prop · G40376 · 1980-12-31 00:00:00 — De nya rekommendationerna från riksåklagaren ger underlagför en praxis enligl vilken huvudprincipen blir alt en straffrätlslig sanktionföljer även på de lindrigaste narkotikabrotten, någol som mol bakgrund av denallvarliga utvecklingen på narkotikaområdet framstår som väsentligt frånsamhällets synpunkt. Det är angeläget all tillämpningen i praktiken följs meduppmärksamhet. 1 avvaktan på all erfarenheter har vunnits av de nyariktlinjernas återverkan på praxis förordas f. n. ingen ändring i narkotikastrafflagenmed syfle att begränsa tillämpningsområdet för böter. 9.3 Åtgärder mot de allvarligaste brotten: höjning avstraffmaximum? Straffet för grovt narkotikabrott är f.n. enligl 3 8narkotikastrafflagen fängelse i lägst ett och högst lio år. När fängelse ådömssom gemensamt slraff för flera brott, kan under vissa förulsätlningar straffetbesiämmas lill fängelse (26 kap. 2 8 BrB). Prop.1980/81:76 246 Straffskalan för grovl narkotikabrott fick sin nuvarandeutformning genom ändringar i narkotikastrafflagen, då maximistraffethöjdes från sex till . Enligl de ullalanden som gjordes i anslulninghärtill var avsikten inte att åstadkomma en generell skärpning av domstolarnaspraxis. Den aktuella lagändringen var avsedd alt få effekt endast beträffandeden fariigasle brottsligheten inom den kategori av lagöverträdelser somlagtekniskt sett hörde hemma under rubriken grovt narkotikabrott (prop. De erfarenheter som har vunnits av tillämpningen visarockså alt straffskalans övre del förhållandevis sällan utnyttjas. Trols altmaximistraffet är så högl som fängelse , erhöll under åren 1976-1978endasl 12, IIresp. av dem somdömdes lill fängelse för grovl narkotikabrott en påföljd fängelseeller mer. Fängelse eller ådömdes under de angivna åreni 65, 70 resp. av de fall där fängelse valdes som påföljd för grovlnarkotikabrott. Del finns alltså fortfarande dl inte oväsentligt utrymme förslraffskärpningar med sikte på samhällels reaktioner mot de allvariigastefallen. Om man vill åstadkomma en slraffskärpning, skulle enlänkbar åtgärd kunna vara att i överensstämmelse med vad som f. n. övervägs iNorge ytterligare höja maximistraffet för grovl narkotikabrott. För svensk delmotsvarar emellertid della maximistraff redan nu det högsta fängelsestraff påviss lid som enligt 26 kap. 1 § BrB över huvud tagel kan förekomma när frågainte är om flera brott. Denna beslämmelse skulle naturligtvis i och för sigkunna ändras. Det synes emellertid knappasl tänkbart att i så fall bestämmamaximistraffet för grovl narkotikabrott exempelvis lill tolv eller femlon årulan alt ta upp frågan om maximistraffen för de andra brott som nuhar fängelse i skalan, l.ex. dråp (3 kap. 2 8 BrB), våldtäkt (6 kap. 18)och grovl rån (8 kap. 68 BrB). Underlag saknas emellertid f. n. för deöverväganden som därvid skulle bli aktuella och som f.ö. skulle föregripa denallmänna översyn av straffskaloma som f.n. utförs av fängdsestraffkommittén (Ju1979:04). Härtill kommer all en höjning av maximistraffet kan beräknas fåendasl mycket begränsade praktiska eftekter. Det böremellertid anmärkas all det i departementspromemorian (Ds Ju 1979:5) PM ominternering har lagts fram ett förslag som i vissa särskilda fall ger möjlighetatt överskrida den straffskala som gäller för ett brott. Enligt förslaget skallnämligen en domstol under vissa förutsättningar kunna gå över den eljestgällande fängelsestraffskalan med tvä år, om någon som har dömts till fängelsei lägst på nyU begår dl brott och detla är straffbelagt med fängelse imer än . Även det högsla straff' som kan ådömas med slöd av 26 kap. 2 8får enligl förslagel överskridas på angivet sätt. Det innebär att fängelse skall kunna ådömas i vissa fall. Genomförs deUa förslag, tillgodosesdet behov som kan Prop.1980/81:76 247 föreliggaav en vidare straffskala än den nuvarande för återfall i synnerligen grovnarkofikabrottslighet. Medbeaktande av vad som har anförts nu föreslås f. n. ingen höjning avmaximistraffet för grovt narkotikabrott. 