prop · G40376 · 1980-12-31 00:00:00 — Deav Christe behandlade frågeställningama diskuteras som tidigare nämnts också ien av del norska till avlämnadprincipproposition (St meld. nr 104, 1977-78). Departementets uppfattning äratt påståendet att man skulle kunna fömtsäga farliga lagöverträdelser motbakgrand av tidigare kriminalitet och personlighetsvärdering bygger påtveksamt underlag. Man konstaterar att allvarliga våldsförbrytelser vanligtvisinte upprepas. Del sägs också att förutsägelser om framtida kriminalitet intefår förväxlas med frågan om att förutse ett sjukdomsförlopp. Huvuddelen av denmest allvariiga våldskriminalile-ten är förstagångskriminalitet och enlidsobestämd påföljd för våldsbrotls-lingar skulle därför spela mycket litenroll för den samlade allvarliga våldskriminaliteten i . Däremol kan detvara tämligen enkelt att förutsäga återfall i förmögenhetsbrott, omvederbörande har gjort sig skyldig till ett flertal tidigare sådana brott.Efter redogörelse för forskning i ämnet fastslår man att möjligheten av attkunna fömtsäga framtida farlig våldskriminalilet har mycket litet stöd ifakfiska undersökningar på alla plan. Slutligen uttalar man, efter en genomgångav eventuella för- och nackdelar med tidsobestämt straff, att man fråndepartementets sida har åtskilliga betänkligheter mot denna typ av påföljd. Avde utrednigsförslag som tillkommit och som ännu inte lett tilllagstiftning är framför alll betänkandet Psykiskt störda lagöver- 1980/81:76 118 trädareoch Brottsförebyggande rådets rapporl Nytt straffsystem. Idéer och förslag avbelydelse för intemeringspåföljden. Av iniresse är ocksåungdomsfängelseutredningens belänkande Tillsynsdom som innehåller förslag tilländrade regler om villkoriig frigivning. I sammanhanget förtjänar också attnämnas Nordiska straffrältskommitléns betänkande (A 1978: 6) Villkorligfrigivning. 12.1Psykiskt störda lagöverträdare (SOU 1977:23) 1betänkandet Psykiskt störda lagöverträdare förordas en klarare gränsdragningmellan sjukvård och kriminalvård av innebörd alt överlämnande till slutenpsykiatrisk vård skall få ske endasl när den psykiska störningen är av sådanarl och grad all lagöverträdarens omhändertagande inom sjukvården tveklöst ärpåkallat av medicinska skäl. Ett genomförande av utredningens förslag innebärall ett antal lagöverträdare, av ulredningen uppskattat till 150 om årel, medpåtagliga psykiska slömingar (omkring hälften av de s.k. jämställdhetsfallen,dvs. personer som bedömts vara behäftade med själslig abnormitet av sådjupgående natur att den måste anses jämställd med sinnessjukdom), kommer attomhändertas inom kriminalvården. Förslagel har i denna del mottagits positivtav de flesta remissinstansema. a. har dock avstyrktförslaget. Som skäl härför har bl. a. anförts all kriminalvården saknarresurser alt ta hand om det ifrågavarande klientelet. Det är uppenbart att endel av de psykiskt störda lagöverträdare, som enligl hittillsvarande praxisöverlämnats till sluten psykiatrisk vård, vid en inskränkning av dennamöjlighet skulle kunna bli aktuella för internering. De siffror som redovisas ibelänkandel är emellertid föråldrade. Antalel domar som innebär överlämnandelill psykiatrisk vård har sjunkit . Detsamma gäller denprocentuella andelen jämställdhetsfall. Vidare finns det skäl alt anla alt endel av dem som enligt utredningens förslag skall dömas till kriminalvård istället för psykiatrisk vård kan dömas lill icke frihetsberövande påföljder. Enligl en beräkning somgjorts inom kan, om utredningens förslag tillgränsdragning i huvudsak följs, omkring 30 av de nuvarande jämställdhetsfallenåriigen tas om hand inom frivården medan tillskottet av anstallsdömdauppskaltas till omkring 60 . Hur många av de sistnämnda som skulle kunnaifrågakomma för intemering är vanskligt att avgöra. I ell malerial angående år1%7 rätlspsykialriskl undersökta personer som bedömts som "ejjämställda" och som hade i slort sett samma bakgrundsförhållanden vadbeträffar t.ex. antal brott och brottstyper som de