prop · G403165 · 1980-12-31 00:00:00 — 1 56-66 §§ BL meddelas bestämmelser om ersättning förgatumark. Ägare av fastighet, som är belägen vid gata och som överensstämmermed tomtindelning, är skyldig att ersätta kommunen värdet av gatumarken framförfastigheten intill galans mitt. Ersättningsskyldigheten är dock så till vidabegränsad atl den inte omfattar större bredd än fem åttondelar av den enliglstadsplanen tillåtna högsta hushöjden på fastigheten. På framställning avkommunen får länsslyrelsen beslula atl galumarksersältning som sammanlaglbelöper på fastighetsägarna inom elt visst område skall fördelas mellan demefler omfattningen av den enligt stadsplanen på fastigheterna medgivna bebyggelseneller efter fastigheternas sloriek eller annan skälig grund. Ersättningsskyldighetenavser gatumark samt med viss begränsning även torg, parker och andra allmännaplatser. Enligl 154 § BL skall nämligen mark framför fastighet, som är belägenvid torg, park eller annan sådan allmän plats, anses som gata till en bredd motsvarandefem fjärdedelar av den enligt stadsplanen tillåtna högsla hushöjden påfastigheten. Enligl 67§ BL får kommunfullmäktige för kommunen i dess helhel eller för viss del däravmeddela bestämmelser om skyldighet för ägare av fastighet, som överensstämmermed tomtindelning, atl bidra lill koslnaden för iordningställande av gata(gatubyggnadskostnud). 1 vissa fall skall frägan underställas länsstyrelsensprövning. 1 68§ BLfinns regler om grunderna för beräkning av den kostnad som skall påförasfastighetsägarna och kostnadens fördelning mellan dem saml bestämmelser om tidoch ordning för ersättningens erläggande. En fastighetsägare får i principinle belastas med gatubyggnadskoslnader i störte omfattning än som gäller förskyldigheten att betala galumarksersältning. Den för sådan ersällning gällandebegränsningen till en bredd om högst fem åttondelar av den tillåtna hushöjdengäller alltså ocksä för skyldigheten atl bidra lill gatubyggnadskoslnader.Skyldighet all bidra till kostnaderna för 1980/81:165 16 attanlägga annan allmän plats än gata föreligger inte i annan mån än som föranledsav de nämnda bestämmelsema i 154 § BL. Även gatubygg-nadskoslnaderna kanfördelas mellan fastighetsägarna inom elt visst område efter omfattningen avden enligl stadsplanen på fastigheterna medgivna bebyggelsen eller efterfastigheternas storlek eller annan skälig gmnd. När det gäller vägar somsköts av kommuner finns f. n. inga bestämmelser om rätt till ersättning avfastighetsägarna. I de fall då kommunerna har tagit hand om väghållning inombyggnadsplaneområden har finansieringsfrågorna lösts på olika sätt. Iåtskilliga kommuner skaltefinansieras sådan väghållning till den del statligabidrag inte utgår. I andra kommuner betalar medlemmarna i vägföreningarnaavgifter för den del av väghållningskostnaden som inte täcks av bidrag.Kombinationer av skatte- och avgiftsfinansiering torde också förekomma. Imånga fall har kommunerna vid planeringen funnit del rimligt altfastighetsägarna skall svara för utförande och underhåll av vissa vägar ochgrönytor även inom områden med stadsplan. Dessa vägar och grönytor har i planenlagts på kvartersmark inom s. k. storkvarter. Ä andra sidan använderätskilliga kommuner byggnadsplaneinslitutet vid sin planering även om de harför avsikt atl svara för vägar och andra allmänna platser. Härigenom har i vissmån gränserna mellan stadsplan och byggnadsplan suddats ut. Även användningenav storkvarter i stadsplaner har minskal skillnaderna mellan planformerna. 