prop · G40376 · 1980-12-31 00:00:00 — Isamband med beslul om villkorlig frigivning kan meddelas vissa föreskrifter somden frigivne har all iaktta . Vid misskötsamhet kan varningtilldelas honom eller den villkorliga friheten förklaras förverkad. Döms denfrigivne lill fängelse för nya brott och förklarar domstolen den villkorligtmedgivna friheten eller del av den förverkad läggs strafftiderna samman, ochtiderna då villkorlig frigivning åter får ske beräknas pä grundval av densammanlagda strafftiden. praxis innebär all intagnamed långa straff i regel erhåller villkorlig frigivning innan två tredjedelarav strafftiden har avtjänats i anstalt (halvtidsfrigivning). Med långa straffavses i delta sammanhang i princip strafftider och ellermera. För del unga klientelet till vilkel i regel räknas dem som ännu inlefyllt vid liden för brottets begående - anses dock redan en strafftid påett år och eller mera som lång i denna mening. Samma principlillämpas ocksä i allmänhet för fängelsedömda i femlioårsåldern eller äldre. 1fråga om dömda med strafftider slrax under dem som normalt föranlederhalvtidsfrigivning tillämpar nämnden en praxis som syftar lill all hindraorättvisor i förhållande till de halvlidsfrigivna. Belräffande vissa kategorier intagna lillämpas inte nuredovisad praxis. Del gäller sådana intagna som har dömls till fängelse för "grov narkofikabrottslighet eller i övrigt för grova brott somutgör led i yrkesmässigt bedriven kriminell verksamhei, ofta medinlernalionell anknytning". Ordalagen är hämtade från prop. 1972:67 medförslag lill åigärder mol narkotikamissbruket. Enligl beslul pågrund av denna proposilion iakttar kriminalvårdsnämnden största återhållsamhetvid hälftenfrigivning av personer som tillhör nu beskrivna klientel. Tilldelta har i praxis förts, förutom sådana som har blivit dömda för grovnarkotikabrotlslighel, bl.a. personer med anknytning lill internationellaligor som ägnar sig åt växelbedrägerier, pälsslölder eller bankrån. 1 en departementspromemoria (Ds Ju 1979:5) PM ominternering föreslås att den särbehandling som har beskrivits upphör isamband med alt interneringspåföljden avskaffas. Motiveringen härför är framföralll alt det bedöms som otillfredsställande från principiell synpunkl allbeslulen i Prop.1980/81:76 228 deärenden som det här är fråga om regelmässigt grundas på faktorer som varitkända redan av domstolen och som således kunnal beaklas vid straffmätningen. Underremissbehandlingen har promemorieförslaget i denna del fått dl blandatmottagande. De förslag som har presenterats i departementspromemorian övervägsf. n. inom justiliedeparlemenlet. (RB) innehåller regler om användning av tvångsmedel under förundersökning.Beslämmelserna kännetecknas allmänt av en strävan att begränsa användningen avtvångsmedel till fall då misstanke om mera allvarlig brotlslighel föreligger. 127 kap. finns bestämmelser om bl.a. beslag och telefonavlyssning. EnUgt 27 kap.2§ andra punkten RB krävs för beslag av vissa skriftliga meddelanden all del ärfråga om brott för vilket ej är stadgal lindrigare straffan fängelse i två år.1 27 kap. 98 RB finns bestämmelser som ger en domstol möjlighet alt förordna omkvarhållande av postförsåndelse m. m. Enligl27 kap. 16 8 RB fär en domstol lämna tillstånd lill telefonavlyssning närnågon kan skäligen misstänkas för brott för vilket inte är stadgal lindrigarestraff än fängelse . Som förulsätlning gäller dessutom att åtgärdenskall vara av synnerlig vikt för utredningen. Beslutet får avse samtal till ochfrån telefonapparat som innehas av den misstänkte eller eljest kan antas kommaall begagnas av honom. Tillståndtill telefonavlyssning skall gälla viss lid, högsl , frän den dag dätillståndet delgavs telefonanstaltens föreståndare. Enligtlagen (1969:36) om telefonavlyssning vid förundersökning angående grovtnarkotikabrott m.m. skall 27 kap. 16§ RB tillämpas vid förundersökning angåendegrovt narkotikabrott eller grov varusmuggling, om