prop · G40310 · 1980-12-31 00:00:00 — 1. lag om ändringi kreditupplysningslagen (1973:1173), 2. lag om ändringi inkassolagen (1974:182), 3. lag omersättning för inkassokostnader m. m., 4. lag om ändringi lagen (1946:808) om lagsökning och betalningsföreläggande(lagsökningslagen), 5. lag om ändringi , 6. lag om ändringi lagen (1974:8) om rättegången i tvistemål om mindre värden. Förslagen har inför lagrådet föredragits avhovrättsassessorn . Förslagen föranleder följande yttranden. 1 Förslaget till lag om ändring i kreditupplysningslagen Enligt gällande lydelse omfattar lagen yrkesmässigtbedriven kreditupplysningsverksamhet. Denna bestämmelse föreslås ändrad så,att enligt/dri/a stycket av paragrafen i dess nya lydelse lagen skall gällakreditupplysningsverksamhet som bedrivs i förvärvssyfte eller som i annat fallär av större omfattning. Anledning till ändringen är anmärkningar som framförtsav datainspektionen av innebörd, att begreppet "yrkesmässigt bedrivenkreditupplysningsverksamhet" språkligt sett inle skulle omfatta mer än deegentliga kreditupplysningsföretagens verksamhet, vilket innebär en ej avseddbegränsning. Den i remissen föreslagna lydelsen, där särskilt användningen avuttrycket "i förvärvssyfte" kan ge anledning lill tvekan, synes dock inlemycket klarare lill innebörden. Däremot fär den i departementspromemorianföreslagna lydelsen, som enligl datainspektionens yttrande synes tillsammansmed de särskilda undantagen uttömmande redovisa det avseddatillämpningsområdet, anses vara klargörande. Lagrådet förordar därför altförsta stycket av förevarande paragraf ges följande Prop.1980/81:10 325 lydelse: "Denna lag gällerkreditupplysningsverksamhet som innebär att Lagrådets yttrande någon utom ienstaka undantagsfall lämnar kreditupplysningar mot ersättning eller som ettled i näringsverksamhet. Lagen gäller också annan kreditupplysningsverksamhel,om den är av större omfattning." Den föreslagna lydelsen av andra stycket i paragrafen ärsvårläst och stycket synes kunna förenklas avsevärt ulan att innebördenförändras. Som en konsekvens bör även tredje stycket undergå en mindre ändring.Lagrådet förordar att andra och tredje styckena ges följande lydelse: "Lagen omfattar dock inte förmedling avkreditupplysningar mellan riksbank, investeringsbank AB ellersådana kreditinrättningar eller för kreditupplysningsverksamhel inrättadeföretag under bankinspektionens tillsyn som ej är finansbolag enligt 5 S lagen(1980:2) om finansbolag. Lagen gäller inte heller förmedling av kreditupplysningarmellan företag inom samma koncern." Utöver de av departementschefen berörda ändringarna iförevarande paragraf med övergångsbestämmelser som föranledes av en ny socialtjänstlagpåkallas ändring i paragrafen av det förslag till ny utlänningslag, som genomproposition 1979/80:96 förelagts . Anmärkas må att de olikaändringarna i paragrafen kan komma alt skola gälla från olika tidpunkter,beroende på när de lagar med vilka ändringarna sammanhänger skall träda ikraft. Lagrådet anser det ej påkallat att i sitt yttrande utarbeta förslag tillerforderliga ändringar av förevarande paragraf med övergångsbestämmelser utanförutsätter att sådana framlägges av regeringen. Det kan ej sällan vara tveksamt huruvida föreliggandeomständigheter är sådana att förutsättning enligt 9 S föreligger för alt enperson skall ha rätt erhålla en personupplysning angående viss annan personfrån ett kredilupplysningsföretag. Med den utformning andra stycket iförevarande paragraf givits har det i princip vid straffansvar ålagtsbeställaren att avgöra huruvida 9§ berättigar honom att erhålla den önskadepersonupplysningen. Delta synes vara att ställa alltför höga krav på enbeställare, i vart fall om han blott vid något enstaka tillfälle har behov avpersonupplysning. Det straffrättsliga ansvaret för att en upplysning utlämnatsutan att förutsättning därför enligl 9 § förelegat torde böra vila påkreditupplysningsföretaget med den erfarenhet och den kunskap på