prop · G4031 · 1980-12-31 00:00:00 — Jag vill för egen del först erinra om att deskadliga verkningar som avskiljande kan få för ungdomar numera är allmänterkända. I den mån sådana åtgärder aktualiseras beträffande yngrelagöverträdare kräver detta självfallet särskilda överväganden. Somsocialstyrelsen också påpekar torde man dock inte kunna utesluta att det -exempelvis vid berusning -kan vara nödvändigt att avskilja även en unglagöverträdare från övriga intagna . Uppenbart är att denintagnes ålder aUtid måste beaktas när fråga uppkommer om isolering oavsettvilken gmnd det är fråga om och att långvariga avskiljanden endast i extremfallkan vara försvarliga när det är fråga om unga personer. Jag anser emellertidinte tillräckliga skäl föreligga för att införa något uttryckligt förbud ilagen mot att avskilja intagna under en viss ålder. De rättssäkerhetsgarantiersom finns inbyggda i förfarandet utgör enligt min mening ett tillräckligt skyddmot åtgärder som ter sig olämpliga från den synpunkt som har angetts . Jag övergår nu till att behandla de särskildalagstiftningsfrågor som har aktualiserats genom utredningens betänkande. I 17 § KvaL finns bestämmelser om gemensamhet underarbete och fritid. I paragrafen föreskrivs att en intagen skall arbetatiUsammans med andra intagna om inte annat följer av lagen eller av arbetets särskildabeskaffenhet. Denna föreskrift anses i princip också reglera frågan omgemensamhet för en intagen som bedriver studier under arbetstid. På fritidenfår en intagen i den utsträckning han önskar det vistas tillsammans med andraintagna, om annat inte följer av lagen. Gemensamheten under fritid mellanintagna i sluten anstalt får dock inskränkas om det är oundgängligen påkallatmed hänsyn till förhållandena på anstalten. Bestämmelserna om gemensamhetunder fritid anses också reglera förhållandet för sjukskrivna och pensionärer,vilka inte har arbetsplikt. Någon uttrycklig bestämmelse om att de intagna fårhållas avskilda från varandra finns inte i lagen. Enligtkriminalvårdsstyrelsens föreskrifter i anslutning till lagstiftningen omkriminalvård i anstalt (cirk. nr 1/ 1974, det s. k. vårdcirkuläret) tillämpasdock den ordningen att dörrarna till bostadsrummen i en sluten anstalt låseskl. 20.00, om inte styrelsen har Prop.1980/81:1 13 beslutatannorlunda för en viss anstalt. Vid en öppen anstalt bestämmer styresmannen dentidpunkt vid dagens slut efter vilken de intagna skall vistas i sina bostadsmm. Utredningenhar inte föreslagit någon annan ändring i 17 § KvaL än ett fillägg om attintagna i sluten anstalt får hållas avskilda från varandra nattetid.Utredningen har motiverat detta förslag med att lagens huvudprincip bör varaatt de intagna skall vistas i gemensamhet och att avsteg från denna princip börfå göras endast med stöd av en uttrycklig bestämmelse i lagen. Ilikhet med utredningen och remissinstanserna anser jag att det lämpligen börkomma till klart uttryck i lagtexten att de intagna får hållas avskilda frånvarandra efter dagens slut. Som hovrätten för har påpekat vid remissbehandlingenkan en bestämmelse härom inte begränsas till att avse slutna anstalter. Ävenpä öppna anstalter bör de dömda nämligen liksom nu kunna hållas avskilda frånvarandra , låt vara att dörtarna till bostadsrummen på sådanaanstalter också i fortsättningen bör vara olåsta. Någon ändring av dennaordning har f. ö. inte åsyftats av utredningen. Somriksåklagaren () har påpekat vid remissbehandlingen täcker det av utredningenvalda uttrycket "" knappast en så tidig del av dygnet som dendå bostadsmmmen f. n. låses vid flertalet slutna anstalter. Med hänsyn härtillbör en föreskrift i ämnet ges den avfattningen att de intagna får hållasavskilda från varandra i anslutning tUl dygnsvilan. En senareläggning avinlåsningstiden vid de slutna anstalterna framstår som en angelägen reform menkan inte genomföras f. n. (jfr prop. 1979/80: 100 bn.5s. 81,JuU 1979/80: 34 s.10). Ienlighet med vad som har anförts nu förordar jag att 17 § KvaL kompletteras medett nytt tredje