prop · G40376 · 1980-12-31 00:00:00 — Riksdagensbeslut innefattade vidare att försöksverksamhel skulle drivas på olikaområden. Brottsförebyggande rådels narkolikagmpp, som består av företrädare förberörda departement, myndigheter och organisationer, har i december 1979publicerat en lägesrapport över försöksverksamheterna. Gruppen planerar attunder publicera en slutrapport över försöksverksamheterna medförslag till hur resultaten av dessa skall kunna användas i den reguljäraverksamheten. Genom regeringsbeslut imars 1977 har tillkallats en särskild utredare för att göra en övergripandekartläggning av narkotikamissbrukels omfattning (). ochvåren 1979 genomförde en landsomfattande undersökning av det"tunga" narkotikamissbrukets omfattning. Resultatet har redovisats irapporten (Ds S 1980:5) Tungt narkotikamiss-brak en totalundersökning 1979.Med lungt narkofikamissbmk avser utredningen allt injektionsmissbmk och alltdagligt eller nästan dagligt 1980/81:76 198 annatnarkotikamissbruk (l.ex. Ulredningen bedömer att del totalatunga narkotikamissbruket i hela landel omfattar 10000-14000 personer. Av dessaär 7500-10000 injektionsmissbrukare. I 500-2000 injicerar narkotika dagligeneller så gott som . Fortfarandedomineras bilden av det lunga missbruket av centralstimulantia. Av gruppeninjektionsmissbrukare, som enligt utredningens bedömning utgör ungefär trefjärdedelar av totalantalet, har använt dessa medel. har använtopiater (bl.a. heroin). Inslaget av cannabis är påtagligt för samtliga medtungt missbruk. Missbruk av fiera olika preparat hos en och samma person ärmyckel vanligl. Därutöver är del myckel vanligt all de som klassals som lunganarkotikamissbrukare också missbrukar alkohol. Undersenare år har en rad undersökningar genomförts som belyser narkotikamissbruketi olika ungdomsgrupper. Till de mer uppmärksammade hör skolöverstyrelsensundersökningar av eleverna i årskurs 6 och 9 i och årskurs 2 igymnasieskolan saml försvarels forskningsanstalts undersökning avvärnpliklsinskrivna, huvudsakligen 18-äriga män. IUNOs uppdrag ingår även all ge en allmän bi|d av narkotikamissbruket iungdomsgrupperna. För alt få en mer fullständig bild än vad de nämndaundersökningarna ger har utredningen i samarbete med låtit genomföra enintervjuundersökning av ell representativt urval ungdomar-mellan 12 och 24 år.Utredningens bedömning av narkotikamissbruket i dessa åldersgrupper kommer attredovisas i en rapport . Ulredningenskall också lägga fram förslag om hur man fortlöpande skall kunna följanarkotikamissbmkels utveckling i forlsältningen. narkolikagmpp följer narkolikalägd. Enligl gruppen har lägel inleförbättrats sedan genomförde sin kartläggning. Del växandeheroinmissbruket ulgör dt myckel allvarligl problem. Heroin från Mellanösternär dt nytt inslag i missbruket. Tillgången på heroin är stor. Enligl polisenkan missbrukare köpa heroin i stort sett var som helst i landel. Missbruket avcentralslimulerande medel dominerar fortfarande men delta missbruk minskar ochlillgängen på dessa preparat är begränsad och av dålig kvalitet. Missbruket avkokain är myckel begränsat. Många oroande rapporter om ökat cannabismissbrukhar lämnats . TiUgången på cannabis är stor i hela landet. Ävenom belydande insalser har gjorts på skilda områden, måste del sålundakonstateras att narkotikamissbruket alltjämt är dl av våra slora socialaproblem. Missbruket leder lill många mänskliga tragedier och ligger till grundför en vilt förgrenad brottslighet. Skadeverkningarna för missbrukarna själva,deras anhöriga och samhället är utomordentligt omfattande. Motdenna bakgrund är det ytterst angeläget att överväga vilka ytterligareåigärder som kan vidtas för all förbällra situationen. I departementspromemoriantas frågan upp - med hänvisning lill bl.a. del tidigare nämnda 1980/81:76 199 belänkandet från justilieutskotlel (JuU 1979/80:25) - ominte även ändringar i de straffrättsliga påföljdsreglerna bör vidtas. Iförgrunden i debatten härom har stått intresset av att åstadkomma skärptaåigärder dels mot de lindrigaste formerna av narkotikabrott, som tidigare -främst i - inle har ansetts bli uppmärksammade ierforderlig utsträckning, dels mol de grövsta brotten där gärningsmännen, oftaulan att själva vara hemfallna ål narkotikamissbruk, hänsynslöst och i vinningssyftehar utnyttjat eller framkallat andras beroende av narkotika. 