prop · G4031 · 1980-12-31 00:00:00 — Frånenstaka användanden av psykofarmaka under sådana förhållanden till ettgenerellt tillåtande av tvångsmedicinering som alternativ till fängsel somkorrektionsmedel i kriminalvårdsanstali är emellertid steget långt. själv anför, går användningen av psykofarmaka ej fri fränbetänkligheter och i mänga fall är det heller inte det mest humana medlet.Konsekvenserna av genomförandet av förslaget i denna del är så svåröverblickbara.att jag anser mig böra avstyrka det. Självfallet innebär detta inte att jaganser mig generellt böra avstyrka användandet av psykofarmaka inom kriminalvärden.Om ett sådant läkemedel bör användas får avgöras av läkare från fall till fallpä vedertagna medicinska grunder. Vad jag vänder mig mot är införande av denföreslagna bestämmelsen i KvaL. Ett av de största problemen påkriminalvårdsanstalterna torde vara förekomsten av narkotika. Kraftiga åtgärderbör sättas in för att skapa drogfria anstalter. Sett mot den bakgrundenframstår möjligheten till tvångsmässig medicinering av de intagna medpsykofarmaka som olämplig. Det kan aldrig undvikas att preparat kan komma tillanvändning vars biverkningar och vanebildande effekter är okända. Enligt minmening bör tvångsmässig medicinering överhuvudtaget inte kunna tillgripas somett koriektionsmedel. Risken for alltför slentrianmässig tillämpning eller rentavmissbruk av möjligheten till medicinering kan inte uteslutas. En intagen, somgenom våldsamt uppträdande enligt läkares bedömning visar att han är i behov avlugnande medel, bör självfallet kunna ges sådant medel. Han bör emellertid isådant fall ej intaga någon särställning i förhållande till dem som icke ärintagna på kriminalvårdsanstalt. Tillförande av lugnande medel bör endast kunnaske såsom en ren behandlingsåtgärd grundad på uteslutande medicinska överväganden.Bestämmelserna om tvångsmedicinering hör därför ej hemma i KvaL. Som ett alternativ till att beläggaen intagen som uppträder våldsamt med fängsel föreslår utredningen en möjlighetatt tillföra den intagne psykofarmaka med tvång. Styrelsen avstyrker bestämtdetta förslag och får anföra följande. Möjlighet att oberoende av egetsamtycke ge någon medicin föreligger endast om vederbörande,ärintagen enligt lagen om sluten psykiatrisk vård (LSPV). Detta innebär attpatienten lider av psykisk sjukdom eller därmed jämställd psykisk abnormitetoch att nägon av de i I § LSPV angivna specialindikationerna är för handen.Patienten har innan tvångsmedicinering tillämpats bedömts vara i behov avsluten psykiatrisk 7 1980/81. 1980/81:1 78 vård såväl av den läkare som utfärdat vårdintyg som avansvarig överläkare vid sjukhuset. Tvångsmedicinering sker med stöd av 13 §LSPV. Med hänsyn till den restriktivitetsom allmänt iakttas vid medicinering oberoende av eget samtycke synes det uretisk synpunkt minst sagt stötande att införa tvångsmedicinering inomkriminalvården, även om det sker i begränsad omfattning och endast i klart preciseradefall. Ur medicinsk synpunkt är det klartolämpligt att införa tvångsmedicinering vid kriminalvårdsanstalt.Narkotikamissbruket är relativt utbrett bland de intagna. Det kan inteuteslutas att en del av de orostillstånd som gör det nödvändigt att tillgripafängsel orsakas av drogpåverkan. Att utan kännedom om vilket eller vilkapreparat som orsakat orostillståndet tillföra psykofarmaka är klart olämpligt.Risken för komplikationer, t.ex. i samband med en injektion av lugnande medel,kan inte heller uteslutas även om vederbörande inte är påverkad av narkotika.Allergiska reaktioner och. i värsta fall, chocktillstånd kan uppkomma.Anstalterna saknar medicinska resurser att behandla sådana komplikationer. Kriminalvården har storbrist på sjukvårdsutbildad personal. Endast 7 1/2 av de 19 fastaläkartjänsterna vid anstalterna och häktena var besatta.Kroppsjukvården sköts huvudsakligen av arvodesanställda läkare.Uppskattningsvis råder vid anstalterna och häktena en brist på ca 500läkartimmar . Det torde således endast i undantagsfall