smugglingen gällt narkofikasom avses i narkotikaförordningen (1962:704), trots alt del för brottet ärstadgat lindrigare straffan fängelse . Giltighetstiden för tillståndtill avlyssning får bestämmas till högsl en månad. Lagen är tidsbegränsad ochhar senast erhållit fortsatt giltighet till utgången av (prop.1979/80:49, JuU 16, rskr 92). År1978 har en kommitté tillkallats med uppdrag att se över tvångsmedelsregleringenvid fömndersökning i brottmål m. m. Kommittén, som har antagit namnet tvångsmedelskommittén(Ju 1978:06), skall enligl sina direktiv (Dir 1978:57) bl. a. söka utarbeta enpermanent reglering som ersätter lag liksom den särskilda lag(1952:98) om tvångsmedel i vissa brottmål som gäller i fråga om brott motrikets säkerhet. Underår 1978 beviljades med stöd av lag avlyssning i 102 fall. Denna siffraär lägre än molsvarande siffra för men är betydligt högre än under årendessförinnan. Ökningen av antalel avlyssningar iförhållande lill föregående år beror framför alll pä den intensifiering avnarkotikabekämpningen som inträtt sedan de särskilda narkotikarotlarna hospolisen började inrättas /77. Prop.1980/81:76 229 124 kap. RB ges regler om när häktning och anhållande får ske. Av särskiltiniresse i sammanhanget är bestämmelserna i I §. Där föreskrivs sålunda bl.a.att den som är på sannolika skäl misstänkt för brott, för vilket är stadgatfängelse eller däröver, får häktas, om del n ed hänsyn lill brottetsbeskaffenhet, den misstänktes förhållande eller annan omständighet skäligen kanbefaras, att han avviker eller annorledes undandrager sig lagföring ellerstraff eller genom undanröjande av bevis eller på annat sätt försvårar sakensutredning, eller ock anledning förekommer, alt han fortsätter sin brottsligaverksamhet. Är för brottet inte föreskrivet lindrigare straff än fängelse i tvåår, skall häktning ske, om det inte är uppenbart, att anledning därtill saknas. Reglerom ålalsunderlålelse finns bl.a. i 20 kap. 7 8 (RB). Avsärskilt intresse är här stadgandet i första styckei punkt 1 som föreskriveratt åklagare får besluta att inle tala å brott om dd kan antas att i händelseav lagföring annan påföljd än böter inle skulle komma all ådömas och denmisstänktes lagföring inte finns påkallad ur allmän synpunkt. Riksåklagaren har åren1968, 1969, 1971 och 1972 utfärdat cirkulär angående tillämpningen avbeslämmelserna om åtalsunderiåtelser såvitt gäller narkotikabrott (C 43, C 56,C 67 och C 74). En redogörelse för innehållet i cirkulären har lämnats ijustitieulskotlets betänkande JuU 1978/79:4. Ijanuari 1980 harriksåklagaren utfärdat ell nytt cirkulär som gäller vissa frågor rörandehandläggningen av narkotikamål (RÅC 1:94). Beträffande åtalsunderlåtelse vidnarkotikabrotlslighel konstaterar riksåklagaren i cirkuläret alt erfarenhetenhar påvisat vissa olägenheter med den praxis vid åtalsunderiåtelser som harutvecklats i enlighel med de riktlinjer som har angetts i tidigare cirkulär.Sålunda har del enligt riksåklagaren visat sig alt svårigheter kan föreligganär det gäller att komma till rätta med detaljförsäljningen av narkotika,eftersom langarna ofta vid försäljningen inle för med sig större mängd narkotikaän vad som kan uppfattas som en missbrukares behov för egel bruk. Vidare haranvändandet av främsi cannabispreparat spritt sig till nya grupper.Riksåklagaren anför alt del sålunda förekommer missbmk i viss utsträckningäven bland socialt etablerade vuxna personer som anlingen har använtnarkotika eller nu debuterar som missbmkare och för vilka ett bötesstraff kanvara lämpligl från både individualpreventiv och allmänpreventiv synpunkt. Denutveckling som enligl del sagda har kunnal iakttas synes riksåklagaren i vissmån kunna motverkas genom en mera restriktiv praxis för ålalsunderlålelse. Molbakgrund av det anförda har riksåklagaren ansett del erforderligt att 1980/81:76 230 på grund av förarbetena till narkotikastrafflagen och 20kap. 7 8 första slyckel i RB ompröva rekommendationerna