prop · G403114 · 1980-12-31 00:00:00 — En polisman får sålunda använda våld för att hindra enberusad person att köra bil om denne sätter sig emot ät;ärden med vald ellerhot om våld, men inte for att t ex verkställa en delgivning. 1980/81:114 64 Av betydelse för polisens verksamhet och befogenheter ärockså de sk allmänna straffrilietsgrunderna enligt 24 kap 1 och 4 §§ BrB vidnödvärn ocli nöd. Dessa bestämmelser gäller för envar men har särskild betydelseför polismännen, med hänsyn till deras i inånga avseenden utsatta ställning ochtili att det ofta ingår i polisens tjänsteåligganden att t ex ingripa i ennödsituation. Bestämmelserna i 24 kap BrB reglerar inte alla desituationer då polisen mäste ingripa med fysiskt tvång för att kunna fullgörasin uppgift, t ex dä nägon utövar sk passivt motstånd. Vid bestämmelsernastillkomst framhölls att frågan om befogenheten att i övrigt använda våld skullebedömas bl a mot bakgrund av sedvanerättsliga principer (prop 1962:10 del B s331). Som tidigare omnämnts godtas emellertid inte sedvana som stöd förinskränkningar i de grundläggande fri- och rättigheterna enligt RF. Rättentill våldsanvändning bör kunna härledas ur särskilda föreskrifter i lag. 1 vartfall torde krävas indirekt stod i lag (jmf fri- ochrättighetsutredning SOU 1975:75 s 364). Eftersom polisen otvivelaktigt i vissasituationer, även vid sidan av BrB:s regler, måste anses ha befogenhet att isista hand bruka våld för att genomfora sina tjänsteuppgifter, torde förnärvarande det rättsliga stödet för sädana åtgärder inte kunna grundas pä annanbestämmelse än 2 § PI (jmf polisutredning SOU 1979:6 s 297). En inte ovanlig form av polisingripande som kan vara avintresse att belysa, består i att fora bort ordningsstörare och andra personerfrän den plats där de befinner sig. Ingripanden av detta slag kan varanödvändiga säväl i förebyggande eller brottsutredande syfte som vidgenomförandet av hjälpande ocli övervakande uppgifter. Om en sädan åtgärdbedöms som nödvändig följer av de allmänna principerna för polisverksamhetenatt vederbörande i första hand skall anmanas att lämna platsen frivilligt.Endast om en sädan anmaning inte ätlyds får tvang tillgripas. Ett sådant ingripande,som således inte följs av ett fortsatt omliändertagande, brukar benämnasavlägsnande. 1980/81:114 65 Beiiov av att kunna avlägsna personer kan föreligga såvälutomhus som inomiius, t ex dä någon stör ordningen vid en allmän sammankomsteller en teater- eller biografföreställning. Situationen kan i bland vara sådanatt även andra än de som direkt stör ordningen och säkerheten, t ex nyfikna,måste avlägsnas. Ingripandet riktas oftast mot personer som vistas pä allmännaplatser, men rätten att avlägsna kan också tas i anspråk pä enskilda platsersåsom vid hemfridsbrott eller olaga intrång enligt 4 kap 6 § BrB i de fall dåden som olovligen eller obehörigen trängt sig in .måste avlägsnas genompolisens försorg. Som en allmäri förutsättning för befogenheten att avlägsnagäller att åtgärden får vidtagas endast dä det är nödvändigt för att genomföraen bestämd polisuppgift och att den inte får fortgå än som ärnödvändigt för att uppnå det aktuella syftet. Befogenheten att avlägsna är inte generelltförfattningsreglerad. Ingripandet är i regel högst tillfälligt och innebäroftast en obetydlig inskränkning i den enskildes rörelsefrihet. Ätgärden hardärför inte ansetts utgöra något egentligt frihetsberövande. Genomförs ätgärdenmed tvang l Generella bestämmelser saknas om skyldighet förmedborgarna att pä begäran av polis eller annat offentligt organ lämnauppgifter om si identitet, liksom orn påföljd för den som vägrar att efterkommaen sädan begäran. Nägon allmän skyldighet för den enskilde att innehalegitimationshandling som styrker hans identitet föreligger överhuvudtagetinte. 5 1980/81. Prop.1980/81:114 66 1 det praktiska polisarbetet är det emellertid oftanödvändigt, för att en tjänsteuppgift skall kunna fullgöras, att polisen fåravfordra den enskilde uppgift om hans namn och hemvist. I vissa fall är frågandelvis reglerad som när det gäller polisens ingripanden i straffprocessuelltsyfte. För sädana fall finns bestämmelser i . 