prop · G40348 · 1980-12-31 00:00:00 — har ingen erinran mot det föreslagnatillägget till 3 kap. 3 § andra stycket ÄB. Utredningens förslag till regleringav talerätt vid ansökan om förlängning av tid för förrättande av bouppteckningkan också tillstyrkas även om den tveksamhet utredningen pekat på inte torde havållat några större problem vid tillämpningen. Vi har inte närmare granskat förslaget i denna del.Emellertid har vi noterat att utredningen föreslår ett tillägg till 3 kap. 3 §andra st. ÄB, ett tillägg som sägs överensstämma med rättspraxis. Vi vill isammanhanget nämna att vi i vårt pågående utredningsarbete, som omfattar bl. a.efterlevande makes rätt, kommer att föreslå betydande ändringar i makesarvsrätt, varvid kapitlet kommer att omarbetas helt. Den kodifiering av domstolspraxis som utredningen föreslårhar föreningen inget att erinra mot. Förslaget att enskild dödsbodelägare ivissa fall får utökad rätt att föra talan för boets räkning torde komma attförenkla förvaltningsförfarandet i flera hänseenden och därigenom nedbringaförvaltningskostnaderna. 1980/81:48 217 Samfundet instämmer i utredningens förslag att denutvidgade talerätt för dödsbodelägare, som kommit till uttryck i högstadomstolens praxis, fastställes i lag. En sådan talerätt har medgivits även ifall då boutredningsman varit förordnad. Utredningens förslag attboutredningsman skall tilläggas befogenhet att genom uttrycklig förklaring hidnradelägare från att utöva talerätten, finner samfundet därför inte godtagbart.Anledningen till att dödsbodelägare själv önskar föra talan av ifrågavarandeslag är regelmässigt att boutredningsmannen förklarat sig inte vilja göradetta. Motivet för boutredningsmannens ställningstagande kan vara att ett motsatsförhållandeuppstått mellan honom och delägare, som önskar föra talan. Risk kan dåföreligga att boutredningsmannen mindre välgrundat hindrar delägare från attutöva talerätten. Utredningenhar som skäl för införande av boutredningsmannens vetorätt anfört att denne kanbedöma talan som helt utsiktslös och endast ägnad att fördröja boutredningen.Delägare, som har annan mening än boutredningsmannen, hänvisas att hos rättenbegära boutredningsmannens entledigande. I samband med handläggningen av dettaärende skulle rätten kunna pröva om det funnes skäl för ifrågavarande talan. Ensådan prövning måste med nödvändighet bli summarisk och kan inte ge detslutliga svaret på frågan huruvida talan är berättigad eller inte. Samfundetavstyrker därför det föreslagna förfarandet. Vidaresynes utredningen utgå från att boutredningsmannen alltid är bättre skickad ändödsbodelägarna att ta ställning till huruvida talan är utsiktslös eller inte.Lagstiftningen ställer emellertid inga krav på boutredningsmans utbildning. Enav delägarna i ett dödsbo kan vara boutredningsman. Inte ens omboutredningsmannen är advokat bör han tilläggas den rätt utredningen föreslår.Enligt samfundets mening är bestämmelsen att delägare som för talan självsvarar för rättegångskostnaderna tillräcklig för undvikande av onödigarättegångar dödsbodelägare emellan. På nuanförda grunder avstyrker samfundet att förslagets ÄB 19:12 a) första stycket,senare delen, och andra stycket lägges till grund för lagstiftning. Beträffande rätten för delägare som genom talan tillvinnerboet egendom att av detta få ersättning för sina rättegångskostnader, i den månde täcks av vad som kommit boet tillgodo genom rättegången, tillåter sigsamfundet påpeka att motsvarande bestämmelse förekommer i ÄB 19:19 förstastycket samt föreslå att förslagets ÄB 18:1 a) och 19:12 a) utformas likalydandemed nyssnämnda lagrum. 