ifrågavaranderättsområde detta bör besitta. Är däremot situationen den att beställaren genomoriktiga uppgifler uppsåtligen vilseleder kreditupplysningsföretaget ochdärigenom förmår delta att utlämna upplysning finns fullgod anledning attbeställaren blir underkastad straffpåföljd. Det förordas därför att somförutsättning för Prop.1980/81:10 326 straffbarhet för beställaren upptages att dennes handlande inneburit Lagrådets yttrande vilseledande. En grupp av beställare har genom abonnemangsavtal med ettkreditupplysningsföretag tillgång till dettas register oeh kan, utan att någonhos kreditupplysningsföretagel i del särskilda fallet medverkar, skaffa sigpersonupplysning. Någon prövning av frågan om förutsättningar enligt 9 S förutlämnande av personupplysning föreligger kan i dessa fall ej ske frånkreditupplysningsförelagets sida. Sådan beställare bör därför- såsom ocksåföljer av det remitterade förslaget - vara underkastad straffrättsligt ansvarom han, utan att rätt därtill föreligger enligt 9 S, utnyttjar materialet förpersonupplysning. Lämpligt synes vara att låta detta komma till uttryck genomett särskilt stadgande i en andra mening i andra stycket av förevarandeparagraf. Sambandet med 9 § kan lämpligen komma fill uttryck genomen hänvisning till detta stadgande i stället för alt - såsom skett i detremitterade förslaget - reglerna i 9 § återupprepas här. Under hänvisning till det anförda förordas, alt andra slyckelerhåller följande lydelse: "Till böter döms den som genom oriktigauppgifter uppsåtUgen föranleder att den som bedriverkreditupplysningsverksamhet, i annat fall än som avses i 9 S andra meningen,lämnar ut en personupplysning utan att grund därtill föreligger enligl 9 §.Till samma straff döms även den som utan alt själv drivakreditupplysningsverksamhet på grund av avtal med den som bedriver sådanverksamhet har tillgång till dennes register och uppsåtligen utnyttjar det förpersonupplysning utan alt ha grund därfill enligt 9 §. I ringa fall döms dockinfe till ansvar." Förslaget till lag om ändring i inkassolagen Enligt andra stycket av förevarande paragraf behövs medvisst undantag inle tillstånd för inkassoverksamhet, som annars skulle vara tillståndspliktig,om den utgör ett underordnat led i en annan verksamhet och båda verksamheternabedrivs utan förvärvssyfte. Regeln har kommit till särskilt med tanke på sådan inkassoverksamhetsom fackliga och andra ideella organisationer bedriver som service åt medlemmareller som kommuner bedriver för kommunala bolags och stiftelsers räkning.Innebörden av uttrycket "utan förvärvssyfte" måste emellertid härliksom i den föreslagna lydelsen av 1 § kreditupplysningslagen anses oklar. Vadsom åsyftas synes kunna uttryckas också med användande av det hävdvunnabegreppet "näringsverksamhet", varmed avses yrkesmässigt bedrivenverksamhet av ekonomisk art. Andra stycket av förevarande paragraf skulle dåinledas med "Om inkassoverksamheten utgör ett underordnat led i en annanverksamhet 1980/81:10 327 och inte någon av verksamheterna ulgör näringsverksamheteller...". Undantagetfår anses tillämpligt även om t. ex. kommunen tar en avgift för sinatjänster som täcker självkostnaden. torde fåöverlämnas åt rättstillämpningen. Ytterst blir del domstol som har alt prövafrågan i mål om ansvar för att inkassoverksamhet bedrivits utan Innebörden av en överlåtelse eller en pantsättning av enfordran är normall att betalning för fordringen därefter skall erläggas tillförvärvaren resp. panthavaren och icke lill överlåtaren resp. pantsältaren. Ivissa fall kan dock avsikten vara att betalning skall kunna eriäggas antingentill förvärvaren eller överlåtaren. Detta torde ej sällan vara fallet när detuppdrag en fordringsägare lämnat ett inkassoföretag givils formen att deltaövertagit fordringen för indrivning. Vid utformningen av lagtexten bör dockutgångspunkten vara det normala, nämligen att överiålelse resp. pantsättninginnebär att betalning skall erläggas till förvärvaren