2.2Utredningsförslagen m. m. Galukostnadsutredningensförslag bygger i slor utsträckning vägutrednings förslag ibetänkandel och enskild väghållning. Vägutredningensförslag innebär atl kommunerna skall överta en del av den enskildaväghållningen. Avgörande skäl för denna ståndpunkt var bl. a. att ett stortantal kommuner frivilligt utför eller bekostar väsentliga delar avden enskilda väghållningen inom sill område saml kommunernas under senare lidökade ansvar för genomförande av bebyggelseplaner. Ett annat skäl förförslagel utgjorde behovel av att i enlighet med tankarna bakom den pågåendereformen av byggnadslagstiftningen skapa förutsättningar för en övergång tilletl enhetligt planinslitut, som skall ersätta stadsplan och byggnadsplan.Ulredningen föreslog all bestämmelserna om väghållning skall las in ien särskild lag om kommunvägar. Galukostnadsutredningensarbete var framför allt inriktat på finansieringen av kommunernasgatuhållning. För atl kartlägga hur BL;s regler om avgifler för galubyggandelillämpas i kommunerna och i övrigl erhålla en uppfattning om de problem ochönskemål som finns på gatuhållnings-området besökte utredningen etl antalkommuner. Mot bakgrund av bl. a. erfarenhelerna från dessa kommunbesök angerutredningen som huvud- Prop.1980/81:165 17 motiv för en reform atl kommunerna måsle ges möjlighelerlill bättre kostnadstäckning för sina invesleringar. Utredningen framhållerockså atl den nuvarande ordningen inle kan anses lillfredsslällande när detgäller kravet på likabehandling av kommunens invånare. Utredningen pekar bl.a.på att de nya slorkommunerna kommit alt innehålla områden med olika slag avdetaljplaner för vilka gäller olika genomförande- och ersättningsregler. Idessa fall kan bristande likställighet föreligga inte bara i fråga omanläggningskostnaderna utan även i fråga om underhållskostnaderna. Detla gällerocksä i de fall då kommunerna har föranlelts atl använda slorkvartersplaner sominnehåller vägar. 1 dessa fall får invånarna inom slorkvarterel betalaunderhållet av de egna vägarna, medan markägare i vanliga kvarter inle behöverbetala kommunen för drift av galor. Som ytteriigare skäl för en reform pekarulredningen på behovel av atl förenkla dagens regler. Den lagtekniska lösning som gatukostnadsutredningen harvalt för sina förslag innebär alt utredningen i allt väsentligt ansluter siglill vägutredningens förslag till lag om kommunvägar. När del gäller kommunernas rätt atl täcka sina koslnaderför kommunvägar innebär förslaget att kommunen för den kommunala väghållningenskall få la ul avgift av ägare lill sådana fasligheler som har nytta avväghållningen (26 § i den föreslagna lagen om kommunvägar). Den kommunalaväghållningen omfattar enligt 7 § samma lagförslag byggande och drift av väg.Fastigheter inom ett område där det föreligger tätbebyggelse skall anses hanytta av de vägar inom området som väghållningen avser, om inte särskilda skälföranleder annal. Skyldighet att betala avgift skall inträda, när väg somväghållningen avser är i sädant skick atl den kan användas för fasligheten. Deavgifter som en kommun tar ut får enligt förslaget inte överstiga vad sombehövs för alt läcka nödvändiga koslnader för väghållningen. Avgiftsskyldighetenskall fördelas mellan fastigheterna efter skälig och rättvis grund. Näravgiftsskyldighelen fördelas skall hänsyn i vissa fall las till mera belydandekostnader, som en fastighetsägare har haft vid byggande av väg somväghållningen avser (27 § i lagförslaget). Avgift skall enligt lagförslaget tas ut enligl en taxa somkommunen skall utforma enligt de principer som anges i 27 §, dvs. eftersjälvkoslnadsprincipen och likställighetsprincipen (28§). Avgifter skall kunnatas ut som engångsavgift och som periodiska avgifler. Engångsavgift får intesättas högre än alt den svarar mot fastighetens andel i koslnaden för att byggakommunvägen. I 31 § i lagförslaget ges regler om hur kretsen avavgiftsplikliga fastigheter skall bestämmas. Om avgift för väghållning skalllas ul av faslighelsägare, föreskrivs att kommunens väghållningsmyndighet skallupprätta förslag fill avgränsning av det område (väghällningsområde) inomvilkel avgiflsskyldighel avses föreligga. Vid förslagel skall, om detlämpligen kan ske, fogas 2 1980/81. Prop.1980/81:165 18 en förteckning över de fastigheter som ingår iväghållningsområdel och ägarna till dessa. Förslaget skall ställas ut förgranskning på visst sätt, varefter väghållningsmyndighelen fattar beslut omväghållningsområdets avgränsning. Utöver