1980/81:48 218 tillstyrker utredningens förslag omlagfästande av den praxis som har utvecklats i fråga om den först avlidnemakens arvingars rätt att för egen del föra talan om återgång av gåva jämlikt 3kap. 3 § ÄB. Vad gäller enskild dösbodelägares rätt att föra talan förboets räkning har domareförbundet intet att erinra mot att sådan rätt införs iden begränsade utsträckning som utredningen föreslår och med skyldighet fördödsbodelägare som för sådan talan att gentemot dödsboet svara för uppkommanderättegångskostnader i den mån dessa inte täcks av vad som kommer boet tillgodogenom rättegången. Liksom utredningen anser domareförbundet attboutredningsmannen, om sådan är förordnad då talan väcks, skall ha vetorättsamt att löpande avtal om sammanlevnad i oskiftat bo skall utgöra hinder förtalan. Utredningen har inte berört det fallet att boutredningsmanhar förordnats först efter det att talan som avses här har väckts. Dessa falltorde emellertid böra jämställas med sådana där boutredningsman är förordnadnär talan har väckts och där boutredningsmannen inte har brukat sin vetorätt. Förslaget om att bestämmelsen i 20 kap. 1 § första stycketÄB kompletteras med föreskrift om vem som är behörig att ansöka om förlängdtid för upprättande av bouppteckning tillstyrks av domareförbundet. 4 Preskription av rätt till arv och testamente 4.1 GötaHovrätt: Enligt svensk rätt förlorar en arvinge eller testamentstagaresin rätt om han inte hävdar denna inom preskriptionstiden. Vidare gäller attpreskription ej hindras av laga förfall för arvingen eller testamentstagaren.För en bortovarande, som icke har vetskap om arvfallet men som om han hadedetta skulle göra sin rätt gällande, torde en förkortning av de, vid eninternationell jämförelse, i redan relativt kortapreskriptionsfristerna framstå som en påtaglig försämring. Å andra sidan tordevara uppenbart att de arvingar respektive testamentstagare som bevakat sin rätthar ett starkt intresse av att fristerna förkortas. De vittgående verkningarpreskriptionen enligt svensk rätt har för de bortovarande talar dock starkt moten förkortning av preskriptionsfristerna. En förkortning av den allmännapreskriptionsfristen skulle dessutom innebära en avvikelse från vad som i dettaavseende gäller i övriga nordiska länder. Utredningens förslag skulle sålundamotverka de strävanden mot nordisk enhetlighet som förekommer inom andraområden. Hovrätten finner därför att nuvarande regler bör, med nedan angivetundantag, kvarstå oförändrade. Utredningen har föreslagit att bortovarande skall få göraanspråk på kvarlåtenskapen även efter preskriptionstidens utgång om de somredan har 1980/81:48 219 tillträtt arvet under preskriptionsfristen kände till attdet fanns också andra arvtagare. Motsvarande bestämmelse finns redan i flerautländska rättsordningar. Hovrätten tillstyrker att utredningens förslaggenomföres. 4.2 Hovrätten för : Hovrätten har ingen annan erinran mot utredningens förslagi denna del än att 16 kap. 7 § andra stycket bör formuleras så att det framgårklarare vad som torde vara innebörden av bestämmelsen, nämligen att en arvingeeller testamentstagare inte förlorar sin rätt till följd av bestämmelserna i 3a eller 4 §, om annan arvinge eller testamentstagare, som har fått förmån aveller tagit befattning med dödsboet, har känt till hans namn och vistelseortföre preskriptionstidens utgång. Som utredningen framhållit (s. 112) är de svenskasuccessionsrättsliga preskriptionstiderna relativt korta vid en jämförelse medövriga . Med den stora ut- och invandring som f. n. äger rum är detviktigt att i inte tillskapa regler på ifrågavarande område som ialltför hög grad avviker från vad som eljest är vanligt. Bara om starka skälkan åberopas bör därför en förkortning ske av nu gällande preskriptionstider.De skäl som framförts i betänkandet har enligt mening intetillräcklig styrka. Så kan t. ex. knappast hävdas att de hemmavarandearvtagarna lider något påtagligt men av att det successionsrättsliga lägetförblir oklart ytterligare någon tid. De kan ju utan att avvaktapreskriptionstidens utgång få boet skiftat med undantag av den del somtillkommer den bortovarande. Därtill kommer att den föreslagna regeln om attond tro hos hemmavarande skall göra att preskription inte inträder inteförefaller ordentligt genomtänkt. Här införs något helt nytt i svensk rätt somgör att det