stycke där det anges att de intagna får hållas avskilda frånvarandra i anslutning till dygnsvilan. Jag vill i likhet med utredningenunderstryka att denna bestämmelse självfallet inte får uppfattas så att denutgör något hinder mot att intagna genom s. k. samsittning bereds möjlighettill ett visst begränsat umgänge under kvällstid när detta från personalmässigaoch andra synpunkter bedöms som möjligt. Tvärtom bör sådana ätgärder för attmotverka de negativa verkningarna av isoleringen uppmuntras. har under remissbehandlingenuttalat att den grundläggande principen om gemensamhet under arbetstid börgälla oavsett om den intagne faktiskt arbetar eller inte. Bl.a. i situationerdå det uppstår kollektiv arbetsnedläggelse är det enligt styrelsen dock intemöjligt att tillämpa gemensamhet mellan de intagna. Styrelsen har därförifrågasatt om det inte i lagen om kriminalvård i anstalt bör införas enbestämmelse som tillåter att gemensamheten tillfälligt begränsas iundantagssituationer. I realiteten har, anför styrelsen, inlåsning i bostadsrumav hänsyn till säkerheten framtvingats trots att det varittveksamt om Prop.1980/81:1 14 det funnits stöd för åtgärden i lagen. Liknande synpunkterhar anförts av JO och . 1 likhet med kriminalvårdsstyrelsenanser jag att den grundläggande regeln om att de intagna skall vistastillsammans i princip bör gälla även för en intagen som vägrar utföra ålagdsysselsättning. Avskiljande bör sålunda inte få användas som bestraffning förarbetsvägran. Detta bör uttryckas i lagen på det sättet att en intagen underden tid då han är skyldig att utföra arbete skall vistas tillsammans med andra.Jag förordar att 17 § första stycket utformas i enlighet härmed. Med anledning av vadkriminalvårdsstyrelsen har uttalat om situationen vid kollektiv arbetsvägranvill jag först erinra om att en intagen enligt 12 § KvaL är skyldig att utföradet arbete eller delta i den undervisning eller utbildning som har ålagtshonom. Vägran att utföra ålagd sysselsättning kan medföra disciplinstraff, dvs.varning eller förlängning av verkställighetstiden. I den mån en arbetsvägraninnebär att den vägrande utövar menligt inflytande på andra eller detdisciplinbrott som vägran innebär behöver utredas kan avskiljande ske med stödav 20 resp. 50 § KvaL. Det är emellertid uppenbart att tillämpningsområdet fördessa regler vid arbetsvägran är begränsat. Om den grundläggande bestämmelsenom gemensamhet under arbetstid nu utvidgas i enlighet med mitt förslag, blirdet enligt min mening nödvändigt att införa ett uttryckligt undantag med siktepå kollektiv arbetsvägran med hänsyn till att personalstyrkan vid anstalternasom regel inte är dimensionerad för att klara av en sådan situation. Medkollektiv arbetsvägran avser jag då samtidig vägran av åtminstone något ellernågra tiotal personer. Praktiskt behov av en sådan undantagsregel finns endastbeträtTande de slutna anstalterna. Jag förordar därför att 17 § första stycketKvaL kompletteras med en föreskrift i vilken det anges att om ett störte antalav de intagna vid en sluten anstalt vägrar att utföra det arbete somhar ålagts dem, gemensamheten mellan dem får begränsas i den mån det äroundgängligen påkallat med hänsyn till förhållandena på anstalten. Det börunderstrykas att en så långtgående åtgärd som inlåsning i bostadsrum bör fåvidtas med stöd av den nu föreslagna bestämmelsen endast om tillsynen inte kanordnas på annat sätt. Jag vill vidare framhålla att det som regel inte börfinnas anledning att tillämpa den nya bestämmelsen i andra fall än då enkollektiv arbetsvägran har till syfte att störa ordningen eller arbetsdrifteninom anstalten. Föratt säkerställa en enhetlig fillämpning bör besluten i dessaärenden förbehållas . Jag återkommer till denna fråga iavsnitt 2.8.1. 