resp. panthavaren. Dettakan icke sägas ha iakttagits vid utformningen av tredje meningen i förstastycket av förevarande paragraf. Det förordas därför all meningen givesföljande lydelse: "Är det fråga om en fordran som har överlåtits ellerpantsatts, skall kravet innehålla en tydlig upplysning om att gäldenären ej kanmed befriande verkan betala till överlåtaren eller pantsättaren, om ickebetalning med angiven verkan trols överlåtelsen eller pantsätlningen skallkunna göras fill överlåtaren eller pantsältaren." Hos inkassoförelag torde som regel föras även andraregister än register som avser gäldenärer, t. ex. register över erhållna inkassouppdrag.De i andra styckei upptagna reglerna om att anmälan skall göras, när inkassoförelagetavser att kassera ett register, och alt datainspektionen skall föreskriva hurdel skall förfaras med register, när verksamheten avses skola flyttas tillannat land eller när register avses kasseras, är enligt sin ordalydelse ejbegränsade till gäldenärsregister. Avsikten lorde emellertid vara alt deangivna reglerna blott skall gälla sådana register. I tydlighetens intresse bördetta komma till klart uttryck i lagtexten. Det förordas därför attanmälningsplikten vid tilltänkt registerkassering skall avse "register somavser gäldenärer och används i" inkassoverksamhet och att datainspektionensföreskrifter skall gälla "hur det skall förfaras med register som nunämnts och som berörs av" den aktuella åtgärden. Tystnadsplikt enligl förevarande paragraf har hitfillsgällt för den som är eller har varit verksam i tillståndspliktig inkassoverksamhet.Enligt förslaget Prop.1980/81:10 328 skall i fortsättningen tystnadsplikten gälla oavsett om inkassoverksamhetenLagrådets yttrande är tillståndspliktig eller inte. Med de undantag som följerav andra slyckel -och som i förevarande sammanhang saknar intresse - får enligtförslaget den som är eller har varit verksam i en inkassoverksamhet som avserindrivning av fordringar för annans räkning eller fordringar som har övertagitsför indrivning inte obehörigen röja eller utnyttja vad han till följd därav harfått veta om enskildas personliga förhållanden eller om yrkes- eller affärshemligheter.Tystnadsplikten är slraffsanktionerad genom 20 kap. 3 S . Enligt speciaimotiveringen är det ej avsett atttystnadsplikten skall gälla för någon som helt tillfälligt och ulan inslag avyrkesmässighet inkasserar en fordran för annans räkning eller dylikt, även omdetta sker under sådana förhållanden att lagen i och för sig ärtillämplig. Denna ståndpunkt synes också välbetänkt. Straffsanktionerad lystnadspliklbrukar under liknande förhållanden inte gälla för enskilda personer. Alt häravvika från de principer som i allmänhet gäller för enskildas tystnadspliktsynes inte påkallat. Den angivna begränsningen kan dock inte anses framgå avlagtexten. Härför krävs en formulering som närmare anknyter till det undantagfrån fillståndspUkten som i 2 § tredje stycket i föreslagen lydelse görs för inkassoverksamhetsom är av tillfällig natur och avser endast enstaka fordringar. Därmed skullevisserligen också en del faU av tillfällig inkassoverksamhet som sker inomramen för annan yrkesverksamhet undantas från tystnadsplikten. Delta torde dockkunna godtas, eftersom det ej innebär mer än att gällande rättstillståndbevaras i den delen. Pä grund av det anförda förordas att första styckei avförevarande paragraf ges följande lydelse: "Den som är eller har varit verksam i en inkassoverksamhet,som avser indrivning av fordringar för annans räkning eller för indrivningövertagna fordringar och som inte är av tillfällig natur och inte avser endastenstaka fordringar, får ej obehörigen röja eller utnyttja vad han fill följddärav fått veta om enskildas personliga förhållanden eller om yrkes- elleraffärshemligheter." Enligt tredje stycket i de föreslagnaövergångsbestämmelserna skall, om någon erhållit tillstånd till inkassoverksamhetenligt äldre bestämmelser men sådant tillstånd ej fordras enligt den nya