jämställda, har dömlstill internering (se SOU 1977: 23, s. 141 och 1976 nr 19). Medtillämpning av motsvarande siffror skulle yllerligare 9 personer kunnakomma att dömas till internering. Detla antal är dock sannolikt för högl medtanke på alt an- Prop.1980/81:76 119 vändningenav intemering minskat kraftigt . Av betydelse i sammanhanget ärgivetvis hur många av ifrågavarande personer som kan betecknas som farliga.Socialstyrelsen har i denna fråga som sin uppfattning uttalat att det ärsannolikt att den typ av jämställdhetsfall som placeras på fast paviljongeller specialavdelning på grand av "farlighet" kommer, även omutredningsförslaget genomförs, att höra till psykiatrin. Av det sagda bör mankunna dra den sutsatsen att ett genomförande av utredningens förslag i den nudiskuterade gränsdragningsfrågan endasl skulle få en tämligen marginellbetydelse för interneringsinstitutels tillämpningsområde. 12.2Nytt straffsystem (1977:7) straffsystem har rådels kriminalpoliliska arbetsgrupp somtidigare nämnts, föreslagit att man skall ersätta de nuvarande frihetsberövandepåföljderna inom kriminalvården med ett enhetligt frihetsstraff, fängelse.Rapporten har varil föremål för samtidig remissbehandling medungdomsfängelseutredningens betänkande TiUsynsdom. De flesta av deremissinstanser som yttrat sig i frågan om dt enhetligt frihetsstraff harställt sig posifiva till intemeringspåföljdens avskaffande. Vissa instanser haremellertid anfört att ett avskaffande av interneringsstraffet förutsätter enhöjning av slraffmaxima för särskilt grova brott. harsåledes framhållit att interneringspåföljdens avveckling sannoUkt isamhällsskyddets intresse måste medföra antingen en inte oväsentlig höjning avslraffmaxima för de allra grövsta och farligaste brotten, l.ex. narkotikahandeli organiserade former, grova våldsbrott och terrorism, eller särskilda reglerom en restriktiv tiUämpning av reglerna om villkorlig frigivning på halvtidbeträffande personer som dömts för sådana brott. Liknande synpunkter harframförts av l.ex. JO har uttryckligenmotsatt sig interneringspåföljdens avskaffande och anfört alt del utifrånbehovel av samhällsskydd ter sig vådligt alt frånhända domstolama möjlighet attunder en lång och vid domstillfället ej bestämbar lid oskadliggöra särskiltfarliga förbrytare. JO hävdar vidare alt det finns möjligheter att mederforderlig lillförlitlighet göra prognoser angående den tilltalades fariighetoch risken för återfall och att det också är möjligt att under verkställighetenkontinuerligt pröva utvecklingen i dessa hänseenden. JO hänvisar också till denklientelöverföring från sluten psykiatrisk vård till kriminalvård som kankomma till slånd om förslagen i betänkandet Psykiskt störda lagöverträdaregenomförs. RÅ har anfört liknande synpunkter, men förklarat sig inte varaberedd alt i nuvarande läge la ställning till interneringspåföljdens bestånd. Någotförslag om en höjning av slraffmaxima, eller vissa sådana, återfinns inle iBrå-rapporten. Däremot framhålls att det är angeläget att se överstraffsystemet med utgångspunkt i dess nuvarande bedömningar av 1980/81:76 120 enskildabrotts straffvärde, särskilt då brott med höga straffmaxima, i syfte attbegränsa omfattningen och längden av frihetsstraff. Vidare sägs att dennuvarande absoluta maximitiden bör kunna behållas. betonasatt återfall bör leda till straffskärpning. En fråga som behandlas iBrå-rapporten och som är av stor belydelse vid en diskussion omintemeringsstraffets eventuella avskaffande är utformningen och tillämpningenav reglema om villkorlig frigivning. I rapporten uttalar sig gruppens majoritetför ett avskaffande av systemet med villkorlig frigivning men förordar - förden händelse den vilUcorliga frigivningen anses böra bibehållas - att sådanfrigivning som huvudregel skaU ske efter halva strafffiden. Avsteg frånhuvudregeln skall kunna komma i fråga för den som snabbt återfallit i brottefter tidigare fängelsedomar eller för visad särskild allvarlig misskötsamhetunder verkställighetstiden. Prövofiderna skall aldrig kunna överstigastraffåterstoden. 