2.4 De särskilda bestämmelserna om avskiljande 2.4.1 Arbete i enrum på egen begäran Enligt nu gällande bestämmelse fåren intagen på egen begäran arbeta i enrum om beaktansvärda skäl talar för det.Utredningen har föreslagit den Prop.1980/81:1 15 ändringenatt sådant enrumsarbete skall få ske om inte skäl är emot det, således enomvänd presumtion. En sådan ordning står enligt utredningen i bästöverensstämmelse med den grundläggande tanken kriminalvårdsreformatt den intagne i största möjliga utsträckning bör ha personlig frihet ochmöjlighet att själv påverka sin situation. Till utredningens ställningstagandehar bidragit att våld och hot om våld intagna emellan inte är ovanliga. Man kanenligt vad utredningen framhåller inte räkna med att den som är utsatt förövergrepp av sådant slag skall avslöja för anstaltspersonalen varifrån dethärrör. Över huvud taget gäller enligt utredningen att de skäl som ligger tillgrund för en begäran om arbetsplacering i enrum ofta kan ha sin utgångspunkt iförhållanden som inte alls eller endast med svårighet är åtkomliga för enutomståendes bedömning. Utredningenerinrar om att den nuvarande bestämmelsen har avsetts innebära att den intagnesbegäran om enrumsplacering inte skall godtas utan vidare utan att vissa skälskall finnas. Med den föreslagna formuleringen har utredningen velat markeraatt den intagne i princip skall få välja om han vill arbeta i enrum eller ej.När risk för skadliga verkningar är uppenbar, t. ex. av hälsoskäl, eller rättentill enrumsarbete missbrukas i syfte att lamslå produktionen, bör emellertidenligt utredningen anstaltsledningen liksom nu ha möjlighet att avslå enbegäran om enrumsarbete. Avpraktiska skäl överförs i allmänhet intagna som önskar arbeta i enrum - s. k.rosökare - till särskilda avdelningar, vilka brukar kallas roavdelningar. Dessafinns nästan undantagslöst på de slutna anstalterna. Som framgår avredovisningen i budgetpropositionen (prop. 1979/80: 100 bil. 5 s. 76) harutredningen förordat en viss utökning av antalet platser för rosökare(roplatser). Deflesta remissinstanser som har uttalat sig om utredningens förslag till ändringav 18 § har ställt sig positiva. och JO har därvidframhållit att antalet roplatser måste ökas för att förslaget skall kunnagenomföras. Ävenenligt min mening ger den av utredningen föreslagna lagtexten bättre än dennuvarande uttryck för att enskilda intagnas önskan att slippa gemensamhet medandra i möjligaste män bör respekteras, något som förefaller vara en riktigprincip. Det hårdnande klimatet på vissa anstalter och de intagnas många gångerdåliga psykiska och fysiska kondition bidrar till att stort avseende bör fästasvid den intagnes önskemål om enrumsplacering. Man torde vidare inte kunnabortse frän att en intagens begäran om sådan placering mänga gånger kan antasha sin grund i en önskan att komma ifrån narkotikamissbruk, låt vara att sådanaskäl kanske inte anges för anstaltspersonalen. Med beaktande av det anfördaanser jag mig liksom de flesta remissintanserna i princip kunna godtautredningsförslaget. Jag vill emellertid framhälla att en begäran omenrumsplacering inte heller i fortsättningen bör beviljas utan vidare. Ett skälmot att bifalla framställningen kan vara att det finns grundad anledning antaatt den ingår Prop.1980/81:1 16 som ett led i en organiserad strävan att störaarbetsdriften. Ett annat skäl kan givetvis vara att isoleringen, fastänsjälvvald, kan befaras ha en negativ inverkan på den intagnes psykiska hälsa. I budgetpropositionen (prop. 1979/80: 100 bil. 5 s. 81-82)har jag konstaterat att antalet platser för placering i enrum på egen begäranf. n. är tillräckligt. Erfarenheterna från tillämpningen av den ändrade ordningsom här har förordats får utvisa om en omdisponering bör ske med syfte att ökaantalet sådana platser. 1 nuvarande läge bör det komma till direkt uttryck ilagtexten att en förutsättning för att en intagens ansökan om enrumsplaceringskall beviljas är att en lämplig plats för sådant arbete kan beredas honom.Detta behöver naturiigtvis inte nödvändigtvis innebära att det måste finnas enplats på en roavdelning. Med hänsyn till det anfördaförordar jag att 18 § första stycket KvaL får det innehållet att en intagen påegen begäran får arbeta i enrum, om lämplig plats kan beredas honom ochsärskilda skäl inte talar mot det. Till frågan om läkarmedverkan vid sådanaenrumsplaceringar återkommer jag i avsnitt 2.5.2. 