de nu redovisade föreskrifterna innehållerlagförslaget bestämmelser om ianspråktagande av mark med vågrätt, ordnings-och säkerhetsföreskrifter saml bestämmelser om ersättning m. m. Remissutfallet över utredningarnas förslag i kostnadsdelenvisar att det råder osäkerhet om de föreslagna bestämmelsernas tillämpning.Näslan alla som har yttrat sig i saken kräver mera preciserade regler eller enkonkretisering genom centralt framtagna taxor. Då del stod klart all del varnödvändigt alt sludera kostnadsfrågorna närmare innan ett regeringsförslag iämnet kunde läggas fram, beslöts alt etl begränsat fullskaleförsök skullegenomföras. Genom försöket skulle belysas bl. a. om del avgiftssystem somtillämpas för vatten och avlopp (va) kan ulgöra förebild för ett molsvarandesystem på gatu- och vägsidan. Med denna utgångspunkt var det naturligt att i försöketbehandla kommunens gatu- och vägnät som ell sammanhållet syslem till vilkelalla fasligheter som har nägon nytta av systemet skall bidra. Någon anledningalt gå närmare in på en indelning i väghällningsområden efter fastigheternasnylta av olika kommunvägar fanns då inte. Avgiftssystemet för va innebär vidareatl kommunens totala kostnader skall fördelas på samfiiga fastigheter efler skäligoch rättvis grund, varvid behovel att differentiera avgifterna mellan olikaområden i en del kommuner tillgodoses genom att kommunen indelas i olikalaxeområden. På motsvarande säll kan vägkost-nåderna differentieras mellanolika områden så att koslnaden för del lokala vägnätet i varje område täcks avavgifler från områdets fasligheler, medan kostnaderna förkommundelsanläggningar o.d. fördelas på lämpligt sätl mellan olika områden. Enligl utredningsförslagen skall avgiflsskyldighel förfastighetsägaren inträda när väg som väghållningen avser är i sådant skick atlden kan användas för fasligheten. Den taxekonstruktion som användes i försöketmedför i praktiken att det är fastighetsägarens åtgärder som utlöser avgiftsskyldighelen.Anläggningsavgift skall således i princip tas ut när fastigheten bildas, närden bebyggs och när tillbyggnad sker. Försöket inleddes med att samtliga trafikanläggningar ochs.k. grönanläggningar - parker, sporlanläggningar o.d. - i kommunen indeladesi olika kalegorier med hänsyn till vem som f. n. bär kostnaderna eller betjänasav anläggningen i fråga. Försöket genomfördes därefter i tre störte delområdeni centralort. Områdena valdes med den målsättningen alt de skullevara representativa för hela centralorten i fräga om bebyggelsetyper,bebyggelsens ålder, gatustandard, parkanläggningar m. m. Prop.1980/81:165 19 rådena utgjordes av ell exploateringsområde - - ide yttre delarna av centralorten, ell mer centralt beläget omräde medhuvudsakligen äldre bebyggelse, - Petlersberg, saml eltindustriområde, Brandt-hovda. Av den PMsom har upprättats belräffande försöket (bilaga 4) framgår bl. a. atl försöketfår anses ha påvisat att det avgiftssystem som tillämpas för va kan ligga tillgrund för etl molsvarande syslem på gatu- och vägsidan ulan all alltföromfaltande adminislraliva rutiner behöver tillgripas. Avgiftssystemet slällerdock vissa krav på kommunernas kostnadsredovisning. Ju högrekoslnadsläckningsgrad man eftersträvar deslo högre blir dessa krav. 2.3 Behovet av en ny ordning De anläggningsarbeten, som avser gator, vägar, parker,o.d. och som kommunerna är engagerade i, kan i huvudsak delas in i följandegrupper. Anordnande avgator och andra allmänna platser vid exploatering av helt nya bebyggelseområdenmed stadsplan. Anordnande avgator och andra allmänna platser vid utvidgningar av befintligabebyggelseområden med stadsplan. Anordnande ochförbättring av gator och andra allmänna platser vid förtätning och/eller förnyelseav befinlliga bebyggelseområden med stadsplan. Förbättring avgalor och andra allmänna platser inom äldre bebyggelseområden med stadsplanutan samband med förtätning eller förnyelse av bebyggelsen. Anordnandeoch/eller förbättring i de nu angivna fallen av vägar och andra allmännaplatser