lagen,föreskrift som har förenats med tillståndet ändock fortsätta att gälla tilldess datainspektionen beslutar annat. Datainspektionen kan, på sätt framgår av 3 § inkassolagen,förena tillstånd till inkassoverksamhet med föreskrifter om hur verksamhetenskall bedrivas. Om föreskrifterna inle följs, kan tillståndel dras in (15 stycket). Prop.1980/81:10 329 Vidare har datainspektionen enligl 15 § första stycketrätt att meddela de Lagrådets.yttrande föreskrifter om bedrivande av inkassoverksamhet,som föranleds av inspektionens tillsynsverksamhet. Sådana föreskrifler kanförenas med vite (samma lagrum). F. n. råder, såvitt nu är av intresse, parallellitet ifråga om den inkassoverksamhet, för vilken tillstånd krävs, och den inkassoverksamhetsom är underkastad datainspektionens tillsyn. Det kan ur denna synpunkt framståsom likgiltigt, om äldre föreskrifter - meddelade vid tillståndsgivningen -får kvarstå tills vidare i stället för att ersättas med föreskrifter, sommeddelas i anledning av inspektionens tillsynsverksamhet. som lagens tillämpningsområde utvidgas innebäremellertid det föreliggande förslaget att två kategorier av inkassoverksamhet undantasfrån tillståndskravet, nämligen dels sådan inkassoverksamhet, som ingår som ettunderordnat led i annan verksamhei, ex.vis en fackförenings inkassering avutestående lön för medlemmarnas räkning (2 § andra styckei), dels den inkassoverksamhetsom bedrivs av finansbolagen (2 § tredje styckei). Den förstnämnda kategorin avinkassoverksamhet skall även i fortsättningen slå under datainspektionens fillsyn.Finansbolagens verksamhet skall däremot enligl förslaget vara undantagen frånsådan tillsyn. Det framstår redan med hänsyn härtill som synnerligen tveksamt,om föreskrifler som meddelats vid tidigare fillståndsgivning bör äga fortsattgiltighet, sedan tiUståndskravet slopats. Även i vad avser de fall av inkassoverksamhet,som avses i 2 S andra stycket i förslaget, innebär den nya lagstiftningen altföreskrifter i fortsättningen kan meddelas endast om inspektionens tillsyn geranledning därtiU. På grund av det anförda och med hänsyn till del urprincipiell synpunkt otillfredsställande i att föreskrifter, som meddelats isamband med tillstånd till en verksamhet som i fortsättningen skall få bedrivasutan tillstånd, alltjämt kommer att äga giltighet, förordar lagrådet attbestämmelsen härom får utgå. Skulle behov föreligga av föreskrifter för sådanverksamhet, som avses i del föreslagna 2 S andra stycket inkassolagen, kanföreskrifterna meddelas med slöd av 15 S första stycket inkassolagen. 3 Förslaget till lag om ersättning för inkassokostnader m.m. I andra stycket av förevarande paragraf stadgas att ersällningutgår med skäligt belopp enligt vad regeringen närmare föreskriver. Regelninnebär att det skall ankomma på regeringen alt ange vad som utgör en skäligkostnadsersättning. Frågan i vad mån enligt RF en sådan uppgift kan ankomma påregeringen har tidigare aktualiserats pä snarlika ämnesområden som det iförevarande lagstiftningsärende. Här må hänvisas till prop. 1976/77:123 medförslag till konsumentkreditlag och prop. 1977/78:142 med 22 1980/81. 1 saml Nr 10 Prop.1980/81:10 330 förslag till lag om avbelalningsköp mellan näringsidkare m.fl. Flertalet av Lagrådets yttrande ledamöterna i de lagråd, som avgivityttranden i berörda lagstiftningsärenden, måste anses ha mer eller mindreklart angivit, alt RF icke medger att uppgift av förut angiven art ankommer påregeringen. 