1 promemorianföreslås bl.a. all minimistraffet för grovl narkotikabrott höjs från ell fängelse och alt kriterierna för när grovt brott skall anses föreliggaändras. Förslagen i promemorian har vid en hearing den 26 juni1980 fäll ell mycket blandat mottagande. Förslagel att höja slraffminimum förgrovl brott lämnas utan erinran av flertalet insianser men möts av kritik avnågra myndigheter och organisationer. Förslagel alt ändra kriterierna för grovlbroll kritiseras slarkl. Vissa insianser menar all slraffmaximum för normalbrotlelbör höjas som en följd av höjningen av slraffminimum för del grova brottet. Jag delar den uppfattningen att ändringar nu bör övervägasnär det gäller de straffrättsliga reglerna som ell medel bland flera för alltränga tillbaka narkotikamissbruket. Syflel med ändringarna skall vara all påen gäng markera samhällels avståndstagande till missbruk av narkotika och bidralill en skärpt allmänprevenlion. Ett ytterligare skäl till att nu ta upp fråganutgör del förslag lill mera enhetliga och konsekventa principer i fråga omvillkorlig frigivning som samlidigl läggs fram av chefen för justitiedepartementet.Delta förslag torde förutsätta en anpassning av straffsatserna för grovnarkotikabrottslighel lill vad som gäller i fråga om annan jämförbarkriminalitet för att förekomma en icke önskvärd faktisk strafflindring förvissa kategorier narkotikabrotlslingar. Med hänsyn till den kritik somförslagen i promemorian har mött bör emellertid vissa ändringar och förtydligandeni förhållande till promemorieförslaget aktualiseras. 2.2 Åtgärder mot de lindrigaste brotten Narkotikastrafflagen innehåller som nämnts trebrottstyper: narkotikaförseelse (2 8), narkotikabrott (1 8) och grovlnarkotikabrott (3§). I straffskalan för narkolikaförsedse ingår enbarl böter.Straffskalan för narkotikabrott omfattar böter och fängelse i högst . Enligt 20 kap. 7 8 första stycket rätlegångsbalken (RB)får en åklagare besluta att inte väcka åtal för ett brott bl.a. när del kanantas all annan påföljd än böter inte skulle komma att ådömas och denmisstänktes lagföring inte är påkallad från allmän synpunkl. Med stöd av 12 8polisinstmktionen kan en polisman meddela s. k. rapporteftergifl för ellbroll, om del inle är föreskrivet strängare påföljd än böter för brottet ochbrottet med 1980/81:76 200 hänsyntill omständigheterna i det särskilda fallet är att betrakta som obetydligt. Fråganom tillämpningen av bestämmelserna om åtals- och rapporteftergift på brott motnarkotikaslrafflagsliflningen har varit föremål för en tidvisganska livlig diskussion. I ett cirkulär (RÅC 1:94),utfärdat , har riksåklagaren rekommenderat en mera restriktivtillämpning av bestämmelserna om åtalsunderlåtelse med stöd av 20 kap. 7 §första stycket i RB. tillämpning av dessa bestämmelser innebar attåtal vid narkotikainnehav för eget bruk kunde underlåtas, om innehavet gälldeantingen en kvantitet centralstimulantia utom kokain svarande mot högsl 100tabletter eller en mängd cannabis som motsvarade någon veckas förbrukning.Dessa gränser kunde undantagsvis överskridas om så bedömdes nödvändigt medhänsyn till intresset av alt inte försvåra möjligheterna att ge en missbmkareerforderlig vård. Den praxis som utvecklade sig i enlighet härmed ledde tillvissa olägenheter. Sålunda uppstod svårigheter att komma lill rätta meddetaljförsäljningen av narkotika, eftersom försäljarna ofta undvek att föra medsig större mängd narkotika än som kunde uppfattas som en missbrukares behovför eget bruk. Ett annat skäl till riksåklagarens rekommendationer om en merrestriktiv tillämpning av bestämmelserna om åtalsunderlåtelse är att användandetav cannabispreparat nu har spritt sig till socialt etablerade grupper som kanantas vara mottagliga för bötesstraff. 