9.4Höjning av straffminimum för grovt narkotikabrott? Närfrågan om skärpning av straffet för allvarligare narkotikabrott övervägs finnsdet skäl att särskill uppmärksamma dd redovisade förhållandet att delstora flertalet av dem som döms för grovt narkolikabrolt i praktiken erhållerstrafftider som ryms inom skalan för normalbrotlel trots att straffskalan förgrovt narkotikabrott är ovanligt vid. ger anledning att ställa frågan omden nuvarande ulformningen av lagstiftningen har letl till att brotten i störreutsträckning än som kan anses rimligt rubriceras som grova. Om detta är fallet,skulle nämligen utvecklingen på sikl kunna leda till att benämningen grovtnarkotikabrott mister sill värde som uttryck för brottets svårhetsgrad. Mot denna bakgmnd Uggerdet otvivelaktigt nära till hands att överväga en höjning av det minimistraffpå fängelse ell år som f. n. år föreskrivet för grovt narkotikabrott ochsamtidigt se över de regler som gäller för bedömningen av i vilka fall ettnarkotikabrott skall anses som grovt. Genomen höjning av minimistraffet lill fängelse skulle brottets straffvärde iförhållande till annan allvarlig kriminalitet klarare markeras. Det kanexempelvis erinras om alt minimistraffet för våldtäkt är (6 kap. 1 §BrB), för grovt rån (8 kap. 6 8 BrB) och för grov mened (15 kap.1 8 BrB). Särskilt nära till hands ligger en jämförelse med de allmänfarligabrotten i 13 kap. BrB, som genomgående har mycket höga straffminima i grovafall. T. ex. är minimistraffet för spridande av gift eller smitta, när brottetär grovt, fängelse (13 kap. 7 8). En höjning avminimistraffet skulle vidare sannolikt leda till en generell skärpning avpåföljderna för de allvariigaste narkotikabrotten. Man bör inte underskatta denpreventiva effekt som därmed skulle uppnås när det gäller den kategori avlagöverträdare som kalkylerar med dt länkbart straff närmast som enföretagsmässig riskfaktor.,I blickpunkten kommer här framför alll den gruppbrottslingar som, utan att själva vara beroende av narkotika, hänsynslöstutnyttjar andras okunnighet eller beroende i en hantering som är mer ellermindre yrkesmässig och dikterad av vinstintresse. Vidövervägande av frågan om det gällande minimistraffet för grovt narkotikabrottär lämpligt avvägt måste också beaklas konsekvenserna av nuvarande praxis ifråga om villkoriig frigivning. Som förut har redovisats (avsnitt 4.4.2)innebär denna praxis att en särbehandling sker av den kategori lagöverträdaresom har dömls till fängelse för "grovnarkotikabrottslighet eller i övrigt för grova brott som ulgör led i Prop.1980/81:76 248 yrkesmässigt bedriven kriminell verksamhet, ofta medinternationell anknytning". De dömda som anses hänförliga till dennakategori beviljas villkorlig frigivning senare än andra med samma strafftider.Denna särbehandling sker utan något uttryckligt stöd i lag men grundar sig påuttalanden av statsmakterna. I den fömtnämnda departementspromemorian om internering har föreslagits att dennasärbehandling skaU upphöra, eftersom den gmndar sig på faktorer som har varitkända redan av domstolen och som sålunda har beaktats vid straffmälningen.Förslaget har fått ett blandat mottagande vid remissbehandlingen. Under denberedning av den aktuella frågan som har ägt mm inom justitiedepartemenlet hardet också bedömts som mindre ändamålsenligt att genomföra en så långtgåendeändring av praxis som den som har förordats i departementspromemorian. Däremothar frågan väckts om inte den särbehandling som tillämpas skulle kunnaersättas av ett i lag reglerat system där senareläggning av villkorligfrigivning efter individuell prövning sker i fall där en konkret riskföreligger för återfall i brottslighet som riktar sig mot eller medför fara förliv eller hälsa. Detta skulle i så fall inte gälla endast narkotikabrott utanockså grova våldsbrott. Det har konstaterats att en sådan förskjutning avpraxis skulle stå i överensstämmelse med vad som har rekommenderats av nordiskastraffrälts-kommillén i dess betänkande (A 1978:6) Villkorlig