2.4.2 Avskiljande av skydds- eller säkerhetsskäl 1 20 § första stycket KvaL finnsbestämmelser om avskiljande i fall när det är nödvändigt med hänsyn till riketssäkerhet eller till föreliggande fara för intagens säkerhet till liv ellerhälsa eller allvarlig skada på anstaltens egendom eller för att hindra att enintagen utövar menligt inflytande pä andra intagna. Andra stycket i sammaparagraf behandlar frågan om isolering av sådana intagna som är placerade isluten anstalt med stöd av 7 § tredje stycket KvaL. Det gäller här intagna somhar dömts till frihetsberövande i lägst och som kan befaras varasärskilt benägna att avvika och fortsätta brottslighet av särskilt allvarligkaraktär. Bestämmelser om avskiljande på grund av våldsamt uppträdande ellerberusning finns i 23 §. De olika anledningarna till avskiljande behandlas i detföljande varför sig. Denna bestämmelse om avskiljandehade vid den tid dä utredningens betänkande avlämnades aldrig tillämpats eftersin tillkomst . Att den togs in i lagen om kriminalvård i anstalt fårenligt utredningen ses mot bakgrund av att det i ett uppmärksammat fall hadeförekommit att en intagen med stöd av motsvarande bestämmelser i tidigarelagstiftning hade hållits långvarigt avskild med hänsyn till rikets säkerhet.Utredningen föreslår att den nuvarande bestämmelsen behälls, eftersom man måsteräkna med att en liknande situation kan uppkomma också . Inte hellerremissinstanserna har föreslagit någon ändring. Sedan utredningen avlämnat sittbetänkande, har det i ett fall varit nödvändigt att tillämpa den aktuellagrunden för avskiljande. Jag förordar liksom utredningen och remissinstansernaatt denna grund för avskiljande behålls. Prop.1980/81:1 17 för intagens egen eller för annans säkerhet Avskiljande med hänsyn till denintagnes egen säkerhet till liv eller hälsa kan vara nödvändigt till följd avatt fara hotar den intagne från annan intagen. I den mån den intagne är utsattför fara från annan genom hot om våldshandlingar är det givetvis önskvärt attåtgärder vidtas mot den som utövar hotet. Som utredningen påpekar visaremellertid erfarenheten att det endast undantagsvis är möjligt att få denneutpekad och att anstaltsledningen som regel bara har kännedom om att en vissintagen löper fara men inte om vem det är som är farlig för honom. Som tidigarehar berörts kan det förekomma att den intagne i en sådan situation själv begärenrumsarbete. Så är emellertid långt ifrån alltid fallet. Då det givetvis ärkriminalvårdens skyldighet att skydda de intagna mot våldshandlingar frånmedin-tagna, måste anstaltsledningen ha möjlighet att ingripa när det finnsrisk för sådana. kan omflyttning inom anstalten eller förflyttning tillannan anstalt lösa problemet, men sådana åtgärder är inte alltid tillräckligaför att bereda den intagne erforderligt skydd. Man måste därför kunna avskiljaden intagne, om det med rimlig grad av sannolikhet kan befaras att han kommeratt bli utsatt för våld från medintagna och det inte är känt vilka dessa är. Som utredningen har konstateratmåste den nu aktuella grunden kunna tillämpas också vid risk för självskadaeller självmord. Att man i sådana fall från kriminalvårdens sida i första handhar att sörja för att den intagne fär erforderlig medicinsk behandling ärsjälvklart. I den mån det är känt att en viss intagen utövar våld eller hot moten annan intagen eller mot någon av personalen är det givet att åtgärder måstevidtas mot gärningsmannen. I vissa fall kan förflyttning av denne till annananstalt eller avdelning komma i fråga, men även enrumsplacering måste somutredningen framhåller kunna tillgripas i sådana fall. Utredningen har, när det gälleravskiljande på nu ifrågavarande skäl, föreslagit att det starkare än f. n. -genom utbyte av uttrycket föreliggande fara till påtaglig fara - betonas attavskiljandet endast skall kunna ske med stöd av tillföriitliga uppgifter