1det nya cirkuläret förordas att tillämpningen av bestämmelserna omåtalsunderlåtelse begränsas till att avse fall då fråga är om innehav av endasten rökbit cannabisharts (0,) eller en dos centralstimulantia (0,1-0,), dvs. en så liten mängd all den normalt inte delas upp och säljs vidare.Om det trots att mängden är ringa finns misstanke om att narkotikan skall säljasbör åtal ändå ske. Vidare framhålls att åtalsunderlåtelse i huvudsak börbegränsas till förseelser av förslagångskaraktär. Vidinnehav av narkotika av annan typ än som har nämnts -heroin, kokain,opium, morfinbas, morfin. LSD etc. - bör åtalsunderlåtelse meddelas endasl närmängden är närmasl försumbar. Om en åtalsunderlåtelse bedöms kunna bidra tillatt understödja ansträngningarna att ge narkotikamissbrukare erforderlig vård,kan emellertid enligt cirkuläret bedömningen bli generösare. Ipromemorian framhålls alt riksåklagarens cirkulär kan antas få storgenomslagskraft och även återverka pä tillämpningen av beslämmelserna omrapporteftergift. Man kan enligt promemorian utgå från att den praktiskaeffekten blir alt en betydande del av de brott för vilka tidigareåtalsunderlåtelse har meddelats i fortsättningen kommer all beivras medbötesstraff Enliglpromemorian kan det diskuteras i vad mån bötesstraff över huvud taget är enlämplig påföljd för den typ av brottslighet som del här gäller. Med den principsom Ugger till grund för kriminaliseringen - att varje oberättigat innehav avett narkotiskt preparat är straffbart - är del dock Prop.1980/81:76 201 enligtvad som anförs i promemorian inte möjligt att avstå från böter i straffskalanför de allra lindrigaste fallen. Många av de dömda saknar visserligen förmågaatt betala böterna. Som har påpekats i riksåklagarens cirkulär har emellertidbmket av främst cannabis numera spritt sig även lill mera socialt etableradegrupper. Även vid lillfällighelsbrott av ungdomar torde enligl promemorian ettbötesstraff kunna fylla en funktion som varningssignal. De nyarekommendationerna från riksåklagaren ger underlag för en praxis enligt vilkenhuvudprincipen blir att en straffrätlslig sanktion följer även på delindrigaste narkotikabrotten, något som mot bakgmnd av den allvarligautvecklingen på narkotikaområdet framstår som väsentligt från samhälletssynpunkt. Det är enligt promemorian angeläget alt tillämpningen i praktikenföljs med uppmärksamhet. 1 avvaktan på att erfarenheter har vunnits av de nyariktlinjernas återverkan på praxis förordas i promemorian f. n. ingen ändring inarkotikastrafflagen med syfte att begränsa tillämpningsområdet för böter. Förslaget i promemorianhar godtagits av samtliga instanser som var företrädda vid hearingen. Även jaganser att böter bör behållas som påföljd för de lindrigaste narkotikabrotten.Det är dock angeläget att tillämpningen i praktiken av riksåklagarens cirkulärföljs uppmärksamt. Det bör i detta sammanhang påpekas att praxis vidålalsunderlålelse i narkotikamål redan före cirkulärels tillkomst har skärptskraftigt, möjligen som ett resullal av debatten i denna fråga. Antaletåtalsunderiåtelser minskade sålunda tUl 1979 GfrBRÅ:s rapport : 3 s. 124). 2.3Åtgärder mot de allvarligaste brotten: höjning av straffmaximum? Straffetför grovt narkotikabrott är f. n. enligl 3 8 narkotikastrafflagen fängelse ilägst ett och högst . När fängelse ådöms som gemensamt slraff för flera brott,kan under vissa förulsätlningar straffet bestämmas lill fängelse (26kap. 2 § BrB). Straffskalan för grovlnarkotikabrott fick sin nuvarande utformning genom ändringar inarkotikastrafflagen, då maximistraffet höjdes från sex till lio år. Enligt deullalanden som gjordes i anslulning härtill var avsikten inte att åstadkomma engenerell skärpning av domstolarnas praxis. Den aktueUa lagändringen var avseddatt få effekl endasl belräffande den farligaste brottsligheten inom den kategoriav lagöverträdelser som lagtekniskt sett hörde hemma under