frigivning. Dåemellertid en övergång till ett sådant system, om nuvarande straffmätningspraxisi narkotikamål behålls, skulle innebära en faktisk strafflindring för vissakategorier narkotikabrottslingar, har systemet inle bedömts kunna förordasannat än under fömtsättning alt man kan åstadkomma en skärpning avstraffen för de grövsta narkotikabrotten. En höjning av straffminimum för grovtnarkotikabrott skulle sålunda öppna vägen för en övergång till ett meraändamålsenligt system i fråga om villkorlig frigivning. Även med beaktande av den sålunda fömtsätta ändringen avpraxis i fråga om villkorlig frigivning skulle en höjning av minimistraffet förgrovt narkotikabrott från ett till leda till en ökning av de faktiskastrafftiderna, om den genomförs med bibehåUande av nuvarande praxis i fråga ombrottsmbriceringen. Denna konsekvens är som förut har konstaterats helt befogadnär del gäller den gmpp lagöverträdare som hänsynslöst utnyttjar andrasnyfikenhet, okunnighet eller beroende. En stor del av dem som döms för grovanarkotikabrott utgörs emellertid av narkotikaberoende missbmkare - oftaungdomar - som överlåter eller medverkar tiU överlåtelse av narkotika med dethuvudsakliga syftet att finansiera sitt eget missbmk och sitl uppehälle iövrigt.' En höjning av straffsatserna bör inte ' Det kan här erinras om att enligt den senaste av deuppskattningar som görs av antalet missbrukare inom kriminalvården andelenmissbrukare utgör på riksanstalterna och på lokalanstaltema. 1980/81:76 249 genomföraspå ett sådant sätt att detta klientel får genomsnittligt sett längrestrafftider än f. n. En sådan utveckling skulle kunna få direki negativa socialakonsekvenser. I fråga om den grupp som det här gäller finns det tvärtomanledning alt överväga om man inte borde öppna slörre möjlighet än f. n. atthänföra brotten under straffskalan för normalbrott för att på så sätt geunderlag för en ytterligare nyansering av påföljderna. Enligt 3§narkotikastrafflagen gäller f.n. att domstolen, när den skall bedöma om ettnarkotikabrott är att anse som grovt, särskilt skall beakta om det har utgjortett led i en verksamhet som har bedrivits i en större omfattning elleryrkesmässigt, avsett en särskilt stor mängd narkotika eller annars har varit avsärskilt farlig art. I praktiken är det otvivelaktigt så att den mängdnarkotika som brottet har avsett - självfallet ställd i relation till detaktueUa medlet ofta blir det avgörande vid bedömningen. Man bmkar i praxisräkna med att gränsen mellan normalbrolt och grovt brott går vid fall dåbefattningen har avsett ett kg cannabis, centralstimulantia ellerca heroin. Självfallet varierar praxis, och domstolama fästeravseende också vid en rad andra omständigheter såsom exempelvis den tilltaladeseget narkotikaberoende, antalel överlåtelser, spridningen bland ungdom ochvinningens storlek. Det torde emellertid inte vara någon överdrift alt påstå attdet i synnerhet beträffande cannabisharts i praktiken är förhåUandevis sällansom någon annan faktor än mängden narkotika blir utslagsgivande vid bedömningenav mbrice-ringsfrågan, även om givetvis andra faktorer som exempelvis de nyssnämnda kan få stor betydelse för påföljdsval och slraffmätning (jfr bl.a. JuU1977/78:4 särsk. s. 10 och 15 samt den av utgivna publikationenRedovisning av påföljdsseminarium för domare särsk. s. 70). Om i enlighel med vad somnyss har anförts minimistraffet för grovt narkotikabrott höjs från ett till tvåår, lalar starka skäl för att man söker åstadkomma en ändring av dekriterier som bildar underlag för bedömningen om ett brott skall anses somgrovt eller inle. Annars riskerar man att höjningen drabbar alltför onyanserat. Genom en sådan ändringskulle man också tillgodose intresset av alt reservera rubriceringen som grovtbrott för den svåraste narkotikabrottsligheten. Vad som då närmast kanifrågasättas är om man inte bör gå ifrån nuvarande tillämpning i vad deninnebär att mängden narkotika i så stor utsträckning är del utslagsgivandekriteriet. I ställd skulle graden av