prop · G40310 · 1980-12-31 00:00:00 — senast i samband med att parterna ingår ett avtal om kredit e.d. Genom detta krav lorde i praktiken vinnas en rimlig begränsning av de fall ivilka en skyldighet alt ersätta påminnelsekostnader kommer att aktualiseras.För att gäldenären på grund av en sådan överenskommelse skall vara skyldig attersätta kostnaden för en enkel betalningspåminnelse bör vidare krävas attpåminnelsen har skett skriftligt. Därjämte bör för ersättningsskyldighetenställas upp samma allmänna förutsättning som enligl det tidigare anförda skallgälla för skyldigheten att ersätla kostnad för krav och amorteringsplan.nämligen att kostnaden i det enskilda fallet skäligen har varit påkallad föralt la till vara borgenärens rätt. Sammanfattningsvis innebär det som jag har anförtatt gäldenären skall vara skyldig all ersätta dels borgenärens kostnad förskriftlig betalningspåminnelse rörande förfallen skuld, om avtal därom harträffats senast i samband med skuldens uppkomst, dels borgenärens kostnad förkrav och för upprättande av amorteringsplan på indrivningssladiet. Andraåtgärder som kan syfta till att förmå gäldenären all erlägga betalning förförfallen skuld bör inte föranleda ersättningsskyldighet, Detla bör framgå aven bestämmelse i den föreslagna lagen. Vid remissbehandlingen har några remissinstanser berörtfrågan om en gäldenärs skyldighet att ersätta borgenären även vissa kostnaderför verkställighet av domstolsavgörande rörande en fordran. a. frånbankhåll har sålunda förordats all gäldenären genom den föreslagna lagen skulleåläggas att ersätta även kostnad för ansökan om utmätning. I enlighet med vadjag har anfört i föregående avsnitt bör skyldigheten att ersätta kostnader somavser exekutiva åtgärder emellertid inle regleras i lörevarande sammanhang utaninom ramen för utsökningsrätten. Det kan nämnas att frågan huruvida det iutsökningslagstiftningen bör föras in en möjlighel lill ersättning för s. k.processkostnader i verkställighetsmål - t. ex. kostnader för anlitande av ombudeller för eget arbete för upprättande av ansökan om utmätning e. d, - harbehandlats utförligt i samband med remissen till lagrådet av förslagel tillutsökningsbalk. Någon sådan Ersättning för möjlighet har inte föreslagits där (se s, 761 ff). F, n. finns i inkassokostnadskungörelsen bestämmelser omstorleken av de belopp som gäldenären är skyldig att utge i kostnadsersättning.Genom ändringar i kungörelsen har beloppen genom fortlöpande höjningar anpassatstill rådande kostnadsläge. Efter den senaste höjningen, som trädde i kraft den1 (SFS 1979:331), utgår ersättning-som tidigare nämnts-med högst 55kr. i fråga om krav och med högst . i fråga om amorteringsplan.Ersättningen får doek bestämmas till högre belopp, om det föreligger särskildaskäl. Datainspektionen har i sin utredning om inkassokostnadernaundersökt om ersättningsbeloppen kan regleras mera långsiktigt genom attanknytas till ett index e, d. Som strax skall beröras ytterligare harinspektionen dock inte funnit detta vara en framkomlig väg. Enligt inspektionenbör det nuvarande systemet med återkommande justeringar av beloppen behållas(se bilaga 2). Med detta som utgångspunkt har i departementspromemorian lagtsfram förslag rörande en reglering av ersättningsbeloppens storlek. Enligt promemorian bör man. liksom , i författningmeddela bestämmelser om de belopp som en gäldenär normalt skall vara skyldigatt utge i ersättning för olika indrivningsåtgärder. Med hänsyn till behovet avåterkommande justeringar av beloppen är det enligt promemorian emellertid interationellt att beloppen anges i den föreslagna lagen. Denna föresläs innehållaen bestämmelse om att ersättningen utgår med skäligt belopp enligl vadregeringen närmare föreskriver. I anslutning till den bestämmelsen börregeringen enligt promemorian genom en särskild förordning fastställa de beloppsom normalt skall kunna utgå som ersättning för olika åtgärder. Vid remissbehandlingen har promemorieförslaget godtagilsav praktiskt taget alla remissinstanser. anser emellertidatt förslagel inle är invändningsfritt från konstitutionell synpunkt. har det sålunda knappast täckning i regeringsformens bestämmelserom normgivningsmakten alt låta regeringen bestämma om ersättningsbeloppensstorlek. Några remissinstanser har fört fram synpunkter som gällerersättningsnivån. Vidare har i ett remissyttrande berörts den närmareutformningen av bestämmelserna om ersättningsbeloppen. Även enligt min mening bör den nya regleringen av engäldenärs skyldighet att ersätla inkassokostnader utformas så att bestämmelserges om ersättningens storlek. 