1 båda lagstiftningsärendena har emellertid antagitlagar som innebär att sådan behörighet ansetts kunna tillkomma regeringen. Medhänsyn till det anförda synes det inle meningsfullt att i detla ärende taga uppifrågavarande spörsmål till en allsidig belysning. Del må endast erinras om attfrågan, huruvida föreskrifter, som regeringen utfärdar i enlighet med en regelsådan som den i andra stycket upptagna, äger rättslig giltighet, står öppen,intill dess spörsmålet prövats av domstol i mål om bestämmande av sådankostnadsersättning som det här gäller, Vängby är av skiljaktig mening oeh anför: I andra stycket av förevarande paragraf stadgas attersättning utgår med skäligt belopp enligt vad regeringen närmare förskriver.Regeln innebär att det skall ankomma på regeringen att ange vad som är skäligkostnadsersättning. Det är här fråga om en reglering av enskildas inbördesekonomiska förhållanden. Föreskrifter i ett sådant ämne skall enligt 8 kap. 2 SRF meddelas genom lag. Regeringen kan enligl min mening med stöd av 8 kap. 13 SRF genom förordning besluta föreskrifter om verkställighet även av lag somavses i 8 kap. 2§ RF. Frågan är emellertid om de tilltänktaverkställighetsföreskrifterna kan anses endast "fylla ut" denföreslagna lagen (jfr prop. 1973:90 s. 211). När lagtexten inle innehåller ennärmare bestämning än alt ersättningen skall ulgå med skäligt belopp är dennafråga naturligtvis tveksam. Samma fråga har tidigare aktualiserats på snarlikaämnesområden som det i förevarande lagstiftningsärende - att det då varit frågaom kostnadsersättningar som ansetts stå rättegångskostnader nära medanersättning enligt den föreslagna lagen anses vara av civilrättslig natur kaninte inverka på bedömningen av den nu aktuella frågan. Här må hänvisas till prop.1976/77:123 med förslag till konsumentkreditlag och prop, 1977/78:142 medförslag till lag om avbelalningsköp mellan näringsidkare m, fl. I bådalagstiftningsärendena har antagit lagar som innebär att regeringenutfärdar närmare föreskrifter om kostnadsersättningarnas storlek, trots attflertalet av ledamöterna i de lagråd, som avgivit yttranden i berördalagstiftningsärenden, måste anses ha mer eller mindre klart angivit att ensådan reglering inte är förenlig med RF. Den valda lagstiftningstekniken framstår från praktiskasynpunkter som högst naturlig och kan svårligen föranleda sakliga erinringar.Riksdagen kan ta ställning lill förslaget pä grundval av erfarenheter avmotsvarande bestämmelser som tillämpats tidigare. Det är här fråga omersättningskrav som förekommer i stort antal men som i det enskilda fallet harmycket begränsad omfattning. Den enhetlighet i rättspraxis som är i hög gradönskvärd i fråga om sådana ersättningskrav kan med hänsyn till den snabba 1980/81:10 331 kostnadsutvecklingen inte åvägabringas genomprejudikatbildning i domsto- Lagrådets yttrande larna, ochdet kan knappast anses rimligt alt skall nära nog behöva taställning lill kostnadsersättningarnas storlek. föreslagnaregleringen inte så lätt låter sig förenas med den snäva utforming somregeringsformens normgivningsregler nu en gång fått, kan den efter de tidigareriksdagsbesluten knappast underkännas - en konstitutionell praxis som måstegodtas av domstolarna är enligl min mening här pä väg alt utbilda På grund av det anförda lämnar jag förslaget utan erinran. Enligt första meningen av förevarande paragraf, jämfördmed 4 S andra stycket, är gäldenären inte skyldig att ersätta kostnader förannan ätgärd som vidtagits i syfte att förmå honom att erlägga betalning för enförfallen skuld än sådan åtgärd som avses i 2 eller 3 §, dvs. ersättning förskriftlig betalningspåminnelse, krav eller upprättande av amorteringsplan, alltmed skäligt belopp enligt vad regeringen närmare föreskriver. Enligt andrameningen i paragrafen inskränker första meningen dock inte gäldenärensskyldighet alt ersätta kostnaden för mer omfatiande förhandling för biläggandeav tvistefråga rörande en fordran. Lagen innehåller inte någon bestämmelse omskyldighet all ersätta sådan kostnad och avsikten med andra meningen synesnärmast vara all ange att denna fråga över huvud tagel inte regleras av lagen.Vad som i övrigt kan gälla om sådan skyldighet torde ej vara helt klart, om ejhuvudfordringen blir föremål för rättegång och 18 kap. 8 § första stycketrättegångsbalken sålunda blir tillämpligt. Däri föreskrivs att ersättning förrättegångskostnad skall fullt motsvara bl. a. kostnaden för rättegångensförberedande samt att såsom åtgärd för