1 rapporten berörs också frågan om särbehandlingen av dem somenligt kriminalvårdsnämndens praxis regelmässigt friges först sedan tvåtredjedelar av strafftiden har avtjänats. Det gäller intagna med minst två årsstrafftid som övertygats om grov narkotikabrottslighet eller annan grovorganiserad brottslighet med internationell anknytning (jfr avsnitt 7). Manpekar därvid på att särbehandlingen av denna grupp intagna leder lill en doldstraffmätning, som man anser i ställd borde ske öppet och av domstol. Det övervägande antaletremissinstanser har motsatt sig rapportens förslag om avskaffande av villkorligfrigivning. En klar majoritet har uttalat sig för bibehållande av det nuvarandesystemet med två tredjedelar av strafftiden som riktpunkt för villkorligfrigivning. Beträffande dem som ådömts fängelse för narkotikabrott e.1. och som regelmässigt friges först när två tredjedelar av straffet haravtjänats har kriminalvårdsnämnden tillstyrkt Brå-grappens tanke att det börankomma på domstol - och inte i efterhand på administrafiv myndighet - attbedöma humvida omständigheter, som är att hänföra till den brottsligahandlingen, bör föranleda särbehandling i frigivningshänseende. 12.3Tillsynsdom (SOU 1977:83) Ungdomsfängelseutredningenföreslår i sitt betänkande Tillsynsdom bl.a. att villkorlig frigivning skallske efter två tredjedelar av strafftiden, om inte fortsalt frihetsberövande avsärskilda skäl erfordras för att motverka återfall i brottslig verksamhei. Omsärskilda skäl föreligger, skall emellertid enligl förslaget villkorligfrigivning fä ske efler halva strafftiden. Förslaget innebär alltså inte någrastörre avvikelser i förhållande till nuvarande bestämmelser. Prövotiden avsesuppgå till eller den längre lid som vid frigivningen återstår avstraffet, dock högsl . Av större intresse i detta sammanhang med häsyntiU intemeringsklientelets åter- Prop.1980/81:76 121 faUsbenägenhetär förslagen att presumtionen om förverkande av reststraffel vid återfall ibrott under viUkorlig frigivning skall mjukas upp och möjlighet öppnas fill förverkandeav endast del av reststraffel. Förslagel har i denna del tillstyrkts avflertalet remissinstanser. 12.4VillkorUg frigivning (A 1978:6) har i ett utkommet betänkande (A 1978:6)Villkorlig frigivning uttryckt den uppfattningen att samtliga nordiska länderbör införa en regel om en i princip allmän villkorlig frigivning efter halvatiden. Angåendefrågan om en senareläggning av frigivningen bör kunna ske i vissa fall l.ex. omdet kan befaras att den intagne skulle komma att återfalla i särskilt grovbrottslighet uttalar kommittén följande. En sådan fara kan föreligga om detaktuella brottet eller den intagnes brottsliga förflutna tyder på särskildfarlighet. Vid sådan senareläggning åsyftas inte straffskärpning påallmänprevenfiva grander, utan närmast oskadliggörande genom fortsattfrihetsberövande. 1 regel kan det visserligen inle förväntas altsenareläggningen av den villkorliga frigivningen eller avtjänandet av helastraffet skulle minska den intagnes farlighet, men ny brottslig aktivitet kantillfälligt uppskjutas. Senareläggning på grand aven bedömning av risken för att den intagne begår grov brottslighet innebär altintemeringssynpunkter i viss omfattning blir utslagsgivande för straffetslängd. Om man utgår ifrån att det straffräusliga regelsystemets egentligauppgift är aU i varje enskilt fall ge uttryck för ett ogillande som står irättvis proportion till den skuld gärningsmannen utvisat i den brottsligahandlingen, så måste det framstå som otillfredsställande att frihetsstraffetslängd i vissa fall blir beroende av gärningsmannens personliga egenskaper. Detär även tvivel underkastat om reglema om senareläggning av villkorligfrigivning på denna gmnd kan utformas så all de uppfyller skäliga rältssäkerhelskrav. Till denna fråga hör ävenvilka möjligheter man har att göra förutsägelser om framtida kriminalitet. Detkan allmänt sett sägas alt sådana prognoser hitlills