angående tillämpningenav åtalsunderlåtelse med slöd av nämnda lagrum. Han har därvid stannat för altförorda en begränsning av sådan åtalsunderlåtelse lill fall som avser endastinnehav för egel bruk av vad som uppgår lill eller svarar mot högsl en rökbil(0,) cannabisharts eller en dos (0,1-0,) centralstimulantiautom kokain, dvs. en så liten mängd narkotika all den normall inte uppdelasytteriigare och vidareförsäljs. Med hänsyn lill bl. a. svårigheterna alt i ddenstaka fallet bedöma denna kvantitets storlek förordar riksåklagaren åtal itveksamma fall. Ger således omständigheterna skäl till antagande att innehavdtrols den ringa mängden inle är för egel bruk bör sålunda enligt riksåklagarenåtalsunderiåldse inte meddelas. Riksåklagaren framhåller vidare att i konsekvens med delanförda åtal inte heller bör underlåtas mot den missbrukare som påträffas medell innehav av narkotika som motsvararen viss lids egen förbrukning. Av slorvikt är enligl riksåklagaren också all åtalsunderlåtelse enligt 20 kap. 7 8första slyckel 1 RB i huvudsak begränsas lill förseelser av förslagångskaraktär.Enligl riksåklagaren är del därför angelägel all man, då fråga omåtalsunderiåldse kommer upp, i tillgängliga register kontrollerar huruvida dom,strafföreläggande eller åtalsunderiåldse har meddelats. Vad gäller olovligt innehav av snabbi och kraftigtberoendeframkallande narkotika såsom främst heroin och kokain men även opium,morfmbas och morfin bör enligt riksåklagaren ålalsunderlålelse enligl 20 kap.7§ första styckei RB inte förekomma annat än i fall då del rör sig om innehavav mängder som är närmast försumbara. Likartad bedömning bör gälla i fräga ominnehav av till sina verkningar på annat säll särskilt farliga hallucinogenersåsom LSD och därmed jämföriiga ämnen. Riksåklagaren framhåller härtill att vidöveriålelse eller innehav i överiåtdsesyfte av nu berörda ämnenålalsunderlålelse över huvud laget inle bör komma i fråga. Riksåklagaren anför vidare i cirkuläret all det vidtillämpningen av det sagda bör beaklas att del från rehabiliteringssynpunkl ärönskvärt all undvika att de personer som har beträtts med innehav av mindremängd narkotika för egel bruk onödigtvis blir stämplade som tillhörandekategorin narkotikabrotlslingar. En möjlighel härtill är enligl riksåklagarenatt använda strafföreläggande för narkolikaförsedse. 5 överväganden angående straffskalan förnarkotikabrott m. m. Genom införande av narkotikastrafflagen höjdesmaximistraffet för brott mol narkolikabestämmdserna från fängelse lillfängelse . Minimistraffet för grovt narkotikabrott blev fängelse sexmånader. I propositionen (prop. 1968:7) berörde departementschefenfrågan om Prop.1980/81:76 231 vård eller slraff för narkotikamissbrukare och anslöt sigdärvid lill eu uttalande av den tillsalla narkomanvårdskommittén (SOU1967:41) alt konlrollorganisationens verksamhet måsle ulformas så all den ejmotverkar ulan understöder samhällets ansträngningar alt erbjuda vård ätvårdbehövande missbrukare. Departementschefen anförde vidare: Såvitt ankommer på domstolarna och andra rättsvärdandemyndigheter torde det efter införande erbjudas stora möjligheteratt i det enskilda fallet anpassa påföljden efter del föreliggande vårdbehovet.Domstolarna har ju genom fått ökande möjligheter alt i ställetför all döma lill straff överlämna den dömde lill olika former av värd. Jagvill här erinra om att till ledning för domstolarnas val mellan olika påföljdervissa allmänna riktlinjer lämnas i 1 kap. 7 8 BrB. Liksom när del gäller varjeannan brottslighet får domstolarna därför även vid beslämmande av påföljd förnarkotikabrottsligheten beakta hela del komplex av fakta som föreligger lillbedömande. Hit hör brottets samhällsfarlighd, omständigheterna vid och kringbrollel, gärningsmannens avsikl med brottet, gärningsmannens personligaförhållanden m.m. I vissa fall kan dessulom lämplig vård anordnas även ulan lagföringinför domstol. Så kan ske med tillämpning av reglerna