rättegångens förberedande ansesförhandling för biläggande av tvistefråga som har omedelbar betydelse förpartens talan. Om inte den föreslagna bestämmelsen utformas som ettdirekt undantag från lagens tillämplighetsområde - i vilket fall den bör förasin i 1 S - torde den likväl böra ges en lydelse av vilken framgår att någonfullständig reglering inte finns av den skyldighet som här omtalas. Andrameningen av förevarande paragraf torde därvid förslagsvis kunna ges följandelydelse: "Vad nu sagts inskränker dock inte den skyldighet som pä annangrund än denna lag kan åvila gäldenären att ersätta kostnad för mer omfattandeförhandling för biläggande av tvistefråga rörande en fordran." 1980/81:10 332 Lagrådet: Lagrådets yttrande Enligtförevarande paragraf är avtalsvillkor som utvidgar gäldenärens skyldighet attutge ersättning utöver vad som följer av lagen ogiltigt, I den allmännamotiveringen uttalas bl. a. att sedan frågan om betalning av inkassokostnaderhar aktualiserats så kan gäldenären med bindande verkan ta på sig skyldigheter,som går längre än enligt den föreslagna lagen, men alt enbart denomständigheten att gäldenären erlägger betalning i enlighet med ell anspråk påkostnadsersättning, som går utöver vad som medges enligt lagen, inte bör ledatill all en sådan överenskommelse anses träffad, I aUmänhet torde dockbetalning som erläggs utan protest få anses som ett godkännande av att betalningsskyldighetföreligger. En annan sak är att, om exempelvis borgenären utnyttjat gäldenärensokunnighet om gällande regler, den överenskommelse som kan anses ha kommit lillstånd kan vara ogiltig eller eljest jämkas eller lämnas ulan avseende. Härvidkan främst tillämpning av 36 § avtalslagen komma i fråga. Därjämte torde imånga fall datainspektionen kunna vidta åtgärder mol borgenären med stöd av inkassolagen. Lagrådet:Förslagen lämnas utan erinran. Närvarande: statsrådet , ordförande, ochstatsråden , , , , , , Proposition om ändring i kreditupplysningslagen (1973:1173), m. m. Föredraganden anmäler lagrådets yttrande' över förslagtill 1. lag om ändringi kredilupplysningslagen (1973:1173), 2. lag om ändringi inkassolagen (1974:182), 3. lag omersättning för inkassokostnader m. m., 4. lag om ändringi lagen (1946:808) om lagsökning och betalningsföreläggande(lagsökningslagen), 5. lag om ändringi , 6. lag om ändringi lagen (1974:8) om rättegången i tvistemål om mindre värden. Föredraganden redogör för lagrådets yttrande och anför. Förslaget till lag om ändring i kreditupplysningslagen Lagrådet anser att den lydelse av första stycket somföreslogs i departementspromemorian är mer klargörande än styckets lydelse enligldel remitterade förslaget. Lagrådet förordar därför att bestämmelsen utformas ihuvudsaklig överensstämmelse med promemorieförslaget. Jag vill inle motsättamig detta utan föreslår att första stycket ges den lydelse som lagrådetförordar, med en mindre redaktionell jämkning. 1 förhållande lill den nuvarandelagtexten innebär den föreslagna lydelsen alt uttrycket "yrkesmässigtbedriven kreditupplysningsverksamhel" ersätts med de närmarebeskrivningar av detta uttrycks innebörd som f. n. återfinns i mofiven filllagen. ' Beslut om lagrädsremiss fattat vid regeringssammanträdeden . Prop.1980/81:10 334 Enhgt lagrådets mening är den föreslagna lydelsen av andrastycket Slutprotokoll svårläst. Lagrådet anser att stycket bör kunna förenklasavsevärt utan att dess innebörd förändras. Jag kan hålla med om delta. Enligtmin mening bör lagrådets förslag till ändrad lydelse av styckei i principgodtas, med vissa språkliga justeringar. Som en följd av delta bör, somlagrådet påpekar, även göras en mindre ändring i tredje stycket. Med hänsyn till del sagda bör 1 S ges följande lydelse: Denna lag gäller kreditupplysningsverksamhet som innebäratt någon, utom i enstaka fall, lämnar kreditupplysningar mol ersättning ellersom ett led i näringsverksamhet. Lagen gäller också annan kreditupplysningsverksamhet,om den är av större omfattning.