arvsrättsliga läget blir oklart . Dessutom kan manfråga sig om ond tro hos en hemmavarande arvtagare skall vara nog eller om ondtro skall styrkas hos alla hemmavarande. avstyrker därför enförkortning av den allmänna preskriptionstiden. De nuvarande bestämmelserna är emellertid inte heltlättillgängliga. Det kan också med fog ifrågasättas om kungörelse i PoIT fyllernågon verklig funktion. Enligt uppfattning bör bestämmelsernadärför bli föremål för ytterligare överväganden med sikte på en förenkling. När det gäller utformningen av den föreslagna lagtextenvill anföra följande. Det torde inte vara möjligt att tillämpa15 kap. 7 § 2 st. ÄB på den situation som avses i 5 §. Andra stycket i 7 § kandärför inte vara utformat på sätt som föreslagits. Utformningen av 8 § 2 st. ärheller inte lyckad. Sålunda bör enligt mening ond tro hos envarannan 1980/81:48 220 arvinge eller testamentstagare i likhet med vad somstadgas i 7 § 2 st. göra att preskription för sekundära arvtagare inteinträder. Oavsett vad som händer med förslaget i övrigt bör lagen omförlängning av tid för preskription av rätt till arv eller testamente ochkungörelsen med närmare bestämmelser om arvskungörande upphävas. Vi har ingenting emot utredningens förslag om enförkortning av den allmänna preskriptionsfristen till . Vi instämmerockså i att det nuvarande kungörelseförfarandet är tämligen meningslöst och attdet knappast finns någon annan kungörandeform som är bättre och som kundeersätta de nuvarande. De särskilda preskriptionsfristerna i 16 kap. 1-3 §§ÄBkan därför upphävas. Utredningen anför härefter att även lagen (1958:52) om föriängningav tid för preskription av rätt till arv eller testamente (den s. k. lex )jämte kungörelsen med närmare bestämmelser härom bör upphävas som en konsekvensav att kungörelseförfarandet slopas. Lagentillkom med anledning av förhållandena efter . Det ansågsobilligt att en bortovarande arvinge som utan egen förskyllan varit oförmögenatt bevaka sin rätt skulle förlora denna efter de preskriptionstider somannars gällde enligt 16 kap. 1, 2 och 3 §§. Arvingen kunde ha vistats i ettland som varit krigsskådeplats och råkat i fångenskap eller eljest bortförtsoch saknat möjlighet att få kännedom om utfärdad kungörelse eller att sätta sigi förbindelse med anhöriga eller myndigheter i hemlandet inom den stadgadetiden. Lagen tillkom som ett provisorium eftersom det ansågsangeläget att vidta omedelbara åtgärder till skydd för arvinge som kunde antasvara ur stånd att bevaka sin rätt. Förfarandet enligt lagen anknyter till attkungörelse utfärdats enligt 16 kap. 1, 2 eller 3 §§. Även domstolens beslut omförlängning skall kungöras. Vi saknar kännedom om hur ofta förlängning enligt dessasärskilda bestämmelser förekommit men antar att det bara skett i enstaka fall.Likväl finner vi att det även i fortsättningen kan finnas behov av att genomundantagsregler möjliggöra arvsrättens bevarande än enligt deallmänna preskriptionsreglerna, särskilt om dessa förkortas. Vid lagstillkomst anförde departementschefen (prop. 1958:25 s. 5) att olika lösningarför en mera permanent lagstiftning kunde tänkas, exempelvis att iöverensstämmelse med åtskilliga utländska lagar införa särskilda undantagsbestämmelserför det fall att man vet eller kan anta att bortovarande arvinge är i livet, elleratt införa möjligheten att mot preskription åberopa laga förfall. 1980/81:48 221 En annan möjlighet kunde vara att om kungörelseförfarandetslopas i stället anknyta till tiden för dödsfallet men i övrigt behålla rättensmedverkan i förfarandet. Vi villdärför föreslå att man i stället för att helt slopa möjligheten till längrepreskriptionstid närmare utreder hur ett förlängt skydd för bortovarandearvinge lämpligen bör utformas. I fråga ombestämmelsen i 16 kap. 3 a § om särskild preskriptionstid för det fall att vid arvlåtarensdöd dennes fader är okänd har utredningen övervägt om inte bestämmelsen bordeändras att omfatta även fall då den dödes farfar eller morfar är