningen har lagt fram i denna del. Jag kan alltsåinle tillstyrka alt de nuvarande preskriptionsreglerna ändras i någol avseende. 1980/81:48 28 Om någon är borta och har förflutit sedan hanveterligen senasi var vid liv, kan enligl 25 kap, I § ansökan görashos domstol om all han skall förklaras död, I allmänhet krävs att minst tio århar förflutit. Om den som har försvunnit är vidansökningstillfället, får ansökan dock göras har förflutit. Varden försvunne i livsfara vid försvinnandet, får ansökan göras , Irättspraxis har ganska stränga krav ställts på bevisningen om att livsfaraförelåg (se NJA 1977 s, 118 och 1980 s, 44). I direktiven för utredningen ifrågasattes om inte deangivna tiderna för dödförklaring var onödigt långa. Utredningen har därfördiskuterat om de bör förkortas. Enligt utredningen bör emellertid huvudregelnfortfarande vara eller, om den försvunne var , , Däremolföreslår utredningen alt treårstiden för fall då den försvunne var i livsfaraförkortas till . Utredningen anser vidare alt det för dödförklaring idelta fall bör räcka att del görs sannolikt att den försvunne var i livsfara. Remissinstanserna har i allmänhet godtagit att huvudregelnför dödförklaring åven i fortsättningen skall vara alt det efler försvinnandethar förflutit eller, om den försvunne var , . har en annan uppfattning. Enligt samfundet torde detmed de kommunikationer vi har vara utomordentligt ovanligt att någonförsvinner och inte hör av sig inom rimlig tid, för såvitt han inle harförsvunnit för gott. Samfundet föreslår därför all lidsfristen sänks till femår för normalfallet och till för fall då den försvunne har uppnått 75års ålder. Remissinstanserna tillstyrker vidare allmänt att liden fördödförklaring i fall då den försvunne var i livsfara förkortas till ,Däremol anser några remissinstanser att del nuvarande kravet på full bevisningi dessa fall inte bör mjukas upp och ersättas av en sannolikhetsbedömning. För egen del vill jag till en början framhålla alt endödförklaring enligl svensk rätt medför alla de rättsverkningar i personligtoch ekonomiskt hänseende som inträder när någon har dött. gör att endödförklaring bör få meddelas endast om myckel starka skäl talar för att denförsvunne verkligen är död. Långa tidsfrister minskar givetvis risken för enoriklig dödförklaring. Även om det numera finns stora möjligheter att kommuniceramed närslående t.o.m. från de avlägsnaste orter, kan frånvaron av livsteckeninte utan vidare anses ge fog för att ett dödsfall har inträffat. Med hänsyntill detta och då huvudregeln för dödförklaring i flertalet västeuropeiskaländer, bl.a. de andra nordiska länderna, är att det skall ha förflutit tio åreller, om den försvunne var , från försvinnandet, är jag inteberedd att föreslå att de motsvarande tider som f.n. gäller i Sverigeförkortas. Är det utrett att den försvunne var i livsfara när hanförsvann, minskar 1980/81:48 29 emellertid betänkligheterna mol alt han förklaras dödredan när en ganska Dödförklaring har förflutit eflerförsvinnandet. Liksom i bl.a. och bör det i detla fall varatillräckligt med en etlårstid. En etlårstid måste däremol anses för kort när del inle ärutrett utan bara sannolikt ati den försvunne var i livsfara vid försvinnandet.Å andra sidan synes den nuvarande huvudregeln om tio resp, för lång isådana fall då omständigheterna tyder på all den försvunne var i livsfara menfull bevisning om detla inte går att åstadkomma. En uppmjukning av delnuvarande ganska stränga beviskravet kan enligt min mening försvaras, . Jag förordar därför en Ireårslid för sådana fall då delvisserligen inte är utrett men ändå kan antas att den försvunne var i livsfaravid försvinnandet. Om det sedan ansökan om dödförklaring har gjorts hos endomstol inle blir klarlagt att den som är borta har avlidit, skall domstolenenligt 25 kap, 4 S utfärda kungörelse om ansökningen med kallelsepå den