hänsynslöshet i gärningsmannens förfarandetillmätas ökad vikl. varvid särskilt avseende skulle kunna fästas vid sådanafaktorer som t. ex. alt det aktuella preparatet är särskilt farligt (t.ex.heroin av hög koncentration) och att fråga har varil om systematiskt bedrivenöverlåtelse lill skolelever eller annan ungdom eller till intagna på anstalter.Stor betydelse skulle naturUgtvis i så fall också tillmätas del förhållandelalt brottet har begåtts av någon som inte själv är narkotikaberoende med detfrämsta syftet att 1980/81:76 250 Eftersom sådana omständigheter som framgåttbeaklas , särskilt vid straffmälningen, skulle detta inte innebäranågot egentligt nytt inslag i bedömningen utan endast en förskjutning i deolika kriteriernas inbördes betydelse för rubriceringsfrågan. Moten sådan lösning kan framför allt två invändningar riktas. Den ena, somframfördes bl. a. i ett remissyttrande från när frågan omnarkotikastrafflagens tiUämpning behandlades vid 1977/(JuU1977/78:4 s. 9-10), kan uttryckas på det sättet att den som i stor skala tarbefattning med narkotika begår ett brott som - oavsett hans egentliga motiv -ofta leder till en omfattande missbmksspridning med åtföljande personligtlidande för ett stort antal människor. Samhällsfarlig-heten hos brottet kansålunda sägas vara i huvudsak detsamma oavsett sådana omständigheier somgärningsmannens syfte med brottet och hans egen missbrukssituation. Denandra huvudinvändningen mot att ge mängden narkotika mindre avgörande betydelsesom kriterium vid mbriceringsfrågans bedömning är att det skulle kunna geupphov till en ojämn praxis. Mängden är en objektiv omständighet som ärbetydligt lättare att bevisa än kvalitativa kriterier såsom hänsynslöstutnyttjande av andras okunnighet, nyfikenhet eller beroende i rentvinningssyfte. Vid den fömt nämnda riksdagsbehandlingen av frågan omnarkotikastrafflagens tillämpning framhöll sålunda brottsförebyggande rådd isitt remissyttrande att mängden har fördelar från rättssäkerhetssynpunkt, pågrund av att den utgör dl kvantitativt kriterium till skillnad från mersubjektiva, kvalitativa bedömningsgrunder. Dessa synpunkter ärgivetvis i hög grad beaktansvärda. Med hänsyn till narkotikabrottenssamhällsfarlighel måste en sträng praxis även i fortsättningen fillämpas bådei fråga om val av påföljd och när del gäller straffmälningen så snart brottethar gällt en kvantitet narkotika som inle kan betecknas som obetydlig. Detsynes inte kunna ifrågasättas annat än att vissa schabloner i praktiken skallkunna användas som utgångspunkt för bedömningen då frågan är omåtalsunderlåtelse skall meddelas eller om en gärning skall bedömas somnarkolikaförsedse eller narkotikabrott. Situationen är emellertid delvis enannan när det gäller om brottet skall hänföras till den grövsta kategorinnarkotikabrott för vilken fängelse ingår i straffskalan. Det kan medfog göras gäUande att detla ställningslagande i högre grad än i de meramtinbetonade fallen bör ske under hänsynslagande till samtliga omständigheier.Givetvis bör i så fall mängden narkotika vara en av dessa omständigheter, menden behöver inte i Uka stor utsträckning som ha dominerande belydelse. Ett särskill skäl för enlagändring med denna inriktning är att den skulle ge underiag för en vissytterligare nyansering av praxis vid bestämmande av påföljd för den fömtberörda kategori av lagöverträdare som utgörs av yngre narkotikaberoendemissbrukare som begår narkotikabrott i det huvudsakUga syftet att finansieraeget missbruk. Ofta rör det sig här om 1980/81:76 251 förhållandevisstora kvantiteter narkotika, men det är inte sällan beroende av tillfällighetervilken mängd brottet har avsett i det särskilda fallet. Det torde inte innebäranågra nackdelar från allmänpreventiv synpunkl, om brott av denna typ i någotstörre utsträckning än nu bedöms som normalbrott. I den mån så sker innebärdelta alt det inte längre fordras särskilda skäl för att döma tillskyddstillsyn, eftersom 28 kap. 1 8 tredje stycket BrB då inte blirtillämpligt. Det bör