okänd. Underhänvisning till familjelagssakkunnigas direktiv och till att arvsrätten itredje parentelen av allt att döma kommer att slopas har man dockavstått från att föreslå ändringen. Vi anseratt oavsett vad som sker med arvsrätten i tredje parentelen en dylik ändring ärobefogad. Dels är fallet mycket långsökt och dels skulle en ändring betyda atthela 3 a § måste konstrueras om. Kollegiet ställer sig tveksamt till lämpligheten av atthelt utmönstra kungörelseförfarandet för att ge bortovarande arvingar, testamentstagareoch okända arvingar en möjlighet att få reda på dödsfallet m. m. Enligtkollegiets mening synes utredningens skäl i denna del otillräckliga. har inget att erinra mot förslaget idenna del. Samfundet tillstyrker att utredningens förslag lägges tillgrund för lagstiftning. tillstyrker förslaget om attpreskriptionstiden i 16 kap. 4 § ÄB förkortas från tio till . Enarvtagare som har sä ringa kontakt med den avlidne att han efterdödsfallet inte får reda på detta bör i princip få finna sig i att hans anspråkpå del i kvarlåtenskapen preskriberas. I likhet med utredningen anserdomareförbundet vidare att man vid denna förkortning av preskriptionstiden kanupphäva de särskilda bestämmelserna i 16 kap. 1-3 §§ om arvinge och testamentstagaresom är okänd till sin existens eller till sitt namn eller som befinner sig påokänd ort. Kungörelseförfarandet i nämnda fall torde, som utredningen påpekar,vara menings- 1980/81:48 222 Som en konsekvens härav bör också, i enlighet medutredningens förslag, lagen (1958:52) om förlängning av tid för preskription avrätt till arv eller testamente upphävas liksom kungörelsen (1959:321) mednärmare bestämmelser om kungörande, varom i 16 kap. 1, 2 och 3 §§ ÄB stadgas. Enligt utredningen kan en förkortning avpreskriptionstiden till medföra viss risk för rättsförluster. Somexempel anförs bl. a. att en utomlands boende arvinge medvetet hålls iokunnighet om dödsfallet av hemmavarande arvtagare. instämmer iutredningens farhågor på denna punkt. Vad gäller det föreslagna nya stycket i16 kap. 7 § ÄB vill förbundet påpeka, att lagtexten förutsätter faktisk vetskapom den bortovarandes namn och vistelseort och häri skiljer sig från uttalandenai specialmotiveringen på sid. 143 i betänkandet, där utredningen menar att denhemmavarande är skyldig att bedriva viss efterforskning. Enligt förbundetsmening bör här lagtexten gälla och därför skyldighet inte föreligga för denhemmavarande att göra några efterforskningar. Det bör vidare påpekas attbestämmelserna i lagrummet kan komma att medföra att bortovarandes arvsrättöverhuvudtaget inte preskriberas. Detta kan inträffa om hans namn ochvistelseort blir känd för den hemmavarande före utgången av femårsfristen menhan sedan byter vistelseort och inte kan nås av föreläggande enligt 16 kap, 5 §ÄB, En yttersta preskriptionstid synes därför böra föreskrivas. Vad nu sagts ärtillämpligt även, i de fall som avses med 16 kap, 8 § 2 st. i föreslaget. En generell förkortning av preskriptionstiden till fem årmedför som utredningen påpekar att arvsrätten för dem som skall ärva i ställetför den arvtagare vars arvsrätt preskriberats ocksä blir preskriberad då fem årförflutit från dödsfallet. Utredningen föreslår därför att det i ett nytt andrastycke i 16 kap. 8 § ÄB tas in en bestämmelse om att preskriptionstiden försekundärarvinge inte skall gå ut förrän har förflutit från detprimärarvingens rätt preskriberats. tillstyrker detta förslag. Hovrätten tillstyrker utredningens förslag om enförkortning från tre till av den presumtionstid som skall gälla närsaknad person vid försvinnandet befann sig i livsfara. Hovrätten kan däremot ejdela utredningens uppfattning att nu gällande beviskrav skulle omöjliggöra entillämpning av nämnda presumtionsregel. Eftersom en dödförklaring enligt svenskrätt medför att vederbörande definitivt förlorar sin arvsrätt är ett av störstavikt att meddelade dödförklaringar är materiellt riktiga. Risk föreligger föratt en lagstiftning enligt utredningens förslag kan få negativa konsekvenser.Hovrätten kan därför inte tillstyrka utredningens förslag om en uppmjukning avnu gällande beviskrav. 