omfaran. Enligt min uppfattning måste detta emellertid anses följa även avbestämmelsens nuvarande lydelse. Man kan inte bortse från risken att denändring som utredningen har förordat leder till onödiga tolkningssvårigheter ipraktiken. Liksom RÅ anser jag därför att den nuvarande avfattningen avparagrafen bör behållas. Skadegörelse på anstaltens egendom Utredningen har framhållit attriskerna för omfattande och allvarlig skadegörelse på anstalternas egendom harökat och att vissa förberedelser för sädan skadegörelse, t. ex.insmugglande av spräng-medel, också kan utgöra hot mot personalens ochmedintagnas liv och hälsa. Det mäste enligt utredningen finnas tillgång tillmedel att förhindra 2 1980/81. Prop.1980/81:1 18 att sådana aktioner genomförs. Den möjlighet som enligt 20§ KvaL föreligger att hålla en intagen avskild vid fara för allvarligskadegörelse bör enligt utredningen tillgripas främst när det kommer tillanstaltens kännedom att sprängmedel har smugglats in i anstalten eller attomfattande skadegörelse av annan orsak kan väntas. Utredningen föreslår attbestämmelsens ordalag ändras så att vikten av restriktivitet betonas.Uttrycket "allvarlig skadegörelse" föreslås därför utbytt mot"sabotagehandlingar eller annan omfattande skadegörelse". Förslagetstämmer i huvudsak överens med vad som i anslutning till tillkomsten av lagen omkriminalvård i anstalt förordades i en motion (mot. 1974:1607), vilken då intevann bifall (jfr JuU 1974:2 s. 50-51). För egen del instämmer jag iutredningens uppfattning att möjlighet till isolering på grund av fara förskadegörelse bör behållas men tillämpas restriktivt. Detta har också kommittill uttryck i förarbetena till den gällande bestämmelsen. Där framhölls (prop.1974:20 s. 228) att risk för materiell skadegörelse i flertalet fall bordemötas på annat sätt än genom isolering. Den aktuella bestämmelsen motiveradesmed att man inte helt kunde utesluta att det undantagsvis kan uppståsituationer då det föreligger fara för sabotagehandlingar av särskilt allvarlignatur och att det av denna anledning kan tänkas bli nödvändigt attbesluta om isolering för att hindra att en sådan handling företas. Att i själva lagtexten införatermen "sabotagehandling" synes som RÅ har påpekat mindre lämpligt,eftersom sabotage är en brottsbenämning enligt med speciellinnebörd och bestämmelsen därför skulle bli missvisande. Jag anser att dennuvarande formuleringen är tillräckligt återhållsam och bör behållas. De flesta av de avskiljanden sombeslutas med stöd av 20 § KvaL har till syfte att hindra att en intagen utövarmenligt inflytande på andra intagna. Utredningen erinrar om attbestämmelsen enligt lagens förarbeten endast är avsedd att användas iallvarliga situationer, såsom vid uppmaning till medverkan i sabotagehandlingareller andra ordningsstörningar inom anstalten eller vid trakasserier ellerannat hänsynslöst uppträdande mot andra intagna. Vid de flesta anstalter harbestämmelsen enligt utredningen också fått en sådan tillämpning. Utredningenanser emellertid att bestämmelsen i sin nuvarande utformning ger utrymme förmissbruk och påpekar att det har förekommit att den tUlämpats på ett sätt sominte har avsetts. Vid någon anstalt har den t.ex. generellt tillämpats vidarbetsvägran. Vidare anser utredningen att avskiljande på denna grund ifortsättningen endast bör få ske vid ordningsstörningar medan trakasseriereller andra hänsynslösa beteenden, om de inte övergår till handgripligheter ochdärmed faller in under bestämmelsen om fara för annans säkerhet, bör motverkaspå annat sätt. Med hänvisning till det anförda har utredningen förordatatt den aktuella 1980/81:1 19 grunden formuleras om på det sättet att avskiljande skallfå ske när en intagen försöker påverka annan till brott mot anstaltsreglerna.Utredningen framhåller att den föreslagna formuleringen syftar till attklargöra att endast anstiftan till brott mot de regler som gäller för anstaltenskall kunna medföra isolering. En ledamot har reserverat sig mot utredningensförslag