visat sig myckelvanskliga. Det föreligger en betydelsefull skillnad mellan möjlighetema attidentifiera å ena sidan vissa grupper med hög risk för framtida kriminalitet, åandra sidan de enskilda individer inom en sådan grupp som kommer att återfalla.Det föreligger inle omöjligt att identifiera vissa högriskgrupper. Däremot harman inte lyckats utveckla meioder för att ange vilka enskilda lagbrytare somkommer alt begå brott på nytt. Denna svårighet är typiskt sell störst, om delär verkligt grova och därmed i regel sällsynta brott man vill fömtsäga. Kommitténhar funnit alt del kan finnas dl praktiskt behov av att i undantagsfall kunnasenarelägga viUkorlig frigivning. Kommittén föreslår dock att förutsättningarnaför senareläggning av villkoriig frigivning görs 1980/81:76 122 ytterststränga och anges i lag. Beslämmelsen bör ge största möjliga klarhet ochförutsägbarhet. Det har visat sig vara förenat med svårigheter all finnainvändningsfria kriterier för en sådan regel och att nå fram till en beslämmelsesom passar förhållandena i samtliga nordiska länder. Kommitténhar dock för sin del funnit att det kriterium mot vilket invändningarna harminst lyngd rör risken för nya brott. Detta får dl visst stöd avstraffsystemets ändamål att kontrollera kriminaliteten. KommiUén har såledesstannat för att föreslå att en påtaglig och särskilt stor risk för snabbtåterfall i grova brott skall kunna vara skäl tiU senareläggning av viUkorligfrigivning. De brott kommittén främst har i åtanke är dels grova våldsbrott,dels aUvarlig brottslighet som bedrivs i organiserade eller yrkesmässigaformer. Beträffanderättsverkan av återfall i brott uttalas: Man får ett smidigaresystem, om domstolen åläggs att bedöma hur reststraffel skaU beaktas, då denvillkorliga friheten förverkas. En möjlighet är att domstolen mäter ut ett gemensamtstraff utan att särskilt ange reststraffets andel. Ett annat altemativ vore attdomstolen i domen uttryckligen angav hur mycket som förverkats av reststraffel.Oavsett vilket altemativ man väljer, reglema om hur reststraffel börbeaktas utformas så att man uppnår en tillräckligt enhetligstraffmätningspraxis. Ju längre lid den villkorligt frigivne levatbrottsfritt, desto mindre betydelse bör reststraffel ges vid straffmätningen.Vidare får den del av reststraffel som domstolen beaktar inte vara oskäligtlång i förhållande till det nya straffet. Frågan om brottslighet bör ävenbeaktas då man avgör hur stor del av reststraffel som skall förverkas. 13 Överväganden och förslag 13.1Bör interneringspåföljden avskaffas? Idet föregående har (särskilt i avsnitten 10 och 11) redovisats åtskilligakritiska synpunkter på lidsobeslämda påföljder i allmänhet och internering isynnerhet. Invändningarna gäller inte bara påföljdens bristande effektivitetutan tar framför allt sikte på skilda nackdelar och brisler från rättssäkerhetssynpunkt.Genom intemering öppnas möjUghet för frihetsberövande än somföranleds direkt av det brott varom gärningsmannen övertygats. Vidare finnsrisk för att den annars allmänt tillämpade principen om proportionalitet mellanbrott och straff skjuts åt sidan av hänsyn till ett eftersträvat men osäkertsamhällsskydd. Som framgått av det föregående är dd synnerligen vanskligt att ienskilda fall uttala sig om riskema för återfall i brott. Detla är allt merauppenbari ju grövre brott det är fråga om. 1980/81:76 123 Härtillkommer erfarenheterna av att tidsobestämdhden av de intagna upplevs som mycketpressande och därför uppfattas som ett lidande i sig. Det är vidare omvittnatatt en dom lill intemering ofta uppfattas som dt tecken på en definitivutklassning och därmed snarare befäster än motverkar vederbörandes benägenhetall fortsätta med en tillvaro som lätt leder till ny brottslighet. Avvad som tidigare anförts framgår också alt många av de skillnader som tidigarefunnits mellan internering och fängelse, såvitt gäller såväl påföljdernaspraktiska tillämpning och innebörd som klienldgmppernas sammansättning numera idel närmaste har