bortovarande att anmäla sig hos domstolen inom viss lid, I kungörelsenskall även var och en som kan lämna upplysningar i ärendel anmanas att göra delhos domstolen. Kungörelsen skall genom domstolens försorg föras in i Post- .och och ortstidning, Enligl 4§ lagen (1977:654) om kungörandei mål och ärenden hos myndighet m,m, (kungörandelagen) bör kungörandet görasockså i annan form (s, k, stödjande kungörande), om syftet medtillkännagivandel därigenom främjas och koslnaderna för delta inte blir oförsvarligthöga. Enligt utredningen bör domstolen ges möjlighet all föra inkungörelsen även i utländska tidningar, framför allt när del är fråga omdödförklaring av en utländsk medborgare. Utredningen anser att det är tveksamtom domstolarna med stöd av enbart de nämnda bestämmelserna om stödjandekungörande skulle överväga all använda sig av förfarandet med kungörelse iutländska tidningar. Utredningen föreslår därför en uttrycklig bestämmelse i 25kap, 4 § om att kungörelsen kan införas också i sådana tidningar. Under remissbehandlingen har avstyrkt deltaförslag, medan hovrätten för har ifrågasatt om den föreslagnabestämmelsen behövs. Övriga remissinstanser har inte kommenterat förslaget idenna del. För egen del vill jag erinra om att det i prop, 1976/77:63med förslag till kungörandelag har framhållits att bestämmelserna om stödjandekungörande har stor betydelse för att kungörandet skall bli effektivt och attell sådant kungörande inte bör underlåtas ulan starka skål. Vidare har nämndenför samhällsinformation, som enligt 5 § kungörandelagen meddelar allmänna rådför tillämpningen av lagen, understrukit vikten av att myndigheterna övervägerstödjande kungörande och påpekat alt, om målgruppen finns utomlands, detta regelmässigtär ett starkt skäl alt använda sig av ett sådant kungörande, , i en tidningsom har spridning i det landet. Med hänsyn till delta kan jag inte se att det finns någotbehov av all föra in en särskild bestämmelse i 25 kap, 4 § om allkungörelse kan ske även i utländska tidningar. Jag tillstyrker därför inteutredningens förslag på denna punkt, Allmänna arvsfondens rätt att avstå egendom Om den som avlider saknar arvsberätligad make ellersläkting, tillfaller arvet allmänna arvsfonden (5 kap, 1 § ).Egendom kan tillföras arvsfonden även genom gåva och testamente. Bestämmelserom fonden finns i lagen (1928:281) om allmänna arvsfonden. Fondens egendom skall förvaltas av kammarkollegiet som ensärskild fond för all främja vård och fostran av barn och ungdom saml omsorg omhandikappade (1 §), En tiondel av de medel som flyter in under ell räkenskapsårskall läggas lill fonden, medan ålerslående nio tiondelar samt avkastningen påkapitalet skall vara tillgångliga för utdelning. Beslut om understöd ur fondenmeddelas av regeringen. Understöd får inle ges för åtgärder som det åliggerstat eller kommun att bekosta (2 §), Kammarkollegiet får på fondens vägnar godkänna testamentetill annan än fonden om det inle föreligger anledning till . Kanleslainenlel antas vara ett riktigt uttryck för arvlåtarens yttersta vilja, fårgodkännande ske även om klanderanledning föreligger eller bevakning inte harägt rum (4 §), Arv som tillfallit fonden kan avstås helt eller delvis tillannan, om det med hänsyn till arvlåtarens uttalanden eller andra särskildaomständigheter kan antas överensstämma med arvlåtarens yttersta vilja. Även iannat fall kan arv avstås till arvlåtarens släkting eller annan person som har ståttarvlåtaren nära. om del kan anses billigt. Beslut om arvsavstående fattas avregeringen eller, efter dess bemyndigande, av kammarkollegiet. I vissa fallkrävs medverkan (5 §). Egendom som har tillfallit fonden och som inle haravslålls skall säljas. Enligl förordningen (1971:727) om försäljning av statentillhörig fast egendom m.m. skall den säljande myndigheten se lill attköpeskillingen blir den högsta möjliga och att