i denna del. Enligt ledamoten bör varken menligt inflytande elleruppmaning till brott mot anstaltsreglerna kunna medföra avskiljande. I ställetbör införas en bestämmelse om att uppmaning till regelbrott kan föranledadisciplinär bestraffning. De flesta remissinstanser som har yttratsig över detta avsnitt har kritiserat den av majoriteten föreslagnaformuleringen. Somliga har ansett den vara för restriktiv medan andra tvärtombedömt den vara för vidsträckt. RÅ anser att regeln är både för vid och försnäv och påpekar bl. a. att alla brott mot anstaltsregler knappast bör kunnaföranleda avskiljande. Flera instanser, bland dem ,hävdar att avskiljande på grund av trakasserier och smädelser mot medintagnaäven i fortsättningen bör kunna medföra avskiljande. Styrelsen framhållerliksom Föreningen styresmän och assistenter m.fl. vid kriminalvårdsanstalterna(SAK) att antalet avskiljanden på egen begäran sannolikt skulle öka, ommöjligheten till isolering på den nu diskuterade grunden togs bort. För egen del ansluter jag mig tillutredningens mening att den aktuella grunden för avskiljande har fått enalltför allmänt hållen avfattning. Det är med hänsyn härtill förståeligt att enolikartad praxis vid tillämpningen har utvecklat sig vid skilda anstalter. Jaganser att bestämmelser i ämnet inte kan avvaras men delar uppfattningen attbestämmelserna bör formuleras om. Jag kan ansluta mig till den tanke som ligger till grundför förslaget att avskiljande skall kunna beslutas för att hindra att enintagen försöker påverka en annan intagen till brott mot anstaltsreglerna.Avskiljande bör självfallet inte få ske när det är fråga om mindre allvarligaförseelser men kan å andra sidan vara nödvändigt även när en hotande störninginte formellt kan återföras på en särskild regel för anstalten, t. ex. när detär fråga om påverkan till en gärning som utgör brott enligt allmän lag. Jagförordar därför att bestämmelsen i denna del får det innehållet att en intagenkan avskiljas, om det är nödvändigt för att hindra att han påverkar en annanintagen att allvariigt störa ordningen inom anstalten. Det måste emellertid uppmärksammasatt den nuvarande bestämmelsen om avskiljande vid risk för att en intagenutövar menligt inflytande på en annan intagen i praktiken har ansetts utgöragrund även för isolering i fall då det av särskilda skäl föreligger envälgrundad misstanke om att en intagen avser att medverka till att en annanintagen får tillgång till berusningsmedel, t.ex. genom att överlåta narkotikasom har medförts till anstalten efter permission. Med hänsyn till attnarkotikaproblemen vid anstalterna f. n. är stora finner jag det angeläget attden aktuella bestäm- Prop.1980/81:1 20 melsen utformas så att någon tvekan inte uppstår om attisolering även i fortsättningen kan tillgripas i sådana fall. Lämpligen bör ien särskild punkt av 20 § KvaL uttryckligen anges att avskiljande får ske, omdet är nödvändigt för att hindra att en intagen medverkar till att en annanintagen får fillgång till bemsningsmedel. Med berusningsmedel avser jagsjälvfallet även exempelvis alkohol och thinner. Jag förordar en lösning ienlighet härmed. Jag hyser vissa betänkligheter motutredningens förslag att trakasserier och hänsynslöst beteende mot medintagnaaldrig skall ens som en sista utväg kunna leda till avskiljande. Som jagtidigare har framhållit är klimatet på anstalterna ibland ganska hårt ochtrakasserier ingalunda ovanliga. Det är naturligtvis rimligare att en personsom uppför sig hänsynslöst mot andra avskiljs än att den eller de som råkar utför hans angrepp själva måste begära enrumsarbete för att få en drägligtillvaro på anstalten. Det är också viktigt att ingripande om möjligt skerinnan det störande uppträdandet har gått så långt som till våld eller direkthot om sådant. Å andra sidan står det klart att enbestämmelse med sikte på de situafioner som avses nu bör ha en restriktivavfattning. Jag förordar att avskiljande skall få användas för att hindra atten intagen allvarligt ofredar en annan intagen.