1 övrigt saknas,ned några få undantag, föreskriftei som närmare reglerar poliseris befogenheteri denna fräga. Det anses dock vara en vedertagen uppfattning attpolisman, även utan uttryckligt författningsstöd, får tillfråga den sompåträffas i polisverksamheten om hans identitet. Denna befogenhet får ansesingå i de ingreppsbefogenheter som tillkommer polisen enligt 2 § Pl. En sådanförfrågan kan inte i och för sig anses strida mot nägoii grundlagfäst fri- ochrättighet. Vid tillämpning av befogenheten gäller den allmänna behovsprincipenoch den däri ingående grundsatsen om minsta möjliga ingripande och olägenhetför den enskilde. Detta innebär bl a att identifieringen bör ske på deri platsdär vederbörande befinner sig vid tillfället. En betydligt mer komplicerad och omstridd fräga äriiuruvida polisman får ta med någon till polisstationen eller annan plats föratt få identiteten fastställd. Ett ingripande av detta sl.ig brukar benämnaspolisiering. Bel-iov av sådana åtgärder kan uppkomma om vederbörande vägrar attlegitimera sig eller det finns anledning att förinoda att hans uppgifter ärosanna eller dä identitetskontrollen av annan anledning inte kan äga rum påplatsen. Om polisieringen avser att tjäna ett straffprocessuelltsyfte kan polisieringsrätten stödjas pä bestämmelser i . Av 24 kap 2, 5 och 7§§ RB följer sålunda att polisman äger rätt att gripa den som på sannolika skälkan misstänkas för brott om han är okänd ocii und.indrar sig att uppge namn ochhemvist eller anledning före- ! 1980/81:114 67 När det gäller efterspanandet av efterlysta och personersom avvikit frän olika anstalter, liksom vid genomförandet av andra likartadehandräcknings- och verkställighetsätgärder, har polisen ansetts befogad attföreta ingripanden av detta slag trots avsaknanden av uttryckliga föreskrifter.I ansvaret för att dessa uppgifter fullgöres, liksom i fråga om alla former avfrihetsberövanden, ingår ju bl a att svara för att ätgärden riktar sig mot rättperson. I nuvarande läge torde polisen vara hänvisad till att söka stöd förpolisieringsrätten i 2 § PI (jmf a a s 227). 1 90 § Pl stadgas att förordnande av den som skall utförapolisbevakning utan att vara anställd inom polisväsendet (ordningsvakt)meddelas av om bevakningen berör flera län, av länsstyrelsenom bevakningen berör flera polisdistrikt inom länet och av polisstyrelsen iannat fall. Ett ordningsvaktsförordnande medför att en del avbestämmelserna i blir tillämpliga på ordningsvakten. Detta gäller vad som iinstruktionen föreskrivs om polismans uppträdande, skyldighet att lyda förmansi tjänsten givna order, underrättelseskyldighet, tystnadsplikt, rätt attanvända våld m m. Med ordningsvaktsförordnande följer vidare befogenheterenligt vissa lagar och andra författningar än PI. Sålunda gäller bestämmelsernai 3, 4 och 5 §§ LTO i tillämpliga delar även den som utan att vara polismanförordnats att fullgöra polisverksamhet. Härav följer att ordningsvakt, inomramen för sitt förordnande, äger befogenhet att, om det är nödvändigt för attupprätthälla ordningen, omhänderta den som genom sitt uppträdande stör alirnänordning eller utgör omedelbar fara för denna, liksom att även göra sådantomhändertagande om det fordras för att avvärja straffbelagd handling. Han skallsä skyndsamt som möjligt anmäla omhändertagandet till sin förman, dvs polisman,som har att pröva om ätgärden skall bestä. 