rubrikennarkotikabrott (prop. 1972:67 s. 28). De erfarenheter som harvunnits av tillämpningen visar att straffskalans övre del förhållandevis sällanutnyttjas. Trots att maximistraffet är så högt som fängelse , erhöllunder endast 12, 11 resp. av den som dömdes till fängelse förgrovl narkotikabrott en påföljd fängelse eller mer. Fängelse i tvåår eller ådömdes under de angivna åren i 65, 70 resp. av defall där fängelse valdes som påföljd 1980/81:76 202 Del finns alltså inom den nuvarande straffskalans ram ettinte oväsentligt utrymme för straffskärpningar med sikte på samhälletsreaktioner mot de allvarligaste fallen. Omman vill åstadkomma en slraffskärpning, skulle en tänkbar åtgärd enliglpromemorian kunna vara all i överensslämmelse med vad som f. n. övervägs iNorge ytterligare höja maximistraffet för grovt narkotikabrott. För svensk delmolsvarar emellertid detla maximistraff redan nu del högstafängelsestraff påviss tid som enligt 26 kap. 1 8 BrB överhuvudtaget kan förekomma när fråga inleär om flera brott. Denna beslämmelse skulle naturligtvis i och för sig kunnaändras. Del synes emellertid enligl promemorian knappasl tänkbart all i såfall bestämma maximistraffet för grovl narkotikabrott exempelvis till tolveller utan att la upp frågan om maximistraffen för de andrabrott som har fängelse lio år i skalan, t.ex. dråp (3 kap. 28 BrB), våldtäkt(6 kap. 1 8) och grovl rän (8 kap. 68 BrB). Underlag saknas emellertid f.n. förde överväganden som därvid skulle bli aktuella och som fö. skulle föregripa denallmänna översyn av straffskalorna som f.n. utförs av fängdsestraffkommittén(Ju 1979:04). Härtill kommer enligl promemorian att en höjning av maximistraffetkan beräknas få endasl mycket begränsade praktiska effekter. 1 promemorian påpekasvidare all del i departementspromemorian (Ds Ju 1979:5) om internering harförts fram ell förslag som i vissa särskilda fall ger möjlighet all överskridaden straffskala som gäller för ett brott. Sisinämnda förslag innebär att endomstol under vissa förulsällningar skall kunna gå över den eljest gällandefängdseslraffskalan med , om någon som har dömts till fängelse på nyll begår ett broll och detla är straffbelagt med fängelse i mer . Även det högsta slraff som kan ådömas med slöd av 26 kap. 2 § fårenligl förslaget överskridas på angivet sätt. Det innebär att fängelse upp skall kunna ådömas i vissa fall. Härigenom tillgodoses enligtpromemorian del behov som kan föreligga av en vidare straffskala änden nuvarande för återfall i synnerligen grov narkofikabrottslighet. Medbeaktande härav föreslås i promemorian f. n. ingen höjning av maximistraffetför grovt narkotikabrott. Vidhearingen har denna inställning vunnit allmän anslutning. Ävenjag har den uppfattningen att maximistraffet för grovt narkotikabrott förnärvarande inte bör höjas. Som påpekats är bl. a. frågor om brotts straffmaximaföremål för utredning. Jag vill vidare erinra om all del förslag som chefen förjusfifiedepartementet nu lägger fram innebär all domstolarna får möjlighet attöverskrida straffskalan med vid återfall i särskill allvarligbrottslighet. 1980/81:76 203 2.4 Höjning av straffminimum för grovt narkotikabrott? Del stora flertalet av dem som döms för grovlnarkolikabrolt erhåller som tidigare påpekats i praktiken strafftider som rymsinom skalan för normalbrotlel trots att straffskalan för grovl narkotikabrottär ovanligt vid. ger enligt promemorian anledning att slälla frågan omden nuvarande utformningen av lagstiftningen har lett lill alt brotten i slörreutsträckning än som kan anses rimligl rubriceras som grova. Om detta är fallet,skulle nämligen utvecklingen på sikl kunna leda lill all benämningen grovlnarkotikabrott mister sitt värde som uttryck för brottets svårhetsgrad. Mot dennabakgrund ligger del enligt promemorian otvivelaktigt nära lill hands attöverväga en höjning av del minimislraff på fängelse dl år som f. n. ärföreskrivet för grovl narkolikabrolt och samlidigl se över de regler som nugäller för bedömningen av i vilka fall ett