härvid uppmärksammas att det fr. o. m. den I januari 1980finns möjlighet alt kombinera skyddstillsyn med fängelse i högst tre månader.En sådan påföljdskombination bör i viss ulslräckning vara länkbar i de nuavsedda fallen. Brottens samhällsfarlighet kräver naturUgtvis dock ofta attfängelse väljs som enda påföljd. Del torde i regel inte finnas anledning att,när fängelse ådöms, gå ifrån nuvarande praxis i fråga om strafftidens längd. Avvad som har anförts nu framgär att det finns beaktansvärda skäl som talar fören lösning som innebär att minimistraffet för grovt narkotikabrott höjs frånett till och att en justering fördas i fråga om deomständigheter som särskill skall beaktas vid bedömningen av om ett brott skallbetraktas som grovt. Enhöjning av minimistraffet för grovt narkotikabrott till får enkonsekvens som förtjänar att påpekas särskilt. 1 24 kap. I 8 Iredje styckeirättegångsbalken föreskrivs att, då någon är på sannolika skäl misstänkt förett brott för vilket inte är stadgat lindrigare straff än fängelse , häktningskall ske, om det inte är uppenbart all anledning därtill saknas. Dennabestämmelse blir under angivna fömtsättning lillämplig på grovl narkotikabrott,vilket inle kan betecknas som någon nackdel med hänsyn till intresset av attsnabbt kunna åstadkomma lagföring i de fall som det här gäller. Medhänvisning till vad som har anförts nu förordas att 3 § narkotikastrafflagenändras på del sättet att dels slraffminimum för grovl narkotikabrott höjs frånett till , dels de kriterier som i främsta rummet skall ligga till grundför bedömningen av om ett brott skall anses grovt utformas så att de ger störremöjlighet än nu all ta hänsyn till samtliga föreliggande omständigheter även ifall där befattningen med narkotika har avsett jämförelsevis storakvantiteter. Lämpligen bör därvid de nuvarande kvantitativa begreppen i 3§"i slörre omfattning" och "avsett särskilt slor mängdnarkotika" utgå. I stället bör föreskrivas att det vid bedömningen av omett narkotikabrott är grovt särskiU skall beaktas om brottet har utgjort led ien verksamhet som har bedrivits yrkesmässigt eller annars har varit av särskiltfarlig eller hänsynslös art. Med den nu förordadelösningen aktualiseras frågan om en ändring av straffskalan även förnormalbrottet enligt narkotikastrafflagen. Maximistraffet enligt denna skalaär nu . Vid gradinddade brott brukar i allmänhet skalan för ettnormalbrolt ge möjlighel alt ådöma strängare slraff än vad som svarar motslraffminimum för ett grovt broll. 1980/81:76 252 kunnaifrågasättas om inte straffskalan för ell normalbrolt enligt narkotikastrafflagenborde höjas fill som en konsekvens av den här valda lösningeni fråga om skalan för grovt brott. En sådan ändring skulle emellertid kunnaleda till en generell slraffskärpning för den kategori av lagöverträdare somdöms för normalbrott, en effekt som inte är åsyftad. Straffskalan förnormalbrott bör därför bibehållas. Ilagen (1960:418) om straff för vamsmuggling bör straffskalan ändras medavseende på fall då smugglingen har gällt narkotika och brottet är grovt.Straffskalan bör omfatta fängelse i lägst två och högsl . Därmedbibehålls överensstämmelsen med narkotikastrafflagens skala. Den tidsbegränsade lagen(1969: 36) om telefonavlyssning vid förundersökning angående grovtnarkotikabrott m. m. blir överflödig till följd av ändringarna inarkotikastrafflagen och vamsmugglingslagen. I 27 kap. 16§ rättegångsbalkenfinns nämligen en generell reglering av telefonavlyssning vid misstanke ombrott för vilka inte är stadgat lindrigare straff än fängelse i två år.Eftersom telefonavlyssning har visat sig vara ett betydelsefullt hjälpmedel vidutredningar rörande narkotikabrott är det också rent allmänt sett en fördelatt lag avlöses av en permanent reglering. Av det anförda följer attsistnämnda lag, som senasi har förlängts till utgången av (se SFS1979:1063), inte bör erhålla fortsatt giltighet. En följdändring böremellertid göras i rätlegångsbalken. En närmare redovisning avde förordade lagändringarna och deras innebörd lämnas i det följande. Ienlighet med det anförda har inom social-, handels- och justitiedepartementenupprättats förslag till 1. lag om ändring i narkotikastrafflagen(1968:64), 2. lag om ändring i lagen(1960:418) om straff för vamsmuggling, 3. lag om ändring irättegångsbalken. 