försvunnit. Dd är vidare tydligt att användningen av påföljdenintemering också har minskal ganska påtagligt. Mol bakgrund av nu nämndaförhållanden och de vägande invändningar av principiell natur som sålunda kananföras mot intemeringspåföljden synes den böra behållas endast om de särskildasyften som den är avsedd att tjäna framstår som utomordentligt vikliga och intekan uppnås på annat från rättssäkerhetssynpunkt mera tillfredsställande sätt. Internering- liksom lidsobeslämda påföljder över huvud laget - bygger på framför allt tvåteorier. Den ena utgår från föreställningen alt den dömde genom behandlingskall kunna påverkas till ett laglydigt liv och därför bör behandlas tillsdetta syfte har uppnåtts (behandlingstanken). Den andra syftar till att genominspärrning av lagöverträdaren förhindra att denne begår brott så länge han kananses vara farlig (inkapacitering). Ddförtjänar redan här understrykas alt nu gällande straffskalor inle bör kunnaåberopas som dl skäl för att bevara interneringspåföljden. Om straffskalomainte anses medge inkapacitering under så lång lid som samhällsskyddet kräverkan nämligen det problemet lösas genom ändring av straffskaloma, införande avstraffskärpningsregler eller på annat liknande sätt. Avgörande för ominterneringspåföljden bör bestå är i stället om det finns skäl att hålla fråganom anstaltstidens längd öppen med hänsyn till faktorer som inträffar efterrättegången och som således inle kan beaktas redan i domen. Till dessa faktorerhör uppenbarligen inle sådant som hänför sig till den aktuella eller lidigarebrottsligheten som t. ex. all den är särskilt allvarlig lill sin art ellerutgör led i en organiserad kriminell verksamhet. Undersenare år har den s. k. behandlingsideologien utsatts för en allt starkare ochmera omfatiande kritik. Kritikerna har visserligen inte stått oemotsagda idebatten. a. hardd argumentet förts fram, alt otillräckliga resurser ellerännu oprövade meioder bär den huvudsakliga skulden för alt några positivaresullal hitintills inte kunnal redovisas. Det fmns i förevarande sammanhanginle anledning all gå närmare in i denna diskussion. Det bör räcka med att ikorthet konstatera att KvaL innebär att de inter- 1980/81:76 124 neradei kriminalvårdens anstalter i alll väsentligt behandlas på samma sätt somfängelsedömda med långa straff. Någon särskild behandling tillhandahållssåledes inle intemeringsklientelet under anslallsliden. Och den omfattandebehandlingsforskning som finns ger inte stöd för tanken att man genomsärskild behandling av de inlemerade kan påverka dem lill ett laglydigt liv.AUa undersökningar av effekten av anstaltsvård tycks peka i samma riktning:genom att placera en lagöverträdare i fängelse eller annan liknande institutionges små möjligheter till resocialisering. Dd tycks också ha mindre betydelsevilken form av anstaltsvård man väljer och vilka behandlingsformer som prövasinom anstaltema (se straffsystem s. 72 ff med där lämnadelitteraturhänvisningar). En återgång till systemet med särskild behandling avinlemerade - vare sig i speciella inlerneringsanstalter eller eljest - kandärför inte förordas. Beträffandevården utom anstalt torde övervakningen av de internerade ha samma omfattningoch innehåll som när det gäller fängelsedömda. Sammanfattningsviskan sägas att behandlingstanken inle motiverar att interneringspåföljdenbehålls. Somnämnts i avsnitt 10 kan interaeringsklienlelel grovt sett indelas i trehuvudkategorier. Den första omfattar personer som främst ägnar sig ål enintensiv men måttligt avancerad förmögenhetsbrottslighd. Den andra kategorinavser personer som gjort sig skyldiga till allvarlig och upprepad renodladvåldsbrotlslighet, inkl. sedlighetsbrott, och därigenom ansetts visa storfarlighet för annans liv eller hälsa. Den Iredje kategorin slutligen omfattarmera hårdföra och avancerade förmögenhetsbrottslingar, typ bankrånare ochkassaskåpssprängare, där gärningsmannen ingalunda skyggar för att tillgripavåld även om del primära syftet med gärningen inte är att skada någon tillperson. Någol vid sidan av de två sisinämnda gmpperna finns också dt begränsatantal personer som gjort sig skyldiga till grova narkotikabrott. Vad först gäller gmppenförmögenhetsbroltslingar så pekar såväl kriminologiska dala som praktiskaerfarenheter på att ett relativt begränsat antal personer kan svara för en slordel av vissa typer av grövre traditionella brott t.ex. bostadsinbrott,bilstölder och postbedrägerier [se i , 1976 s. 527 med där lämnade litteralurhänvisningar, jfr ävenprop. 