vara möjligtatt få till stånd en läkarundersökning och ordination i de akuta fall dåtvångsmedicinering kan bli aktuell. En telefonkonsultation med anstaltensläkare - om sådan finns och är anträffbar - eller med jourhavande läkare, sominte har känndom om den intagne, torde vara den mest sannolika lösningen. Ensådan ordning kan inte godtas. Frågan uppstår också vilken personal som skallverkställa en eventuell ordination av tvångsmedicinering, framförallt som det ide flesta fall torde bli fråga om att ge en injektion, subkutan ellerintramuskulär. Anstalterna har visserligen tillförts ettflertal överskötersketjänster. Översköterskorna tjänstgör dock som regel dagtidoch är inte tillgängliga eller . Möjligheterna att geinjektioner vid anstalterna är således begränsade. Ytterligare ett argument mottvångsmedicinering inom kriminalvården bör anföras. Som även anförts ibetänkandet har man vid anstalterna stora svårigheter att från de psykiatriskasjukhusen få hjälp med intagning av vårdbehövande intagna. Psykotiskatillstånd, ofta framkallade av långvarigt narkotikamissbruk, förekommer då ochdå bland de intagna. I sådana fall kan medicinering oberoende av eget samtyckevara den enda möjligheten att häva ett oros- eller förvirringstillstånd. Dettorde vara självklart att intagen som befinner sig i ett sådant tillstånd skallöverföras till psykiatriskt sjukhus. En legalisering av tvångsmedicineringinom kriminalvården, om än i begränsad omfattning, kommer sannolikt attytterligare minska möjligheterna att få den psykiatriska sjukvården att ta emotvårdbehövande intagna. 1980/81:1 79 Sammanfattningsvis anser styrelsen,att tvångsmedicinering inte är ett godtagbart alternativ till fängsel. även omdet i och för sig finns all anledning att så långt det är möjligt begränsaanvändningen av detta yttersta tvångsmedel.---- Istället för tvångsmedicinering och mjukisolerade celler börman enligt styrelsens mening inrikta sig på att på andra sätt minska deskadliga verkningarna av spännbältesläggning. I 124 S vårdcirkuläretföreskrivs att vårdpersonal genom täta besök hos den som belagts med fängseleller lagts i spännbälte skall hålla uppsikt över honom åtgärdenbestår. För att ytterligare betona vikten av att den som belagts med fängselstår under ständig tillsyn bör det enligt styrelsens mening i KvaL införas enbestämmelse, av vilken det framgår att personal skall varanärvarande åtgärden består. En sådan föreskrift skulle sannoliktminska de skadliga effekterna av spännbältesläggning. Åtgärden föreslås utgöra ettalternativ till bältesläggning vid våldsamt uppträdande. Medicinering tillgripsnormalt för att bota eller lindra en sjukdom. Ett våldsamt uppträdande av enintagen kan emellertid inte regelmässigt anses utgöra symtom på en sjukdom.Tvångsmedicinering skulle i vissa fall kunna uppfattas som försök att tysta nerintagna som är kritiskt inställda till kriminalvården och samhället i övrigt.En regel om tvångsmedicinering kan även befaras försämra möjligheterna att vidbehov få intagna överförda till mentalsjukhus. Jag avstyrker således att enregel om tvångsmedicinering införs i kriminalvårdslagen (KvaL). socionomers riksförbundanför att ett förfarande genom vilket man tvångsvis skulle söva ner eller lugnavåldsamma intagna genom att använda psykofarmaka och att genomtvångsmedicinering påverka nervsystemet under alla förhållanden måstebetraktas som ett större övergrepp än att tillfälligt använda mekaniskafängsel. Även kammarrätten i Jönköping.Statsanställdas förhund. Föreningen och avvisar förslaget. Svenska psykiatriska föreningen och SAKuttalar tveksamhet i frågan. Som bakgrund till sittställningstagande diskuterar utredningen bl.a. 13 § LSPV och socialstyrelsenscirkulär om tvångsåtgärder inom den slutna vården av psykisktutvecklingsstörda. Enligt 13 S LSPV kan en patient tvångsmedicineras om""det är nödvändigt med hänsyn till ändamålet med värden eller föratt skydda honom själv eller 1980/81: 1 80 omgivningen"". 