1980/81:114 68 Ordningsvakt har vidare samma befogenheter sotn polismanatt ingripa enligt LOB och äger således 0'nhänderta berusad under deförutsättningar som anges i 1 § nämnda lag. Av 2 § 5 p lagen (1958:205) omförverkande av alkoholhaltiga drycker m m framgår att ordningsvakt under vissaförutsättningar har rätt att ta rusdrycker i beslag. Huvuddelen av de ätgärder ordningsvakt vidtar i sinverksamhet torde innebära myndighetsutövning. Detta medför bl a attordningsvakt åtnjuter det förstärkta straffrättsliga skydd som anges i 17 kapBrB i fräga om våld eller hot mot tjänsteman, våldsamt motstånd m m. Han ärvidare underkastad ansvar enligt 20 kap 1 § BrB för oriktig myndighetsutövning. Det har ifrågasatts om polismans rätt att bruka våldenligt 24 kap 2 § 1 st BrB gäller även för ordningsvakt (jrnfOrdningsvaktsutredningen 1978:33 s 60). Denna tveksamhet har emellertid ipraktiken inte ansetts föranleda några större svårigheter med hänsyn till attordningsvakt tned stöd av 16 § PI äger rätt att i sista hand bruka våld vidgenomförandet av en tjänsteåtgärd. Ordningsvakt torde i vart fall medtillämpning av sistnämnda bestämmelse och 3 § 1 p LTO ha befogenhet att, om detbedöms som nödvändigt, ingripa med våld för att komma tillrätta medordningsstörare. Med stöd av nu nämnda bestämmelser måste nog även anses attordningsvakt, på samma sätt som polisman, i princip är berättigad att tvångsvisavvisa eller avlägsna personer som stör ordningen (jmf aa s 221). , som har haft att se överföreskrifterna om förordnande av ordningsvakt och deras befogenheter, har isitt betänkande. Ordningsvakter (1978:33), föreslagit förhållandevis storabegränsningar i fråga om ordningsvakternas uppgifter och verksamhetsområden.Vidare har utredningen ansett det nödvändigt att i viss utsträckning inskränkaordningsvakternas befogenheter. Rätten att ingripa enligt 3 § LTO föresläsupphävd. I stället införs i den särskilda lagen om ordningsvakter möjlighet förordningsvakt att, om det är nödvändigt, avvisa eller avlägsna personer somuppträder ordningsstörande eller överträder föreskrifter eller förbud somgäller där ordningsvakt är verksam. Ordningsvakt tillerkännes därjämte rätt Prop.1980/81:114 69 att omhänderta den somi allvarligt stör ordningen. Vidfrihetsberövande får ordningsvakt befogenhet att företa sk skyddsvisitation.Tveksamheten angående det lagliga stödet för ordningsvakts våldsanvändningundanröjs genom vissa ändringar i 24 kap 2 § 1 st BrB, varigenom ordningsvakt,polisman och vissa andra funktionärer tillerkännes rätt att, om det ärnödvändigt, bruka försvarligt våld vid genomförande av tjänsteåtgärd. Detnuvarande kravet pä att han skall mötas eller angripas med våld eller hot omvåld för att ha denna rätt, föreslås således borttaget. Betänkandet harremissbehandlats och är föremål för behandling inomjustitiedepartementet. Lagrådsremiss har avgivits. tillsattes en särskild kommitté med uppdrag attutreda polisens uppgifter, utbildning och organisation m rn. Utredningen, 1975års polisutredning, framlade ett principbetänkande. Polisen(SOU 1979:6), vari bl a behandlas frägor kring den rättsliga regleringen avpolisverksarnlieten. De överväganden som gjorts har således begränsats till attgälla principfrågor och förslag till författningstext har inte framlagts. Detlagtekniska arbetet förväntas bli genomfört i andra former. Utredningen förordar bl a att de viktigaste bestämmelsernaom polisverksamheten förs samman till en .särskild polislag som bör omfatta degrundläggande reglerna om polisens uppgifter, polisorganisationen ochstyrningen i övrigt av polisverksamheten samt polisens befogenheter. I fråga ompolisens befogenheter och skyldigheter diskuterar utredningen principerna bl anär det gäller att använda tvång, att utföra kroppsvisitation och husrannsakanm m samt att göra frihetsberövande i olika sammanhang. Till särskild beliandling upptas även frågan omförutsättningarna för att vidta tvångsåtgärder i syfte att förebygga allvarligbrottslighet (s 305 ff). Utredningen framhåller bl a att polisen ofta ställsinför stora svårigheter när det gäller att s! Prop.1980/81:114 70 sabotage eller alltnänfarlig ödeläggelse, såsom exempelvisvid ett anonymt meddelande om att en bomb placerats pä viss plats, mäste polisenkanske vidtaga omfattande avspärrnings och utrymningsät-gärder som kan beröraett stort antal människor och medföra att affärer måste stängas, offentligatillställningar inställas osv. Polisen måste därjämte ha möjlighet att beredasig tillträde till