om åklagares rält allbesluta all icke tala å brott. Sådana regler finns bl. a. i 20 kap. 78 RB ochbeträffande unga lagöverträdare i 1 § lagen med särskilda bestämmelser om ungalagöverträdare. Som framgär av kommitténs redovisning tillämpas f. n.möjligheten all besluta all inte åtala för brott i slor utsträckning på dem somgjort sig skyldiga lill olaga innehav av narkotika. Del är inte min avsikt attde straffskärpningar jag kommer att föreslå skall föranleda någon ändring idenna praxis. Belräffande narkotikamissbrukare lorde i betydligt slörreutsträckning än vad som generellt sell gäller vid andra former av brotlslighelvara befogal all utnyttja de särskilda hjälp- och vårdåtgärder som slår lillbuds. Syflel med samhällels åtgärder skall i första hand vara alt hjälpa ochbota, inle all straffa. Särskilt viktigt är della med avseende på dd ungaklientelet. Del är alltså inle avsett att straffskärpningar skall fåminska möjlighelerna för den illegala hanteringens offer all erhållaerforderlig vård. När delgäller valet av påföljd bör hänsyn las till den omständigheten alt en personinnehaft medlen för egel bruk. Frågan kompliceras av del icke ovanligaförhållandet att samma person kan inneha narkofika såväl för egel bruk som förall överlåta den till andra, främsi för att därigenom bli i stånd att självfortsätta sitl missbruk. 1 sådana fall får det ankomma på de rättsvärdandemyndigheterna att med beaktande av samtliga omständigheter bestämma den ivarje särskill fall lämpligaste påföljden. Innehav avnarkotika bör även tas med bland de broll som kan bedömas som grova. Ansvar förgrovt brott bör anses föreligga huvudsakligen i sådana fall då innehavet utgörled i en verksamhet som har lill syfle all överlåta eller smuggla narkotika. beslöts att straffsatserna för grovtnarkotikabrott och för grov varusmuggling avseende narkotika skulle höjas tillfängelse i lägsl ell och högsl (prop. 1969:13, 2LU 1969:7). Ipropositionen (s. 9) underströk departementschefen att straffskärpningen varavsedd alt bereda domstolarna ytterligare ulrymnie för alt döma ut avsevärdaslraff främsi för dem som i stor skala för egen utnyttjar andrasokunnighet, nyfikenhet 1980/81:76 232 ellerberoende av narkotiska medel. borde enligt departementschefen gällavad som uttalats i prop. 1968:7 om att kontrollorganens verksamhet måsteutformas så att den inte molverkar utan understöder samhällets ansträngningaratt erbjuda vård åt vårdbehövande missbmkare. Åtalspraxis beträffande personersom gjort sig skyldiga till narkolikabrolt borde också i fortsättningen följade riktlinjer som drogs upp i prop. I andra lagutskottets utlåtandeunderströks att strävan efter likartad lagstiftning i de nordiska ländernavarit av betydelse för utskottets bedömning av lämpUgt straffmaximum. Ulvecklingenav straffsatserna i och i i övrigt utgjorde enligtuttalanden i prop. 1972:67 mofiv även för den höjning av straffmaximum förgrovt narkotikabrott och vamsmuggling avseende narkotika till sombeslöts . 1propositionen (s. 28) uttalade föredragande statsrådet vidare alt han inte sågnågot behov av en allmän höjning av straffsatserna för narkotikabrott av olikagrader och inle heller fann det önskvärt med en generell skärpning avdomstolarnas praxis. Den aktuella lagändringen var avsedd att få effekt endastbelräffande den farligaste brottsligheten inom den kategori av förbrytelser somlagtekniskt hörde hemma under mbriken grovt narkotikabrott. Liknandesynpunkter anfördes i lagstiftningsärendet av justilieutskotlel (JuU 1972: 14)som bl.a. med anledning av en motion med yrkande om avslag på propositionenuttalade: Argumenteringen-- imotionen---- ger utskottet anledning all ---- understrykaatt den föreslagna straffskärpningen endast är avsedd attträffa den speciella grova brottslighet, präglad av förslagenhet ochhänsynslöshet, som förövas av personer vilka i slor skala för egen vinningsskull utnyttjar andras okunnighet, nyfikenhet eller beroende av