1978/79:62]. Teoretiskt kan man därför påverka den totala volymen avvissa lyper av förmögenhelsbrott genom inkapacitering av särskilt aktivabrottslingar. Här står man också på någotfastare mark än som annars är vanligt när del gäller möjlighetema att fömtsägaåterfall i brott. I fråga om en grupp som består av tidigarestraffade förmögenhetsbrottslingar kan man sålunda med ganska hög grad avsäkerhet säga att flertalet kommer att begå liknande handlingar . Prop.1980/81:76 125 Vad som har sagts nu kan emellertid inte leda tillslutsatsen alt del i praktiken också är både möjligt och försvarligt attpåverka t. ex. den totala volymen av inbrottsstölder i landet genom attinlemera de mest aktiva inbrottstjuvarna. Som regel kan man försl i efterhandange vilka individer som varit av störst betydelse för brottsvoiymen. Av tabell3 framgår vidare att av intemeringsklientelet återfaller i grövrebrott . Det innebär å andra sidan att avdetta klientel inte återfaller i brott . Det är emellertidvanligtvis inle möjligt att - annat än i efterhand - urskilja de individer somsålunda anpassas lill samhälld. Slutligen måste de som inkapaciteras en gångkomma ut igen. Det finns knappast anledning räkna med alt brott som förhindratsenbart på grund av en förlängd anslallsvistelse inle senare kommer lillutförande. Tvärtom finns det omständigheter, som lyder på alt de känslor avosäkerhet och förbittring som en sådan åtgärd läll synes ge upphov till istället kan leda till en ökad brottsbenägenhel. När detgäller förmögenhelsbrott utan våldsinslag lycks de flesta numera också varaeniga om att interneringspåföljden bör kunna avskaffas i likhet med vad somsketl i och och vad som föreslagils i . 1 svensk praxishar det också blivit allt mera ovanligt att man dömer lill internering försådana brott. De nuvarande straffskaloma ger i dessa fall möjlighet altåstadkomma tillräckligt långa anstaltstider, även om man vill markera enstraffskärpning på grund av återfall. Att övervakningstiden vid internering ärlängre än vid fängelse torde inte ha någon avgörande belydelse i sammanhanget-Återfall brukar f. ö. ske inom relativi från frigivningen. Interneringlorde därför kunna avskaffas för denna kategori brouslingar. (Jfr som typfallbil. 1 nr 2, 3, 5, 9, 12, 16, 18, 22, 25, 27, 28, 30, 31,32, 34 och 35). Mångamänniskor i vårt land lever i oro för att bli utsatta för våldsbrott. Man kananta att denna oro i någon mån stillas när de erfar all kända våldsbrotisUngarinlemeras . 1 den månde sålunda inlemerade våldsverkarna inte hör till bekantskapskretsen måsteemellertid sägas att det i stort sett saknas en rationell grund för den känslaav rättstrygghet hos medborgama som interneringen kan ge upphov till. Sompåpekats bl.a. av Chrislie (avsnitt 11) visar nämligen erfarenhelema att delhell övervägande antalel allvarligare våldsbrott inle utlöses av inneboendekrafter hos gärningsmännen utan av de situationer som dessa gärningsmänbefinner sig i eller av ett samspel mellan personer och situationer.Majoriteten av gämingsmännen hör till offrets bekantskapskrets och har sällan tidigarevarit dömda för våldsbrott. För den samlade allvarliga våldsbrotlsligheien hardärför intemeringspåföljden en begränsad betydelse. Allvariiga våldsbrott är lyckligtvis sällsynta. Delinnebär emellertid också alt de är svåra alt förutsäga. En i avsnitt 11 nämndamerikansk undersökning ger exempel på detta. Av en undersökt population avunga lag- Prop.1980/81:76 126 överträdareåterföll 2,i våldsbrott .