slutet utrymme för att söka efter bomben etc. Frågan vilkabefogenheter som i en sådan situation tillkommer polisen är här, liksom vadbeträffar annan förebyggande och skyddande verksamhet, i väsentliga delaroreglerad. I avsaknad av uttryckliga föreskrifter har man ofta i det praktiskapolisarbetet ansett bombhotet utgöra grund för att inleda förundersökning,varvid stöd för ett flertal ingripanden ansetts kunna hämtas ur RB:sbestämmelser om straffprocessuella tvångsmedel (27 och 28 kap). Enligt en annanuppfattning borde tvångsåtgärderna kunna grundas pä 2 § Pl i förening med denallmänna nödrättsbestämmelsen i 24 kap 4 § BrB. Utredningen erinrar om denreglering av räddningstjänstens befogenheter som finns enligt 11 § brandlagen(1974:80) samt anför vidare bl a. Utredningen anser starka skäl tala för att man även förpolisens del lagfäster de befogenheter som är nödvändiga för att avvärja faraför liv eller hälsa eller omfattande förstörelse av egendom. I det praktiskapolisarbetet har det otvivelaktigt upplevts som besvärande att regler om vilkatvångsåtgärder som fär företas i sådant förebyggande syfte praktiskt taget heltsaknas. - Den situation som uppstår i samband med ett bombhot är endast ettexempel på situationer där det av särskilda skäl bedöms föreligga risk attbrott som innebär fara för liv, hälsa eller egendom kommer att förövas pä vissplats eller mot viss person. Som exempel kan nämnas åtgärder till skydd förfrämmande statschefer, utländska sändebud och allmänna sammankomster liksom ingripandenvid hot om sabotage och liknande. Därvid kan aktualiseras tvångsåtgärder somavspärrningar, husrannsakan, inpasseringskontroll och avlägsnanden liksomskyddsvisitation för eftersökande av vapen eller annat farligt föremål. - Av dehär berörda tvångsåtgärderna är alla inte till sin karaktär sådana att defaller under RF:5 lagkrav. Utrymningsåtgärder och avlägsnanden som innebär baraförflyttning en kortare sträcka, torde inte kLiina anses utgörafrihetsberövande eller annat intrång 1 rörelsefriheten i RF:s mening. Detsammagäller en avspärrning som inte avser större område eller är av mera varaktignatur (jfr prop 1973:30 s241). Husrannsakan liksom kroppsvisitation tillhör äandra sidan de ingrepp som i princip förutsätter stöd i lag. Ulredningen anserdet emellertid vara en fördel att de nu aktuella befogenheterna såvitt möjligtregleras 1 ett sammanhang. 1980/81:114 71 B HUR KAN ORDNING OCH SÄKERHET UPPRÄTT- HÄLLAS VID DOMSTOL ? 8 Verksamheten i allmänhet För en allsidig'bedömning av frågor kring ordning ochsäkerhet vid domstolsförhandling är av intresse att försöka klarlägga vilkaåtgärder och ingripanden som överhuvudtaget kan vidtas vid en domstol för attförebygga eller komma till rätta med brott eller andra faror som kan hota ellerstöra myndighetens verksamhet. De frågor som härvid aktualiseras är endast tillviss del författnings-reglerade och i mycket begränsad utsträckning behandladei den rättsvetenskapliga litteraturen. Redogörelsen innefattar därför i fleraavseenden egna ställningstaganden och synpunkter. Som förut omtalats är polisens huvudfunktion attupprätthälla allmän ordning och säkerhet. Att domstolar och andra myndigheterfungerar obehindrat utgör en väsentlig förutsättning för rättsordningensupprätthällande. Störningar av eiler framkallandet av fara för den offentligaverksamheten är också i stor utsträckning straffbelagt, främst enligt lé-19 kapBrB. Ansvaret för ordningen och framför allt säkerhetensupprätthällande vid statliga institutioner och inrättningar ankommer emellertidinte bara pä polisorganisationen. Verken och myndigheterna har även ett egetansvar för att verksamheten kan bedrivas under betryggande former. Särskildaförfattningar om skyldigheter och befogenheter i detta avseende finns för bl aförsvarsmakten och kommunikationsväsendet (jmf t ex lagen (1975:89) om ordningoch säkerhet inom järnvägsområde). För domstolarnas del föreligger inte någonsådan specialreglering. Vilka möjligheter domstolen och dess personal har attförebygga eller komma till rätta med störningar av ordning och säkeriiet vidmyndigheten får bedömas utifrån mera allmänna aspekter och enligt vissabestämmelser i , RB och andra författningar. Föreskrifter som kan gälla ävendomstol finns i kungörelsen (1966:273) om säkerhetsskydd vid statsmyndigheter(varom mera i ett senare avsnitt). 