narkotiskamedel. Smålangarna som mer tillfälligtvis, ofta för att finansiera ett egelmissbmk, tar befattning med narkotika berörs över huvud lagd inle avpropositionens förslag, även om deras brottslighet skulle rubriceras som grov.Den nya strafflatituden får i själva verket betydelse i ett mycket begränsaiantal fall. Till belysning härav vill utskottet nämna att antalet personer somunder tiden den 30 juni 1971 dömdes till fängelse i minst tvåår för grovt narkotikabrott eller grov narkotikasmuggling - enbart eller iförening med andra brott - uppgick till 153. Medanledning av en motion med yrkande om högre minimistraff för grovlnarkotikabrott uttalade utskottet att det för att undvika all lagstiftningenfick effekl för annan än den avsedda kategorin förbrytelser var angeläget attnedre gränsen i straffskalan förblev oförändrad. Utskottetframhöll vidare att straffhöjningen självfallet inte fick uppfattas som att dekriminalpolitiska åtgärderna borde prioriteras i kampen mot narkotikan. Enligtutskottels mening var verksamma insatser på vårdsidan oundgängligen nödvändigaom narkotikaproblemet skulle kunna lösas; kriminalpolitiska åtgärder kundeendast i begränsad utsträckning bidra härtill. 1980/81:76 233 1en motion till 1976/begärdes en utredning angåendenarkotikastrafflagens tillämpning. Enligt motionärerna var domstolarnasbedömning av narkotikabrottsligheten onyanserad och hård, och de ansåg atttillämpningen inte hade kommit alt präglas av de principer som lagstiftarnahade ställt upp. Motionärerna påpekade bl. a. att det I969i dåstraffminimum höjdes till fängelse , i betydande utsträckning hadeförekommit att de som dömdes för grovt narkotikabrott fick skyddslillsyn menatt höjningen hade inneburit att domstolarnas möjlighet att döma till dennapåföljd hade begränsats till fall då synnerliga skäl föreligger (jfr avsnitt4.3). JuUavstyrkte i sitt av antagna belänkande (JuU 1977/78:4) bifall till motionen.Det genom en omfattande remissbehandling förebragta materialet gav enligtutskottels mening inle belägg för att rättstillämpningen utvecklats i stridmol lagstiftningens syfte. Ulskoltel fann inle heller anledning att överväga enändring av straffminimum för grovl narkotikabrott. Underinnevarande har i flera motioner påyrkats skärpta straffrättsligaåtgärder mot narkolikabrolt (mol. 1978/79: 1169, 1181, 2106 saml 1979/80:118,1860 och 1861). Justilieulskottel har i siU betänkande med anledning avmotionerna (JuU 1979/80:25) uttalat tveksamhet inför tan- kärna på att genomföra engenerell slraffskärpning för alla kategorier narkotikabrott och på att hell tabort böter ur straffskalan för normalbrolt. Enligt utskottet saknas också från kriminalpolitisksynpunkl skäl till en höjning av maximistraffet för grovt brott. Vad gällerminimistraffet för grovl brott har majoriteten inom utskottet avstått från attgöra nägot uttalande i avvaktan pä de överväganden som f. n. pågår inomregeringskansliet. En minoritet inom utskottet har förklarat sig utgå från attockså straffsatserna för övriga här akluella brott måste övervägas. Enliglminoriteten bör även bötesstraffets effekt och lämplighet för den kategori lagöverträdaresom det här är fråga om prövas vid de överväganden om en höjning avstraffminimum för grovt narkolikabrolt och grov varusmuggling som pågår iregeringskansliet. har godtagit belänkandel i enlighet medmajoritetens ståndpunkt (prot. 1979/80:110). 6 Praxis i fråga om påföljdsval och slraffmätning Praxisi fråga om påföljdsval vid narkotikabrottslighet belysesav tabellerna 2a, 2b och 2c som grundas på rättssta- ti-stisk årsbok utgiven avstatistiska centralbyrån (SCB). Uppgifternaavser samtliga fällande domar (inkl. strafförelägganden) ,innefattande olaga befattning med narkotika, alltså såväl domar avseende enbarlnarkotikabrott som domar avseende narkotikabrott jämte annan brottslighet. Prop.1980/81:76 234 Tabell 2 a. Påföljder för brott mot narkotikastrafflagen Tabell 2 b. Påföljder för narkotikabroU (1 §) Tabell 2 c. Påföljder för grovt narkotikabroU (3§) Ävenuppgifterna i tabell 3 är hämtade från rätlsslalistisk årsbok för åren1976-1979. Tabellen upptar nyintagna i av fängelsestraffför grovt narkotikabrott. Nyintagna i fängelsestraff för grovt narkotikabrott Nyintagna 203 280 217 Tabell4 innehåller antalet dömda till fängelse där huvudbrotld är narkotikabrottunder ställt i relation lill strafftidens längd. Siffrorna ärtagna från SCB:s officiella statistik. 