1980/81:48 223 5.2 Hovrätten för : Som utredningen erinrat om blir verkningarna av endödförklaring totala och avsevärda rättsförluster kan uppkomma i händelse av enoriktig dödförklaring såväl för den dödförklarade som för personer i dennesomgivning. Med hänsyn till detta och då långa presumtionstider inte bordeinnebära några avgörande praktiska nackdelar för de anhöriga, anser hovrättenatt det inte föreligger skäl att förkorta den allmänna presumtionstiden.Utredningens förslag att behålla den nuvarande presumtionstiden på tio årtillstyrks därför av hovrätten. Hovrätten tillstyrker även utredningens förslagom förkortning till av den särskilda presumtionstiden om den bortovarandevid försvinnandet befann sig i livsfara liksom det förslag som innebär enlättnad i beviskravet för att bortovarande skall anses ha befunnit sig ilivsfara vid försvinnandet. När detgäller det föreslagna stadgandet om kungörande i utländsk tidning ifrågasätterhovrätten behovet av en sådan reform. Som utredningen anfört får myndighetgenerellt, utöver obligatoriskt kungörande, under vissa förutsättningar kungöraockså i annan form, s. k. stödjande kungörande enligt 4 § lagen (1977:654) omkungörande i mål eller ärende hos myndighet m. m. Det kan enligt hovrättensmening förutsättas att domstolarna, om ett kungörande i utländsk tidning ansespåkallat i ärende angående dödförklaring, tillämpar den angivna möjlighetentill stödjande kungörande. Hovrätten vill dock inte motsätta sig att detföreslagna stadgandet tas in i 25 kap. 4 § ÄB. Utredningen har beträffande reglerna om dödförklaringföreslagit, att det inte längre skall krävas samma starka bevisning som förnärvarande för att en bortovarande skall anses ha befunnit sig i livsfara vidförsvinnandet och följaktligen den kortare presumtionstiden skall kunnatillämpas. Därför föreslås den ändringen i lagtexten (ÄB 25:1), att det skallvara "sannolikt" att den bortovarande befann sig i livsfara . sägs i specialmotiveringen till stadgandet, attdet enligt utredningens mening skall föreligga hög grad av sannolikhet för attlivsfara förelåg vid försvinnandet, dvs. att bevisningen beträffande livsfaranskall vara starkare än vad domstolarna normalt kräver vid ensannolikhetsbedömning. Tingsrätten delar uppfattningen i sak men anser för sindel, att om avsikten är att ett strängare beviskrav skall gälla, detta börframgå av lagtexten med något förstärkande uttryck, vilket utredningen förövrigt också övervägt. Ett sådant förtydligande måste anses vara till nyttasåväl för domstolarna som för andra, vilka berörs av stadgandet, inte minstallmänheten. 1980/81:48 224 Rättsverkningarna av en dödförklaring är som framhålles ibetänkandet totala. En person bör därför förklaras död bara om mycket starkaskäl talar för att han verkligen har avlidit. Tillämpningen av de gällandereglerna innebär långtgörande garantier för att ingen levande person dödförklaras.Till detta bidrar den relativt långa tid av som i allmänhet krävs innanansökan får göras. När det gäller de fall då vederbörande vid försvinnandetbefann sig i livsfara bidrar därtill såväl tidsfristen sombeviskravet på livsfaran. finner det betänkligt att båda dessakriterier skall bli mindre hårda. förordar att bara tidsfristenförkortas. Härigenom skulle viss enhetlighet nås med lagstiftningen i Danmarkoch . Utredningen föreslår att "rätten ges möjlighet attlåta införa kungörelsen om dödförklaring även i utländsk tidning".Domstolsverket motsätter sig bestämt en sådan regel. Som utredningen ocksåframhåller finns redan denna möjlighet genom bestämmelsen om stödjandekungörande i 4 § lagen (1977:654) om kungörande i mål och ärenden hosmyndighet. Det är visserligen sant att myndigheterna i relativt litenutsträckning begagnar sig av möjligheten till stödjande kungörande. Departementschefenuttalade i propositionen i