1980/81:114 72 I allmänna ordningsstadgan (1956:617), AOst, förstås medallmän plats gata, torg, park och annan plats, som enligt fastställd stadsplaneller byggnadsplan utgör allmän plats och som upplåtits for avsett ändamål, förallmänheten tillgänglig del av hamnområde samt allmän väg ävensom annat område,som är upplåtet till eller eljest nyttjas för allmän samfärdsel. Att platsen är allmän i denna bemärkelse innebär bl a attenvar har rätt att uppehålla sig där med de inskränkningar som kan följa avföreskrifter i nämnda förordning eller t ex av regler i vägtrafiklagstiftningen.1 fråga om andra områden än allmän plats torde ägaren eller den som enligtcivilrättsliga regler är innehavare i princip ha befogenhet att bestämma vemsom skall få vistas där eller vilken verksamhet som skall få förekomma inomområdet. Detta gäller oberoende av om staten, kommunen eller någotprivaträttsligt subjekt innehar fastigheten. Inom stadsplanelagt område torde domstol regelmässigt varabelägen inom byggnadskvarter för allmänt ändamål. Detta innebär attdomstolsbyggnaden och det intilliggande området inte utgör allmän plats iAOst:s bemärkelse. Offentliga byggnader torde för övrigt inte under någraomständigheter vara att anse som allmän plats (: Allmännaordningsstadgan 2:a uppl 1972 s 21). Inom en domstol, liksom inom många andra enskilda områdenenligt AOst, finns emellertid utrymmen som i realiteten är tillgängliga foreller till och med avsedda för allmänheten. 1 fråga om domstol gäller dettasärskilt entréhallar, väntrum och andra utrymmen för den besökande allmänheten.Utrymmen av detta slag innefattas i det betydligt mer vidsträcktaallmänplatsbegrepp som avses i BrB, t ex 16 kap II och 16 §§ BrB. Till allmänna platser i denna bemärkelse hör - förutongator, torg, parker och allmänna platser - för allmänheten avsedda kommunikationsmedeloch därtill hörande trafikområden såsom väntsalar, spårvägs- och busstationer, vidare restauranger, hotell, kafeér, affärs- 1980/81:114 73 lokaler, teatrar, biografer m m. Undantagna torde endastvara sädana enskilda platser dit allmänheten överhuvudtaget inte äger tillträdesamt skog och mark. ifrågavarande platser är emellertid att anse somallmänna endast i den mån och allmänheten äger tillträde dit.Utrymmen på ett hotell eller en restaurang liksom vid en domstol eller annanmyndighet som t ex är avsedda endast för personalen utgör inte allmän plats.Rättssalar, inskrivningsavdelningar, expeditioner och andra liknande lokalervid allmän domstol dit allmänheten kan ha tillträde under vissa tider pä dagentorde således närmast vara att betrakta som allmän plats , menär eljest att anse som enskilt område. Även om sålunda vissa platser eller lokaler inom endomstol är att anse som allmänna enligt BrB, sä medför inte detta attallmänheten har någon i förhållande till AOst:s allmänplatsbegrepp utvidgadrätt att uppehålla sig i sådana lokaler. För tillträde till dessa gäller deföreskrifter som innehavaren kan ha meddelat i enlighet med den tidigareomnämnda principen om intiehavarens bestämmanderätt i dessa frägor. Att domstolliksom andra myndigheter har rätt att, utan särskilt bemyndigande, regleratillträdet till sina lokaler förutsätts bl a i den tidigare omnämndakungörelsen om säkerhetsskydd vid statsmyndigheter. Allmänhet och mass.media har rätt att ställa stora krav påöppenhet, insyn och information i fråga om domstolarnas verksatnhet. Dettahindrar emellertid inte att det kan vara nödvändigt med vissa inskränkningar itillträdesrätten. Av flera skäl måste det anses olämpligt att vem som helstutan godtagbar anledning fär uppehålla sig inom en domstol. Härför talar intebara personalens anspråk på trygghet