11.1Förslaget till lag om ändring i narkotikastrafflagen (1968:64) Första stycket har ändratspå det sättet att minimistraffet för grovt narkotikabrott höjts från ett . Vidbedömande av frågan om ett narkotikabrott skall anses som grovt Prop, 1980/81:76 253 skallenligt nuvarande lydelse av andra slyckel särskilt beaktas om brottet harutgjort dt led i en verksamhet som har bedrivits i större omfattning elleryrkesmässigt, avsett särskilt stor mängd narkotika eller annars har varit avsärskilt farlig art. Enligt förslaget skall rekvisiten "i slörre omfattning"och "avsett särskilt stor mängd narkotika" utgå. 1 ställd harsärskilt angetts att del vid den aktuella prövningen skall beaktas om brottethar varit av särskilt hänsynslös art. Ändringen är avsedd att geunderlag för en praxis enligt vilken den mängd narkotika som brottet har gälltinte tilläggs lika slor betydelse för mbriceringsfrågans bedömning som i dag.Avsikten äratt en prövning skall ske av samfiiga omständigheter i det enskildafallet. Den omständigheten att gärningsmannen själv är beroende av narkotikaoch alt brottet kan antas ha syftat endasl till att finansiera hans egetmissbmk förutsätts tala för att gärningen ofta skall kunna bedömas somnormalbrolt. En inte ovanlig situation som kan föranleda att dt låt varaallvarligt narkotikabrott inte behöver bedömas som grovt föreligger också dåbrottet har förövats i samförstånd med en begränsad krets av gärningsmannenspersonliga bekanta som redan är missbrukare och för vilka det aktuellanarkotikapartiel har varit avsett. Ett annat sådant fall kan vara när denhuvudsakliga förklaringen till brottet är känslomässigt beroende lill en annanperson. Som ytteriigare exempel kan hänvisas till fall där gärningsmannen, utanatt vinstintressen för hans del har varit för handen, av en tillfällighet harkommit att befatta sig med narkotikan endasl som mellanhand vid en förmedlingmellan olika personer. För sådana fall däremot då brollel har förövats av densom själv inte är narkotikaberoende i en yrkesmässig hantering, dikterad avvinstintressen, är fömtsaU att stratTliderna regelmässigt skall sättas högreän vad som hitlills har varit vanligt. Över huvud taget är avsikten attsärskild vikt skall läggas vid preparatets farlighet och den hänsynslöshetgärningsmannen har ådagalagt genom sin befattning med narkotikan. Exempel härpåär att preparatet verkar starkt vanebildande, såsom heroin, eller ärlivsfarligt genom sin sammansältning, att gärningen har innefattat systematisktbedriven överiålelse till skolelever och annan ungdom eller intagna påanstalter eller att gärningsmannen på annat sätt i särskilt hög grad harutnyttjat andras okunnighet, nyfikenhet eller beroende av narkotiska medel. Det förhållandet att falldå brottet har utgjort ett led i en verksamhet som har bedrivits i störreomfattning eller avsett särskilt stor mängd narkotika inte längre nämns somexempel på omständigheier som skall beaktas särskilt vid prövningen av ombrottet skall anses vara grovt får inte förslås så att mängden narkotika skullesakna betydelse. Vilken mängd narkotika som brottet har avsett måste givetvisfortfarande beaktas när del skall bedömas om brottet kan anses ha ingått somett led i en yrkesmässig verksamhet eller om det annars skall anses ha varit avsärskill farlig eller hänsynslös art. Om emellertid mängden narkotika är denenda särskilt Prop.1980/81:76 254 kvalificerade omständighet som är styrkt i målet, tordebrottet inte böra bedömas som grovt annat än när det är fråga om väsenlliglstörre mängder än dem som enligt nuvarande praxis anses bestämma gränsen mellannormalbrott och grovt brott. 11.2 Förslaget till lag om ändring i lagen (1960:418)om straff för varu smuggling