inom områden med byggnadsplan, om kommunen har påtagit siggenomförandeansvaret. Anordnandeeller förbättring av dels trafikleder, parker och liknande, som inte är knutnatill ell visst bebyggelseområdes eget behov, dels vissa vägar utanfördelaljplaneområden, som kommunen av olika skäl har funnil anledning att svaraför. Kommunernasengagemang i galu- och vägfrågor har i allt väsenlligt varil knutetlill anläggningar i tätorter, således lill genomförande av detaljplaner ochtill underhåll av anläggningar inom detaljplaneområden. De problem som man frånkommunalt håll har haft belräffande galor, vägar o.d. gäller främstfinansieringsfrågan. När del gäller den framtida bebyggelseutvecklingen måsteman enligl min mening ulgå från alt nyproduktionen i allt högre grad koinmeralt få formen av komplelleringsbebyggelse inom gränserna för eller i anslutninglill exislerande bebyggelse. Kommunernas insatser i fråga om väg- ochgalubyggande kommer därför all i slor utsträckning gälla förnyelse- ochförlälningsområden. Jag vill erinra om atl Prop.1980/81:165 20 frågorna om stadsförnyelse f. n. övervägs avsladsförnyelsekommitlén (Dir 1979:127). Kommitténs förslag kan komma all fåbelydelse även för de frågor som jag nu lar upp. Jag tänker då närmasl påfastighetsägares och andras möjligheter atl påverka standardfrågor o.d. isamband med upprustningsbeslut. Jag vill också erinra om altfrilidsboendekommittén (Bo 1978:01) behandlar frågor om omvandling av fritidsbebyggelselill bebyggelse för permanent bosättning. Enligl vad jag har erfaril kommerkommittén atl lägga fram etl delbetänkande som rör denna fråga. Kommunernas möjligheler all med bidrag frånfastighetsägare finansiera anordnande och förbättring av galor eller vägar ochandra allmänna platser vid förtätning och förnyelse av befinlligabebyggelseområden är med nuvarande regler myckel begränsade. Somgatukoslnadsulredningen har anförl och som har understrukits avremissinslanserna är dessulom galukosl-nadsreglerna besvärliga att lillämpa.Även när galor, vägar och andra allmänna platser förbällras ulan allbebyggelsen förändras, ger reglerna mycket begränsade möjligheler lillersättning för kommunen. När del gäller exploatering av nya områden kan kommunernasom regel lösa genomförandefrågorna med exploateringsavtal. 1 en del sådananyexploale-ringsfall kan emellertid förhållandena vara sådana all möjlighelernaalt träffa avtal är små eller obefintliga. De av gatukoslnadsulredningen redovisadeekonomiska motiven för en reform är sålunda välgrundade, särskilt somkommunernas engagemang i väg- och galufrågor i allt högre utsträckning kommerall gälla förnyelse och förtätning. Reformen bör därför inriktas på altförbättra kommunernas möjligheter atl finansiera sina invesleringar på dettaområde. När del gäller förslagel alt kommunerna skall kunna la ulavgift också för drift och underhåll av gator m. m. är meningarna blandremissinstanserna delade. Några instanser, däribland en del kommuner, har uttrycktsin tillfredsställelse över förslagel. Flertalet av de instanser som haruttalat sig särskilt i frägan har dock ställt sig iveksamma tillavgiftsfinansiering av driftskostnader. Vissa instanser framhåller all del blirsärskill svårt alt få fram etl avgiftssystem för del löpande gatuunderhålletsom är rättvist och samlidigl enkelt att administrera. Flera instanser pekar påsvårigheten all bestämma nyttan för olika fasligheler och några ifrågasäller omdel inte ligger närmare till hands all trafiken bör bära driftskostnaderna. Jag delar den tveksamhet som dessa remissinsianser gerullryck för. Det är svårt all finna rimliga kriterier för alt fördeladriftskostnaderna, särskill om bebyggelsen är variationsrik. Anläggningarna somsådana är regelmässigt en förutsältning för all fastigheterna skall kunnaulnylljas för avsett ändamål och medför som regel en värdeökning avfastigheterna. Kostnader för underhåll och drift däremol hänger samman medanvändningen. Av betydelse blir då t. ex. sådana svårbedömda faktorer som olikafastigheters trafikalstring. 