narkotikabrott skall anses somgrovt. Genom en höjning av minimistraffet till fängelse skulle enliglvad som anförs i promemorian brottels slraffvärde i förhållande lill annanallvariig kriminalitet klarare markeras. Del erinras om all minimistraffet förvåldtäkt är (6 kap. 1 8 BrB), för grovl rån (8 kap. 68 BrB) ochför grov mened (15 kap. I § BrB). Särskill nära lill hands ligger enjämförelse med de allmänfarliga brotten i 13 kap. BrB, som genomgående harmycket höga slraffminima i grova fall. T.ex. är minimistraffet för spridandeav gift eller smitta, när brottet är grovt, fängelse (13 kap. 7 8). Enliglpromemorian skulle en höjning av minimistraffet vidare sannolikt leda lill engenerell skärpning av påföljderna för de allvarligaste narkotikabrotten. Manbör inte underskatta den preventiva effekt som därmed skulle uppnås när detgäller den kategori av lagöverträdare som kalkylerar med ett tänkbart slraffnärmasl som en företagsmässig riskfaktor. I blickpunkten kommer här framförallt den grupp brottslingar som, ofta utan att själva vara beroende avnarkotika, hänsynslöst utnyttjar andras okunnig-hel eller beroende i enhantering som är mer eller mindre yrkesmässig och dikterad av vinstintresse. Vidövervägande av frågan om del gällande minimistraffet för grovl narkotikabrottär lämpligl avvägt måste enligt promemorian också beaklas konsekvenserna avnuvarande praxis i fråga om villkoriig frigivning. Enligl gällande praxis skeren särbehandling av den kategori lagöverträdare som har dömls till fängelse i tvåär eller mer för "grov narkotikabrottslighet eller i övrigl för grovabrott som utgör led i yrkesmässigt eller pä annat sätt i organiserade formerbedriven kriminell verksamhei, ofta med internationell anknytning". Dedömda som anses hänförliga lill denna kategori beviljas villkorlig frigivningsenare än andra med samma strafftider. Denna särbehandling sker utan någotuttryckligt slöd i lag men grundar sig på uttalanden av stalsmaklerna. I departementspromemorian om internering har föreslagitsall denna 1980/81:76 204 Om nuvarande straffmätningspraxis i narkotikamål behålls skulleförslagel komma att medföra en faktisk strafflindring för vissa kategoriernarkotikabrotlslingar. Del nya syslemel förutsätter därför att man samtidigtåsladkommer en skärpning av straffen för de grövsta narkotikabrotten. Enhöjning av straffminimum för grovl narkotikabrott skulle enliglnarkotikapromemorian öppna vägen för en övergång till ett mera ändamålsenligtsystem i fråga om villkorlig frigivning. Ävenvid en ändring av praxis i fråga om villkorlig frigivning skulle enliglnarkolikapromemorian en höjning av minimistraffet för grovt narkotikabrottfrån ett till leda till en ökning av de faktiska strafftiderna, om dengenomförs med bibehållande av nuvarande praxis i fråga om brotts-mbriceringen.Denna konsekvens är enligl promemorian hell befogad när det gäller den grupplagöverträdare som hänsynslöst utnyttjar andras nyfikenhet, okunnighet ellerberoende. En slor del av dem som döms för grova narkotikabrott utgörsemellertid av narkotikaberoende missbrukare ofta ungdomar - som överlåtereller medverkar till överlåtelse av narkotika med del huvudsakliga syftet attfinansiera sitl eget missbruk och sitt uppehälle i övrigt. En höjning avstraffsatserna bör enligl promemorian inte genomföras på ett sådant sätt attdetta klientel får genomsnittligt sett längre strafftider än f n. Enligt 3 8narkotikastrafflagen gäller f.n. alt domstolen, när den skall bedöma om ellnarkotikabrott är att anse som grovt, särskill skall beakta om del har utgjortett led i en verksamhet som har bedrivits i en slörre omfattning elleryrkesmässigt, avsett en särskill stor mängd narkotika -eller annars har varitav särskilt farlig art. I praktiken är del otvivelaktigt så att den mängdnarkotika som brottet har avsett ofta blir del avgörande vid bedömningen. Manbmkar i praxis räkna med att gränsen mellan normalbrolt och grovl brott gårvid ell kg då del gäller cannabis, då det gäller centralstimulantiaeller då det