1 cirkuläret sägs bl. a. att""tvångsintagna även mot sin vilja kan beredas adekvat vård. Stor restriktivitet mäste dock härvidlag iakttas och underinga omständigheter får tvång tillgripas mot patienterna eller inskränkningar ideras frihet göras som bestraffning"". anser, att detär av avgörande vikt att göra skillnad mellan en medicinsk behandlingssituationoch den situation som föreligger t. ex. i ett fängelse. Det aren sak atttvångsmedicinera patienter, som är omhändertagna på grund av psykisk sjukdomeller psykisk utvecklingsstörning. Det är en helt annan sak atttvångsmedicinera personer, som avtjänar straff i ett fängelse. 1 den sistnämndasituationen är bl. a. risken överhängande för att tvångsmedicineringen kommeratt användas inte enbart som ett medel för att i enstaka fall skydda denintagnes egen eller annans säkerhet till liv eller hälsa utan användas för generellt åstadkomma lugn och ordning på anstalterna eller t.o.m. - mereller mindre maskerat - i disciplinärt syfte. Även om såledesvänder sig mot tvångsmedicinering i fängelse på de kriterier utredningen harföreslagit, anser att det bör införas en möjlighet atttvångsmedicinera inom kriminalvården, då klar medicinsk indikation föreligger.För tvångsmedicinering skulle då krävas att den intagne uppfyllerförutsättningarna för intagning med stöd av LSPV. Det skall dessutom vara frågaom en trängande situation i avvaktan på att sjukhusvård kan ordnas. 1 dessakrav ligger att läkaren måste undersöka patienten före tvångsmedicineringen.Det räcker alltså inte att undersökningen görs ""så snart det kanske"", vilket sägs i 23 § femte stycket KvaL. Om förutsättningarnaför tvångsmedicinering utformas på detta sätt går det att undvika att läkaren""pressas"" att ge sitt medgivande för att åstadkomma lugnpå anstalten. - Nämnda möjligheter till tvångsmedicinering bör finnas också ihäkte. Förbundet känner stor tveksamhetinför förslaget om tvångsmedicinering och vill ifrågasätta om sådan bör fåförekomma annat än på kriminalvärdens speciella psykiatriska sjukavdelningaroch på specialistkompetent psykiaters ansvar. Tvångsmedicinering bör under ingaförhållanden få förekomma annat än då skäl för utfärdande av vårdintygföreligger. När det gäller förslaget om tvångsmedicinering villföreningen starkt ifrågasätta detta. Kriminalvårdsanstalterna harinte medicinska resurser att klara en sådan medicinering. Tänkbara situationerinträffar sällan under kontorstid då den medicinskt utbildade personalen finnstillgänglig, i den mån anstalterna överhuvudtaget förfogar över sädanpersonal. Många anstalter gör det inte. Dessutom skulle den olyckligasituationen kunna uppstå att en starkt drogfixerad intagen gör ett överspel ivetskap 1980/81:1 81 om att psykotropa droger då kommer att ges. Effekten bliri sådana fall den motsatta. 4.4 Lättnader i avskildheten Utredningens förslag i dettahänseende har föranlett erinringar av som anför: I 21 § och 50 § KvaL sägs att intagen som hålles avskildskall erhålla ""den lättnad i avskildheten som är möjlig".Utredningen betecknar denna utformning av paragrafen som en förbättring iförhållande till den nuvarande. anser att förslaget inteuppfyller rimliga krav på rättssäkerhet för den intagne. 1 stället för attanknyta till vad som är möjligt bör inskrivas i bestämmelsen att den avskildehar vissa basrättigheter som t. ex. att vistas utomhus och att få arbete sompassar honom. 5 Placering på specialavdelning Förslaget att i KvaL införabestämmelser om placering på specialavdelning hälsas med tillfredsställelse avkriminalvårdsstyrelsen, som emellertid har en något avvikande uppfattning omlagtextens utformning. 