1 den mån man skulle acceptera en långl gåendeschablonisering av periodiska avgifter för driftskostnaderna, vilkel enliglmin me- Prop.1980/81:165 21 ning är nödvändigt om man skall få ett system som är rimligtatt administrera, kommer en avgiftsutjämning att ske som medför att avgiftenblir i stort sett jämförbar med en skatt. Enligl min mening finns del inle skälatt införa nya adminislraliva syslem för atl kommunerna skall kunna la ulperiodiska avgifter för drift och underhåll av gator och vägar m. m., särskiltinle som man kan anta att kostnadstäckning genom kommunal- och fastighetsskattger ett väl så rättvist resultat som etl avgiftssystem. Som jagnyss nämnde är emellertid reformbehovet på anläggningssidan angeläget. Deändringar som bör genomföras bör därför inriktas pä alt förbättrakommunernas möjligheter atl få täckning för anläggningskostnaderna. En sådanreform kan visserligen uppfattas som begränsad, eftersom en betydande del avförnyelsefallen rör byggnadsplaneområden. Enligl min mening är det emellertidnaturligt alt kommunerna går över lill all använda stadsplan vid förnyelse avområden där kommunerna skall ha ansvarel för utförandet av allmänna platser. Reformens omfallning påverkas emellertid inte bara avfinansieringsfrågan. Enligt gatukoslnadsulredningen kan inle anseslillfredsslällande när det gäller kravet pä likställighet för kommunensinvånare. Ulredningen pekar bl. a. på att bebyggelsen tidigare nästanuteslutande har skett via exploateringsavtal, vilkel ytterst har inneburit altexploatören har tagil ul full ersättning för samlliga sina invesleringar frånde blivande fastighetsägarna, medan kommunerna i övriga fall endast ärhänvisade lill att lillämpa med begränsad ersättning. En annansynpunkl som utredningen för fram är att de nya slorkommunerna har kommit altinnehålla områden med olika slag av detaljplaner, för vilka gäller olika genomförande-och ersättningsregler. I dessa fall kan bristande likställighet föreligga intebara i fråga om anläggningskostnaderna utan även i fråga omunderhållskostnaderna. förslag om genomförandeansvar isladspla-neområden innebär i princip ingen skillnad mol vad som gäller.Galor, torg, parker och andra allmänna platser skall enligt förslaget vara kommunvägaroch ansvaret för utförande och drift skall således ligga på kommunen. Enliglförslagel kan kommunen också inrätla kommunvägar av annat slag, t.ex.trafikleder inom specialområden m.m. Skillnaden mot gällande rätt i fråga omansvaret för trafikanordningar o.d. på kvartersmark eller inom specialområdenär främsl atl förslagel öppnar möjlighel för kommunen atl ta ut ersättning fördessa anordningar av faslighels-ägarna. 1 fråga ombyggnadsplan gäller enligt förslaget samma regler som för stadsplan om inteannat beslämts i planen. Skillnaden är således atl del i byggnadsplanefalletstår kommunen fritt all bestämma omfattningen av sill engagemang igenomförande- och underhållsfrågorna. Prop.1980/81:165 22 nerna har möjlighet all använda storkvarter istadsplaner kan emellertid den av utredningen föreslagna ordningen i alltväsenlligt tillämpas . Jag delar galukostnadsutredningens uppfattning attlikslällighelsfrå-gorna kan utgöra ett problem. Jag vill emellertid erinra omall redan nu åtskilliga kommuner med blandade planförhållanden successiviövertar skötseln av vägföreningsvägar inom sådana områden som är jämförbara medkommunens stadsplanelagda områden och där skallefinansierar drift och underhålli den mån statsbidrag inle utgår. Del förekommer också att vissa kommuner gerbidrag lill vägföreningars drift- och underhållskostnader för att jämna ulskillnader mellan byggnadsplane- och sladsplaneom-råden i fall dåbebyggelsestrukturen är lika. Något som hindrar atl man fortsätter atl påangivna sätt skapa likställighet inom kommunerna finns naturiigtvis inle. I vad mån en kommun skall svara för byggande av galor ochvägar i elt område med detaljplan bör enligl min uppfattning bestämmas isamband med att planen upprättas, antas och fastställs. Under förutsättning allfinansieringsfrågorna ordnas bör kommunerna med nu gällande byggnadslagstiftningkunna använda stadsplan i de fall då kommunen har för avsikt att svara förallmänna platser i planomrädel. 