gäller heroin. Självfallet varierar praxis, ochdomstolarna fäster avseende också vid en rad andra omständigheter såsomexempelvis den tilltalades egel narkotikaberoende, antalet överlåtelser, omspridningen sketl bland ungdom och vinningens storlek. I synnerhet beträffandecannabisharts lär det dock i praktiken förhållandevis sällan förekomma attnågon annan faktor än mängden narkotika blir utslagsgivande vid bedömningen avrubriceringsfrågan, även om givetvis andra faktorer som exempelvis de nyssnämnda kan få stor belydelse för påföljdsval och slraffmätning. Dekonstateranden som sålunda görs i promemorian har sedermera i huvudsakbekräftats i BRÅ:s rapport (1980:3) Brottsutvecklingen, lägesrapport , däräven domar har analyserals. Omminimistraffet för grovt narkotikabrott höjs från dl till , talar enligtpromemorian starka skäl för alt man söker åstadkomma en ändring av dekriterier som bildar underlag för bedömningen om dt brott skall anses som grovleller inte. Annars riskerar man alt höjningen drabbar alltför onyanserat. Prop.1980/81:76 205 Genomen sådan ändring skulle man enligt promemorian också tillgodose intresset avalt reservera rubriceringen grovt broll för den svårastenarkotikabrottsligheten. Vad som då närmasl kan ifrågasättas är enligtpromemorian om man inle bör gå ifrån nuvarande tillämpning i vad den innebäratt mängden narkotika i så slor utsträckning är del utslagsgivande kriteriet. 1ställd skulle graden av hänsynslöshet i gärningsmannens förfarande tillmätasökad vikt", varvid särskill avseende skulle kunna fastas vid sådanafaktorer som att det aktuella preparatet är särskill farligt och att fråga harvarit om systematiskt bedriven överlåtelse lill skolelever eller annan ungdomeller till intagna på anstalter. Stor belydelse skulle naluriiglvis i så fallockså tillmätas dd förhållandet att brottet har begåtts av någon som inte självär narkotikaberoende och med det främsta syflel alt tjäna pengar. Eftersom sådanaomständigheier som framgåll beaklas , särskilt vid straffmälningen,skulle detta inle innebära något egentligt nyll inslag i bedömningen utanendast en förskjutning i de olika kriteriernas inbördes betydelse förrubriceringsfrågan. Molen sådan lösning kan enligt promemorian framför allt två invändningar riktas.Den ena kan uttryckas på det sättet all den som i slor skala tar befallning mednarkotika begår ett brott som - oavsell hans egentliga motiv ofta leder omfattande missbruksspridning med åtföljande personligt lidande för ettstort antal människor. Samhällsfarlighden hos brollet kan sålunda sägas vara ihuvudsak detsamma oavsett sådana omständigheter som gärningsmannens syfle medbrottet och hans egen missbrukssituation. Denandra huvudinvändningen mot att ge mängden narkotika mindre avgörande betydelsesom kriterium vid rubriceringsfrågans bedömning är att del skulle kunna geupphov till en ojämn praxis. Mängden är en objektiv omständighet som ärbetydligt lättare att bevisa än kvalitativa kriterier såsom hänsynslöstutnyttjande av andras okunnighet, nyfikenhet eller beroende i renlvinningssyfte. Dessasynpunkter är enligt promemorian i hög grad beaktansvärda. Med hänsyn lillnarkofikabrottens samhällsfarlighd måste en sträng praxis även i fortsättningentillämpas både i fråga om val av påföljd och när det gäller straffmälningen såsnarl brottet har gällt en kvantitet narkofika som inte kan betecknas somobetydlig. Det synes inle kunna ifrågasättas annat än alt vissa schabloner ipraktiken skall kunna användas som utgångspunkt för bedömningen då frågan är omålalsunderlålelse skall meddelas eller om en gärning skall bedömas somnarkolikaförsedse eller narkotikabrott. Situationen är emellertid enligt vadsom anförs i promemorian delvis en annan när det gäller om brottet skallhänföras lill den grövsta kategorin narkotikabrott för vilken fängelseingår i straffskalan. Det kan med fog göras gäUande att detta ställningstagandei högre grad än i de mera mtinbetonade fallen bör ske under hänsynstagande tillsamtliga omständigheter.