1 fråga om avskildhet är det.som utredningen anfört, särskilt angeläget att finna alternativ. Utredningenföreslår därvidlag placering i liten grupp med speciellaövervakningsmöjligheter, dvs. på de specialavdelningar som redan nu finns vidtre anstalter. På dessa avdelningar placeras intagna som ärsärskilt rymningsbenägna eller fariiga för sin omgivning eller samhället.Flertalet av dem omfattas av bestämmelsen i 20 § andra stycket KvaL. Detförekommer dock att även andra intagna placeras där. Enligt utredningens förslag skallplacering i grupp på specialavdelning vara att anse som ett avskiljande iKvaL:s mening. Utredningen anser dock att intagna som tillhör den kategori somavses i 7*) tredje stycket KvaL i vissa fall bör kunna placeras ispecialavdelning även om rymningsfara inte föreligger och föreslår därför enutvidgning av 20?) andra stycket KvaL som tar sikte på sådan placering. Iövrigt föreslär utredningen alltså att placering i specialavdelning skall fåförekomma beträffande intagen som hålls avskild med stöd av20!) som ett alternativ till avskildhet i form av enrumsplacering.Detta har dock inte kommit till uttryck i utredningens förslag till lagtext. Styrelsen har intet att erinra mot den definition avavskildhetsbegreppet som ligger till grund för de överväganden som redovisats ibetänkandet. Placering i specialavdelning bör sålunda regleras i KvaL. Enligtstyrelsens bedömning bör det dock även i fortsättningen finnas möjlighet attplacera Prop.1980/81: I 82 vissa intagna som inte omfattas av 7S tredje stycket KvaLi specialavdelning, även om stöd härför inte finns i de nu gällandeavskildhetsbestämmelserna. Styrelsen syftar då bland annat på intagna somgjort sig skyldiga till grov narkotikabrottslighet och som - utan att varasärskilt rymningsbenägna - på goda grunder kan misstänkas för att underverkställigheten fortsätta en brottslig verksamhet av allvarligt slag.Utredningens förslag till lagtext bör sålunda ändras så att även sådana intagnakan placeras i specialavdelning. Ur lagteknisk synpunkt vore det dock enligtstyrelsens mening en fördel om möjligheterna till särbehandling även av deintagna som avses reglerades i 7§ KvaL. Utöver intagna som omfattas av 20 stycket KvaL. och vissa andra intagna som tillhör antingen den kategorisom avses i 7§ tredje stycket KvaL eller den kategori som behandlats iföregående stycke bör. såsom utredningen anfört, även intagna som under längretid hålls avskilda enligt 20 S första stycket KvaL kunna placeras ispecialavdelning som ett alternativ till enrumsplacering. Även denna möjlighet,som i första hand bör utnyttjas beträffande intagna som dömts för allvarligbrottslighet och som är särskilt våldsbenägna, bör enligt styrelsens meningframgå av lagtexten. Därigenom skulle KvaL innehålla en fullständig regleringav vilka intagna som får placeras i specialavdelning, vilket mäste anses önskvärtur rättssäkerhetssynpunkt. är negativ till förekomsten avspecialavdelningar och anför att den destruktiva effekten pä såväl intagna sompå personal av sädana särskilda grupper, specialavdelningar eller så kalladebunkrar är omvittnad samt att den beryktade och fruktade Kumla-bunkern är ettexempel pä detta. 6.1 Beslutsordningen I avskildhetsärenden Hovrälten för biträder utredningens förslagoch anför. I fråga om självaförfattningsförslagen kan allmänt sägas att de förbättringar i förhållandenapå anstalterna som utredningen motivledes beskriver knappast är åtkomliga förnågon mera precis reglering. Man är förmodligen i stor utsträckning hänvisadtill att lagreglera med hjälp av värderingsord som lämpliga, lämpligare,behövlig, påtaglig, omfattande, otillräcklig, oundgänglig för att nämna någraav nyckelorden i de av utredningen föreslagna författningsändringarna.Garantierna för att de restriktioner i fråga om särbehandling av intagna somKvaL innehåller blir tillämpade ligger därtor främst i de former i vilkasärbehandlingsbesluten fattas och i de intagnas möjligheter att få dessa beslutöverprövade. Prop.1980/81:1 83 JO anser det vara onödigt attomprövning av beslut enligt 20 S första stycket KvaL vid lokalanstalt skallgöras av regionchefen och att rättssäkerheten blir tillräckligt tillgodoseddom beslutet fattas av styresmannen. JO påpekar dels att beslut som innebärfortsatt avskildhet skall underställas prövning ochdels att regionchefen har en generell möjlighet att ändra avskildhetsbeslut sommeddelats av styresman vid lokalanstalt. JO