1980/81:76 235 Antalet dömda till fängelse där huvudbrottet ärnarkotikabrott 1 § (narkotika- 3 § (grovt dito) ' siffror har studerats i detalj. Det framkomdärvid att av de 155 personer som dömts till fängelse för grovt narkotikabrott hade fått fängelseoch övriga . Av intresse i sammanhanget är att få en uppfallning om hurgränsen mellan narkotikabrott och grovl narkotikabrott dras i praxis. I en /78 inom åklagarmyndigheten i Slockholm upprättad promemoriahar i detla hänseende konstaterats bl.a. all innehav av ca ett kg cannabishartseller inemot två hg centralstimulantia i allmänhet bedöms som grovl brott.Belräffande heroin fanns enligl promemorian vid den aktuella tiden ingen säkerpraxis. I en analys av SCB:s statistik över 1975 och narkotikadomarsom brottsförebyggande rådet (BRÅ) redovisade i remissyttrande lill riksdagensjuslilieutskotl (JuU 1977/78:4 s. 11) konstaterades likaledes alt del för attinnehav av cannabis skall bedömas som grovt brott krävs ca ett kg. Såvittgäller centralstimulantia krävs enligt denna analys ochbelräffande opiater . Här kan också hänvisas lill den av domslolsverkel år 1979uigivna 1980/81:76 236 publikationen"Redovisning av påföljdsseminarium för domare ", där ettföredrag i ämnet av chefsrådmannen vid . uppger (s. 70) alt befattning med ca ett kg cannabisharts,1,5-2 hg cenlralslimulantia och heroin bmkar medföra alt brottetbedöms som grovl och att straffet bestäms till fängelse ell år. Numerahar SCB bearbetat även statistiken över 1977 och domar. När det gällerfrågan vid vilka mängder narkotika ett broll bedöms som grovt framgår avredovisningen all praxis är i slort sett oförändrad i förhållande till de tvååren närmast . Särskilt påtaglig är fortfarande gränsen vid ett kgnär fråga är om brott som avser cannabisharts. Endast i några enstaka fall harsålunda befallning med cannabisharts i en kvantitet över ett kg bedömts somnormalbrolt, medan antalet normalbrolt där innehavet utgjort 500 gram-ett kgär förhållandevis slorl. Även de övriga gränser som BRÅ pekade på i sittovannämnda remissyttrande är i huvudsak desamma. 7Bestämmelser om straff för narkotikabrott i andra nordiska länder Densom i strid mot bestämmelserna om "euforiserande medel" överlåtersådant medel lill ett större antal personer eller mot betydande vederlag ellerunder andra försvårande omständigheter kan straffas med fängelse i upp till sexår (191 8 första stycket borgerlig slraffdov). Är del fråga om en betydandemängd särskill farligt eller skadligt medel, eller har överlåtelsen av sådantmedel i övrigt haft en särskill farlig karaktär kan påföljden stiga tillfängelse . På samma sätt straffas enligt andra stycket i 191 § den somi strid mol lagstiftningen om euforiserande medel inför, utför, köper,levererar, mottar, framställer, tillverkar eller innehar sådana medel meduppsåt att överföra dem på sätt som sägs i första stycket. Införsel,utförsel, överlåtelse, tillverkning, innehav m.m. av narkotika är ocksåstraffbelagt i lagen nr 391 om euforiserande medel. Påföljdenär böter, haefle eller fängelse i högsl . Enligt2§ narkotikalagen döms den för narkotikabrott tillfängelse i högst eller böter som olovligen tillverkar eller låtertillverka, transporterar, utbjuder lill salu, köper, säljer, förmedlar eller påannat säll distribuerar narkofika eller gör försök därtill eller också inneharnarkotika eller använder sådant eller överlåter läkarrecept eller annanhandling som berättigar till erhållande av narkotika. 1980/81:76 237