kungörandelagen (prop. 1976/77:63 s. 169 rf) att"tillämpning av regeln är emellertid av stor betydelse för kungörandetseffektivitet och bör inte underlåtas utan starka skäl". Nämnden församhällsinformation (NSI) har enligt 5 § kungörandeförordningen (1977:817) attmeddela allmänna råd för tillämpningen av kungörandelagen. Sådana råd har NSImeddelat i publikationen Kungörandereformen Vägledande anvisningar för handläggningav kungörandefrågor. NSI framhåller där vikten av att myndighet verkligenöverväger stödjande kungörande samt påpekar (s. 28) att om målgruppen finnsutomlands detta regelmässigt är ett starkt skäl att vidta stödjande kungörandet. ex. i tidning som har spridning i det landet. Mot bakgrund av det nu sagda finner detmärkligt om man för särskilt tal i specialförfattning skulle införa en regel omstödjande kungörande. Det kan t. o. m. ifrågasättas om inte kungörandelagensbestämmelser härigenom skulle undergrävas. För övrigt stadgas i förslaget attsärskilda skäl skall föreligga om kungörande i utländsk tidning skall få ske.Detta torde innebära att möjligheterna att införa kungörelse i utländsk tidningblir mindre enligt förslaget än enligt nuvarande bestämmelser. Särskilt förslaget att lättapå kravet på bevisning för att den bortovarande befann sig i livsfara ärpåkallat. 1980/81:48 225 har inte någon erinran mot förslaget idenna del. Utredningen har för normalfallet föreslagit ettbibehållande av tidsfristen respektive för den, som är gammal,, innan ansökan om dödförklaring får göras, medan i livsfarefallettidsfristen sänkts från tre till , som kravet på bevisning omlivsfaran minskats. Detta förslag finner samfundet inkonsekvent. Med dekommunikationer vi har torde det vara utomorentligt ovanligt att någonförsvinner och ej låter sig avhöra inom rimlig tid, såvitt vederbörande inteförsvunnit för gott. Samfundet föreslår därför att tidsfristen för normalfalletsänkes till och för den som uppnått till . För livsfarefallettillstyrker samfundet att tidsfristen sänkes till men med bibehållandeav det beviskrav, som gällande lagstiftning uppställer, dvs. ett formelltkrav på full bevisning. Utredningens förslag till ändring av bestämmelserna omdödförklaring i 25 kap. ÄB tillstyrks av domareförbundet, som delarutredningens uppfattning att förkortning av den allmänna presumtionstiden, tioår, inte bör göras. 6 Allmänna arvsfondens rätt att avstå egendom Hovrätten tillstyrker utredningens förslag i denna del. Förslaget i betänkandet på denna punkt förefallervälgrundat. Utredningen synes emellertid ha förbisett de arvsskatterättsligakonsekvenserna. Enligt 1 § 2 st. lagen (1941:416) om arvsskatt och gåvoskatt, ,skall arvsskatt utgå för egendom som förvärvas genom arvsavstående enligt 5 §lagen om allmänna arvsfonden som om förvärvet skett genom testamente efter denavlidne. Bara om den till vars förmån avståendet sker omfattas avbestämmelserna i 3 § AGL utgår ingen skatt. Det kan visserligen antas att mångaav de rättssubjekt till vilka avstående kommer att ske omfattas av 3 §, meninte alla. Att i övriga fall tvingas vända sig till regeringen och begäraeftergift av arvsskatt enligt 56 § AGL förefaller onödigt. Den egendom som kanavstås måste ju alltid vara sådan att skäl till eftergift kan sägas föreligga.Enligt uppfattning bör därför arvsskatt aldrig utgå för förvärvi nu avsedda situationer. 15 1980/81. 1 saml Nr 48 1980/81:48 226 Vi har ingen erinran mot förslaget. I propositionen 1969:83 med förslag om ändring iarvsfondslagen m. m. yttrade departementschefen i denna fråga bl. "och ett parlänsstyrelser har framfört önskemål om ytterligare utvidgning av möjligheternaatt avstå arv som har tillfallit arvsfonden. Därvid nämns till att börja medegendom som av hänsyn till vissa allmänna intressen anses böra behandlas påsärskilt sätt. nämligen föremål och samlingar av vetenskaplig ellerkulturhistorisk betydelse samt fast egendom som på grund av sitt värde frånnatur- eller kulturvårdssynpunkt bör skyddas mot exploatering.