föreslår vidare att man för att ökarättssäkerheten i 51 S KvaL bör införa bestämmelse om skyldighet att föraprotokoll över vad som förekommit vid avskiljande enligt 50! Flera instanser förespråkarinförandet av möjlighet till interimistiskt beslut i avskildhetsärenden. Utredningen har avvisat tanken päatt införa en möjlighet för tillsynspersonal att fillfälligt avskilja intageni avvaktan på styresmannens beslut. anför dock utredningen att detinte kan anses olämpligt att personalen väljer att låsa in en våldsam intagen istället för att försöka bemästra situationen genom annan våldsanvändning.Sådana händelser kan enligt utredningen inom ramen för de allmänna nöd-och nödvärnsreglerna i . Som utredningen påpekat i annat sammanhangär det emellertid mindre lämpligt att på nödregler bygga enverksamhet där tvångsvisa åtgärder hör till de förutsebara och inte ovanligainslagen. Styrelsen anser därför att det bör införas en möjlighet förtillsynspersonalen att fatta interimistiska beslut om avskildhet när en intagenuppträder våldsamt eller eljest när behov av skyndsamma åtgärder föreligger.Risken för förhastade och onödiga avskildhetsåtgärder torde inte öka med ensådan ordning. En bestämmelse om interimistiska beslut bör givetvis innehållaen ovillkorlig skyldighet för beslutsfattaren att ofördröjligen anmälabeslutet för tjänstgörande styresman som skall ta ställning iärendet. Vidare bör interimistiska beslut om avskildhet endast få fattas avtillsynspersonal i befälsställning, dvs. i första hand övertillsynsman ellermotsvarande, efter individuellt bemyndigande av styresmannen (jfr 39c § andrastycket KvaLK). Om man försöker sätta sig in i hurdet i praktiken måste tillgå när en interimistisk beslutsordning saknas kan man finna följande. Antag exem pelvis att tillsynspersonal upptäcker sprängmedel hos en intagen under de intagnas fritid. Man misstänker pä goda grunder att en annan intagen på avdelningen är inblandad i insmugglingen av sprängmedlen. För slagsvis kan---- tillsynsbefäl eller annan högre tjänsteman ges befogen het att besluta om åtgärd enligt 20 § I st., 23 § eller 50 S KvaL i avvaktan på styresmannens beslut i frågan, om det är oundgängligen nödvändigt att Prop.1980/81: 1 84 Det bör dock åligga densom meddelat det interimistiska beslutet att skyndsamt ta kontakt medstyresmannen och underställa denne frågan om åtgärden skall bestå. Styresmannenbör därvid genast meddela beslut i saken. Med denna ordning kommer den interimistiskaåtgärden att bestå under endast . Jag har i min verksamhet erfaritatt man vid anstalter med det tyngsta klientelet i praktiken tillämpar ettsystem med interimistiska avskiljanden. 1 vissa fall företar tillsynspersonalendärvid till synes mindre välgrundade avskiljanden och man underrättar intealltid styresmannen. Utredningen anför som ett argument mot en interimistiskbeslutsordning just risken för förhastade och onödiga avskildhetsåtgärder. Somjag redan anfört föreligger det dock i praktiken ett behov av att i vissa fallomedelbart kunna avskilja intagen. Det torde då vara lämpligare att reglera hurman därvid skall förfara än att överlämna detta till tillämpande myndigheter.Man kan åstadkomma större rättssäkerhet för de intagna genom att ifört"attning ange i vilka fall åtgärden får vidtas samt föreskriva att denskyndsamt skall anmälas till styresmannen för dennes prövning. Beslut enligt 20 S 2 st. KvaLmeddelas centralt av . 