och ostördhet utan även hänsynen tillparter och andra som t ex medverkar i en rättegång eller av annan orsak harärenden till domstolen. Som en allmän förutsättning för tillträde till domstolliksom till flertalet andra myndigheter måste därför gälla kravet på att denbesökande har ett av rättsordningen något sä när godtagbart ärende tili myndigheten. Härav följer bl a att domstolens personal Prop.1980/81:114 74 måste anses ha rätt att avvisa personer som utan behörigtärende uppehåller sig i domstolen, oavsett om de befinner sig pä utryminen somär tillgängliga eller avsedda för allmänheten. Det sagda kan t ex gälla lekandebarn, tidningsförsäljare, personer som använder väntrummen utanför rättssalensom "värmestuga", m fl. Den som enligt vad nu framhållits eller på annat sättobehörigen tränger sig in eller uppehåller sig i en domstol kan göra sigskyldig till straffbar handling enligt det allmänna stadgandet om straff förolaga intrång enligt 4 kap 6§ 2 st BrB. Enligt denna bestämmelse dömes den tillböter som obehörigen intränger eller kvarstannar i kontor, fabrik, annanbyggnad eller fartyg, på upplagsplats eiler annat dylikt ställe. Skyddet motobehöriga gäller såväl myndigheters lokaler som privata inrättningar.Lagtextens beskrivning av de utrymmen som avses är vidsträckt och täcker istort sett alla utrymmen inom en domstol. Beträffande uttrycket obehörigenuttalade första lagutskottet vid bestämmelsens tillkomst bl a attstraffbestämmelsen inte var tillämplig i den mån förfarandet kunde ansesöverensstämma med lag, rätt, sedvana eller medgivande samt att stadgandet intekan tillämpas i situationer där anställningsförhållande föreligger. I fräga ommyndigheter dit allmänheten av skilda anledningar måste ha tillträde erinradelagutskottet om de i olika författningar meddelade föreskrifter angående tiderför myndigheters öppethållande m m. Den rätt att/komma i kontakt medmyndigheterna som genom dessa föreskrifter och på annat sätt tillförsäkrats:nedborgarna, utesluter enligt lagutskottet att deras rättigheter i förevarandeavseende kommer i konflikt tned stadgandet. Mot bakgrund av de speciella förhållanden som råder vid endomstol torde det vara svårt atl avgöra om en person vistas därobehörigen. En domstol frekventeras ofta av en vid krets personer som har rättatt uppehålla sig där i skilda angelägenheter. Förutom parter, ombud, vittnenoch andra som medverkar lex i utsatta förhandlingar, har allmänheten envidsträckt rätt att - även anonymt - vistas inom en domstol. Skälen härtill kanvara att få övervara offentliga förhandlingar, ta del av kungörelser, allmännahandlingar eller för att pä annat sätt informera sig i olika hänseenden. Frän fall lill fall får prövas om inträngandet eller 1980/81:114 75 kvarstannandet är att anse som godtagbart med hänsyn bl atill platsen, tidpunkten och ärendet. Med uttrycket obehörigen kvarstanna tordefrämst avses att nägon från början haft ett giltigt ärende till lokalen ellerutrymmet, t ex för att besöka en expedition eller övervara en förhandling, menefter expeditionstidens eller förhand lingens slut vägrar att avlägsna sig. Enuppmaning från personalen att avlägsna sig kan säledes vara av betydelse förfrågan om ett obehörigt kvarstannande föreligger. Vid domstol kan i flera avseenden vidtagas ätgärder somkan vara av väsentlig betydelse när det gäller att förhindra brott och andrastörningar av ordning och säkerhet vid myndigheten. I korthet skall här endastberöras några mera primära aspekter i detta avseende. Flertalet ätgärder tordekunna vidtas efter beslut av domstolen själv utan tillstånd av annan myndighet.I frågor som direkt berör de anställda kan det i vissa fall bli aktuellt medMBL-förhandlingar. I fråga om allmänhetens tillträde gäller för samtligadomstolar, enligt föreskrifter i allmänna verkstadgan (1965:600) och iarbetsordning, vissa bestämmelser angående öppethållande. För vissa funktionereller avdelningar inom en domstol är ofta föreskrivet kortareöppethållandetider än för annan verksamhet.