1 den mån fastighetsägarna anses böra svara förvissa grönytor och vägar i anslutning till ell bostadsområde, bör della kunnalösas genom slorkvarter och genom all anlägg-ningssamfälligheter bildas. Med deförbättrade finansieringsmöjligheter som jag i det följande kommer atl föreslåblir del enligl min mening möjligt att klara likslällighetskravet på elltillfredsställande sätt, även om kommunens rätt att avgiftsfinansiera allmännaplatser i likhel med vad som f.n. gäller begränsas lill sladsplaneområden.Enligt min uppfattning bör, vilket också är tanken bakom uppdelningen i tvådetaljplaneinslilul, kommunernas ansvar för galor, vägar och andra allmännaplatser i avvaktan på en ny plan- och bygglag i första hand gällatätortsområden för permanent bosättning, för vilka stadsplan får anses vara denlämpliga planformen. Mot den här bakgrunden menar jag alllikslällighelsprincipen främst gör sig gällande i den formen, att kommunen börbehandla jämförbara bebyggel-seomräden pä lika sätl. Del är dock ofrånkomligtall skillnader mellan olika områden uppkommer genom utveckling när det gällerformerna för fysisk planering m. m. Delta är någol som man vid en tillämpningav den kommunala likställighetsprincipen praktiskt måsle acceptera. Kommunernas invesleringar i vägar utanför planområdenlorde som regel gälla förbindelseleder av olika slag, som inte har sammaomedelbara inriklning på genomförande av viss bebyggelse som galor och vägar iplanområden. I vissa fall leder denna väghållning lill atl det behov av enskildväghållning som annars skulle föreligga faller bort. Enligt min uppfattningutgör avsaknaden av särskilda finansieringsregler för den delen av denkommunala väghållningen inle något stort problem. Prop.1980/81:165 23 Nuvarande regler i BL om avstående av mark m. m., dvs.kommunens rättigheter i fråga om inlösen av mark och ianspråktagande av markmed nyttjande- och servitutsrätt saml skyldigheter all inlösa mark, avserendasi stadsplaneområden (4148§§). Expropriationslagen (1972:719) ger i övrigtkommunen goda möjligheter atl ta i anspråk mark inom säväl slads-plane- sombyggnadsplaneområden. Enligt utredningsförsiagen skall möjlighet öppnas förkommunen atl ta i anspråk mark för kommunväg med vågrätt. Förslaget har i dendelen lämnats ulan kommentarer av flertalet remissinstanser. Så gott somsamtliga instanser som har tagit upp frågan -bl.a. lantmäteriverket haremellertid uttalat att vägmark bör innehas med äganderätt inom tätbebyggdaområden. Som skäl lill delta anförs som regel kravet på ordnadefastighetsförhållanden. Jag delaruppfattningen alt kommunen bör inneha gator, vägar och andra allmänna platserinom tätbebyggda områden med äganderätt. När det gäller speciella anordningarpä kvartersmark eller inom specialområden ger enligt min uppfattningexpropriationslagen och reglerna i 41 a§ BL om upplåtelse av nyttjanderätt ochservitut tillräckliga möjligheter för kommunerna att handla. Något behov avelt nytt vägrättsinstilut för planområden finns således enligt min uppfattninginle. Utredningarnasförslag lill regler om lillfälligt upplåtande av mark m, m. samt lill ordnings-och säkerhetsföreskrifter har godtagils utan kommentarer av i stort sett allaremissinstanser. När det gäller de föreslagna ordnings- ochsäkerhetsföreskrifterna har, som planverket har påpekat i sitt yttrande, dessastillämpning inom områden med stadsplan eller byggnadsplan inte behandlatsnärmare i någol av betänkandena. Flertaletav de föreslagna bestämmelserna om tillfälligt upplåtande av mark m. m. samlordnings- och säkerhetsföreskrifter är sådana som saknar aktualitet iplanomräden och i områden där en kommun äger galu- och vägmark. Erfarenhelernai fräga om galureglerna lorde inte heller visa att problem föreliggerbeträffande de frågor som de föreslagna föreskrifterna omfattar.