1 dessa fall är risken förtidsutdräkt större än vid de avskildhetsåtgärder som beslutas av styresmannen.Det bör således även här finnas möjlighet att meddela interimistiskt beslut.Befogenheten bör tilläggas styresmannen. Det interimistiska beslutet måstegivetvis skyndsamt anmälas för för prövning av omåtgärden skall bestå. Om den interimistiska beslutsregeln intas itillämpningskungörelsen till KvaL bör 60 § nämnda lag ändras. Jag vill avslutningsvis framhållaatt de av mig föreslagna interimistiska åtgärderna bör få vidtas enbart där detmedför fara i dröjsmål att avvakta beslut av eljest behörig beslutsfattare.Någon interimistisk åtgärd i avbidan på att ett beslutsunderlag iavskildhetsfrågan anskaffas, anser jag inte bör förekomma. De föreslagnainterimistiska reglerna bör självfallet ges en restriktiv tillämpning. När det gäller frågan om att införaen lagfäst rätt för tillsynspersonalen att tillfälligt avskilja en intagenifrån gemenskapen på anstalten anser utredningen att den intagnes rättssäkerhetinte medger en sådan möjlighet, utan detta beslut måste göras av styresmannen.Förbundet finner det orealistiskt att inte denna rätt för tillsynspersonalengenomföres. Styresmannens beslut kan ofta. framför allt pä fritid eller påkvällstid, inte inhämtas inom sådan tid att oron och våldsamheten kan undvikaseller begränsas. Vård- och tillsynspersonalen måste därför enligt förbundetsuppfattning ha möjlighet till sådant interimistiskt beslut som deålägges att meddela styresmannen de vidtagna åtgärderna. Liknande synpunkter har anförts av SAK. 1980/81:1 85 Utredningens förslag om rätt tilloffentligt biträde tillstyrks av kammarrätten i , som dock anser attden bör begränsas till ärenden som handläggs hos . förklarar sig vara positiv tillförslaget men anser att frågan bör övervägas i annat sammanhang, varvid enallmän genomgång bör ske av behovet av offentligt biträde inom kriminalvården. i tillstyrker förslaget. A'/fL'.W anför att man stöderförslagen om att stärka den intagnes rättssäkerhet i samband med vissaisoleringsåtgärder. 1980/81:1 86 Enligt lagrådet tillhandakommetutdrag av protokoll vid regeringssammanträde har regeringenpå hemställan av statsrådet beslutat inhämta lagrådets yttrande överförslag till 1. lagom ändring i lagen (1974: 203) om kriminalvård i anstalt. 2. lag om ändring i lagen (1976:371) ombehandlingen av häktade och anhållna m. fi. Förslagen har inför lagrådet föredragits av hovrättsassessorn .Anita . Lagrådetlämnar förslagen utan erinran. 1980/81: 1 87 Närvarande: statsministern . ordförande, ochstatsråden . Proposition om ändring i lagen (1974: 203) om kriminalvårdi anstalt, m. m. Föredraganden anmäler lagrådets yttrande' över förslagtill 1. lag om ändringi lagen (1974: 203) om kriminalvård i anstalt 2. lag om ändringi lagen (1976:371) om behandlingen av häktade och anhållna m. fl. Föredraganden upplyser att lagrådethar lämnat lagförslagen utan erinran och hemställer att regeringen, eftervissa redaktionella ändringar, föreslår att anta förslagen. Regeringen ansluter sig tillföredragandens överväganden och beslutar att genom proposition föreslåriksdagen att anta de förslag som föredraganden har lagt fram. Beslut om lagrädsremiss fatlat vid regeringssammanträdeden . Propositionens huvudsakliga innehåll ............................ ...... I Förslag till lag om ändring i lagen(1974:203) om kriminalvård i anstalt 2 Förslag tilllag om ändring i lagen (1976: 371) om behandlingen av häktade och anhållna m.fl 7 Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde den 30 april1980 ... 8 1 Inledning .................................................................... ..... 8 2 Föredragandensöverväganden ................................. 9 2.1 Gällande ordning i korthet ..................................... 9 2.2 Allmänt om utredningens förslag ........................... 10 2.3 Gemensamhetsprincipen........................................... ... 12 2.4 De särskilda bestämmelserna omavskiljande ......... 14 2.4.1 Arbete i enrum på egen begäran .................. 14 2.4.2 Avskiljande av skydds- ochsäkerhetsskäl ..... 16 Rikets säkerhet .............................................. ... 16 för intagens egen eller för annans säkerhet 17 Skadegörelse på anstaltens egendom ............ ... 17 Menligt inflytande ......................................... ... 18 Rymningsfara ................................................ ... 20 Omprövning av beslut .................................... ... 21 Våldsamt uppträdande .................................. ... 21 Avskiljande under utredning av ett disciplinärende .... 22