den i varje fall inleunderstiger egendomens saluvärde, om inle annat särskilt föreskrivs. Lösegendoin skall säljas på offentlig auktion av den gode man som enligt 7 §arvsfondslagen har förordnats av tingsrätten all vid boutredningen företrädafonden (8 § arvsfondslagen). Särskilda regler gäller beträffande tomträtt och fordringar. Enligt utredningen är de nu gällande bestämmelserna omavstående och om försäljning av fondens egendom lill nackdel för sådan egendomsom är intressant från kulturhistoriska synpunkter eller från natur- ellerkulturvårds-synpunkt. Bestämmelserna medför all sådan egendom i vissa fall inlekan bevaras. Utredningen föreslår därför alt arv som avser egendom som ärvärdefull från kulturhistorisk synpunkt eller från natur- ellerkulturvårds-synpunkt skall få avslås lill någon som har särskilda förulsätlningarall la hand om egendomen på ett lämpligt säll. Allmännaarvsfondens rätt att avstå egendom 1980/81:48 31 Samtliga remissinstanser som har yttrat sig i denna delhar tillstyrkt Polisens skyldighel utredningens förslag eller lämnat det ulanerinran. Kammarkollegiet, som «" '« /"""/ om anser altförslaget i realiteten medför en utvidgning av fondens ändamål, avlidnasegendom föreslår all del i 1 § i arvsfondslagen skall anges att fonden ocksåhar lill uppgift att på det sättet främja kulturhistoriska intressen sann vårdav natur och kultur och alt fonden kan avstå egendom som är värdefull från kulturhistorisk synpunkt etc. Vidare anser kollegiet all avstående av egendom bör kunna ske endast lill förmån för juridisk person. Jag delar utredningens uppfattning all gällandebestämmelser kan innebära nackdelar för egendom som är värdefull frånkulturhistoriska synpunkter eller med hänsyn till natur- eller kulturvård. Debegränsade möjligheterna till avstående av fondens egendom i förening medbestämmelserna all försäljning av fast egendom skall ske lill högsta möjligapris skulle sålunda kunna innebära en risk för att egendom som är intressantfrån 1, ex, kulturhistorisk synpunkt inle kan bevaras. Det finns således skäl somtalar för att utredningens förslag genomförs. Det bör dock beaktas att det är en väsentlig skillnadmellan de möjligheter som allmänna arvsfonden f. n, har all avslå egendom ochden ordning som föreslås av utredningen. De nuvarande bestämmelserna förutsätteratt det föreligger en personlig anknytning mellan arvlåtaren och den somegendomen avstås till, medan utredningens förslag innebär alt arvsfonden skallkunna avslå egendom även för alt tillgodose vissa allmänna intressen. En sådanutvidgning väcker frågan om inte avstående bör få ske även för andra ändamål(jfr LU 1979/80:17), Det kan nämnas att tanken all arvsfonden skulle kunnaavstå bl, a, kulturhistoriskt intressant egendom behandlades i sambandmed en ändring i arvsfondslagen. Tanken avvisades emellertid då med hånsyn tillde principiella betänkligheter som förelåg mot alt utvidga arvsfondens ändamålför vissa speciella situationer (se prop. 1969:83 s. 47). Härtill kommer att det i detta ärende inte hardokumenterats vilket praktiskt behov som kan finnas av en sådan möjlighet tillavstående som utredningen har föreslagit. Enligt min mening bör denna fråga ochde övriga spörsmål som gäller en eventuell utvidgning av fondens möjligheteralt avstå egendom utredas ytterligare innan slutlig ställning las lillutredningens förslag. Med hänsyn till del sagda kan jag inle förorda altutredningens förslag genomförs . ulan frågan får tas upp senare i lämpligtsammanhang. Jag har i denna fråga samrått med chefen förbudgeldepariementet, 2.6 Polisens skyldighet att ta hand om avlidnas egendom Till dess att en avlidens egendom har kommit underförvaltning av samtliga dödsbodelägare eller av boutredningsman eller teslamenlsexekulor skall . egendomenenligl 18 kap, 2 § första stycket i regel vårdas av delägare som sammanbodde med den döde eller annars kan lavård om egendomen. Finns del inle någon som sålunda lar vård om egendomen,skall enligl 18 kap, 2 § andra stycket husfolk, husvärd eller annansom är närmast därtill la hand om egendomen. Också polismyndighet har en sådanskyldighel, om dess biträde begärs eller annars behövs. Den som har tagit handom egendomen kan välja mellan att själv tillkalla delägare och alt göra anmälanlill socialnämnden, I det senare fallet är socialnämnden skyldig att fullgöraden provisoriska förvaltning som normalt ankommer på dödsbodelägarna. Om den döde saknade hemvist här i landet, gäller särskildaregler enligt 2 kap, 3§ lagen (1937:81) om internationella rättsförhållandenrörande dödsbo. Har den dödes egendom inte avträtts tiil förvaltning av boutredningsman,skall den som vårdar egendomen göra anmälan till polismyndigheten. Då anmälansker eller förhållandel annars blir känt skall polismyndigheten ta vård omegendomen, om del behövs. Om egendomen är av ringa värde och bestårhuvudsakligen av kontanter och lösöre för personligt bruk får polismyndigheten,sedan begravningskostnader m,m, har betalts, under vissa förulsätlningar lämnaegendomen till anhörig till den döde eller konsul för hans hemland, I annatfall skall polismyndigheten göra anmälan till domstol, som har alt förordnaboutredningsman. Polisutredningenhar i betänkandet (SOU 1979:6) Polisen tagit upp vissa speciella uppgifler somf, n, åvilar polismyndigheterna, bl,a, polisens skyldighet att ta vård omavlidnas egendom. Utredningen framhåller att det redan av de allmännabestämmelserna om polisens verksamhei följer alt polisen i delta fall, liksom iandra sammanhang, är skyldig att ge allmänheten upplysningar och hjälp.Bestämmelsen i 18 kap, 2 § andra styckei om polisens medverkan viddödsfall leder emellertid enligt utredningen lill alt polisen belastas med attta emot anmälningar och utföra uppgifter som sakligt sett bör ankomma på ensocialnämnd. Denna bestämmelse bör därför ändras så att vad som sågs där ompolismyndighetens uppgifter utgår. Enligt utredningen finns del inle hellernågol sakligt skäl för att polisen, när den avlidne hade hemvist utomlands,skall behöva vidta åtgärder av rent social karaktär, , all ombesörjabegravning. Dessa åtgärder bör i stället ankomma på socialnämnden. Utredningenförordar därför att 2 kap, 3 § lagen om internationella rättsförhållandenrörande dödsbo ändras så att vad som sägs där om polismyndigheten i ställetkommer all gälla socialnämnden. betänkande har remissbehandlats. Därvidhar praktiskt laget alla remissinstanser fillstyrkt att polisen befrias frånsin skyldighel att ta hand om avlidna personers egendom och all denna uppgift ifortsättningen läggs enbart på socialnämnden. Jag har samma uppfattning ochförordar all 18 kap, 2 § andra slyckel och 2 kap, 3 § lagen ominternationella rättsförhållanden rörande dödsbo ändras i enlighet med detta. PoUsensskyldighet att ta hand om avlidnas egendom 1980/81:48 33 2.7 Ikraftträdande m. m. Ikraftträdande T I.,,.., . . . m. m. De föreslagna lagändringarna bör träda i kraft den 1 juli1981. gäller reglerna om dödsbodelägares ansvar för den dödesskulder bör dock de äldre bestämmelserna fortfarande lillämpas, om den dödehar avlidit före Vidare bör i fråga om dödförklaring gälla att äldre bestämmelser skall tillämpas, om ansökan om dödförklaringhar gjorts före I enlighet med vad jag nu anfört har inomjustitiedepartementet upprättats förslag till 1. lag om ändringi , 2. lag om ändringi , 3. lag om ändringi lagen (1937:81) om internationella rättsförhållanden rörande dödsbo. Förslagen bör fogas till protokollet i detta ärende sombilaga 3. 4.1 Förslaget till lag om ändring i När särskild dödsboförvaltning inle har anordnats enligt19 kap. får enskilda delägare i mål som rör boet väcka och föra talan somparter i eget namn men för boets räkning, om övriga delägare är motparter imålet.