1 likhet med de remissinstanser som särskilt haryttrat sig över datainspektionens utredning om en långsiktig reglering aversättningsbeloppen delar jag inspektionens uppfattning att det inte ärlämpligt att införa en automatiskt verkande reglering av ersättningsbeloppengenom att de anknyts till ett index e, d. Vid utformningen av de aktuellabestämmel- serna bör man alltså utgå från att beloppen vidåterkommande tillfällen Ersättning för ändras med hänsyn lillkostnadsutvecklingen. Mot den bakgrunden framstår inkassokostnader denuppbyggnad av författningsreglerna i denna del som har förordats idepartementspromemorian såsom ändamålsenlig. Jag föreslår därför att det i dennya lagen tas in en bestämmelse som innebär att ersättning för de olika ersättningsgillaindrivningsåtgärderna utgår med skäligt belopp och att det får ankomma påregeringen att meddela närmare bestämmelser om ersättningsbeloppens storlek.Dessa bestämmelser får karaktären av sådana verkställighetsföreskrifter lilllagen som avses i 8 kap. 13 S första stycket 1 regeringsformen och som alltsåfår meddelas av regeringen. Den sålunda föreslagna regleringen innebär, i förening medvad jag har föreslagit i föregående avsnitt, att den nya lagen kommer attinnehålla alla grundläggande förutsättningar för gäldenärens skyldighet attersatta borgenärens indrivningskostnader, medan regeringen avses meddelaendast vissa bestämmelser om ersättningsbeloppens storlek för normala fall.Denna ordning överensstämmer med den som gäller enligt 17 § konsumentkreditlagen(1977:981. ändrad senast 1978:866) och 9S lagen (1978:599) om avbetalningsköpmellan näringsidkare m, fl, (ändrad senast 1978:867) i fräga om en borgenärsrätt att i mål om handräckning för återtagande av vara tillgodoräkna sigersättning för eget arbete m. m. Med anledning av vad rättegångsutredningen haranfört i sitt remissyttrande kan framhållas att frågan om det grundlagsenliga ien författningsreglering av den här ifrågavarande innebörden ingående belystesi samband med tillkomsten av de båda sistnämnda lagarna (se prop, 1976/77:123s, 132 f. 183, 357-359 och 372samtprop. 1977/78:l42s. 1.59-163 och 166).Det saknas skäl att i detta sammanhang frångå den ståndpunkt som då intogs avregeringen och . har regeringen beslutat omändringar av inkassokostnadskungörelsens bestämmelser om ersättningsbeloppensstorlek efter framställningar från vissa större inkassoföretag. Innan beslutenfattats har framställningarna remissbehandlats, I sin utredning om inkassokostnaderna har datainspektionendragit upp huvudlinjer för ett nytt system för att efter hand pröva och vidbehov justera ersättningsbeloppen. Inspektionens förslag går i huvudsak ut påatt inspektionen i samråd med statens pris- och kartellnämnd fortlöpandegenomför kostnadsundersökningar inom inkassobranschen och på grundval av dessaförelägger regeringen förslag till ändringar i ersättningsbeloppen, vilka börbeslutas efter remissbehandling av förslagen. Inspektionen anser att det ärtillräckligt att mer ingående kostnadsundersökningar genomförs ,medan man kan nöja sig med översiktliga bedömningar avkostnadslägel. Vid remissbehandlingen har de remissinstanser som yttratsig i frågan i allmänhet ställt sig positiva till tanken på särskildakostnadsundersökningar som hjälpmedel för att bestämma ersättningsbeloppensstorlek. verket ifrågasätter emellertid om mer ingåendeundersökningar behöver genomföras så ofta som . - som har bildats efter det att inspektionen lade fram sinutredning - anser att man bör kunna behålla den tillämpade ordningenmed framställningar frän inkassobranschen men kombinera den med störrekostnadsundersökningar som genomförs med längre lidsintervall. Föreningenframhåller att framställningar om justeringar av ersättningsbeloppen i och medföreningens tillkomst kommer att kunna underbyggas på ett helt annat sätt äntidigare. Också jagfinner det värdefullt att man som ett underlag för framtida beslut omersättningsbeloppens storlek använder sig av regelbundet återkommandekartläggningar av kostnaderna inom inkassobranschen, 1 princip synes det varaändamålsenligt alt denna kartläggning görs genom kostnadsundersökningar somdalainspektionen verkställer i samråd med slatens pris- och kartellnämnd. och har varit inne på tordeemellertid sådana mer ingående koslnadsundersökningar inte behöva genomföras såofta som datainspektionen har förordat i sin utredning. Undersökningarna börverkställas efter regeringens uppdrag i varje särskilt fall, varvid det fårankomma på regeringen att efter samråd med i första hand datainspektionenbesluta om undersökningarnas närmare uppläggning. 1 perioderna mellankostnadsundersökningarna bör eventuella framställningar från inkassobranschenssida om ändringar av ersättningsbeloppen kunna bedömas på grundval av densenast genomförda undersökningen jämte det material som kan presenteras i sambandmed en sådan framställning. 4.4.5 Avlal om ersättning för inkassokostnader m. m. Datainspektionen föreslog i sin utredning ominkassokostnaderna att en civilrältslig reglering av gäldenärens skyldighet altutge ersättning för sådana kostnader skulle göras tvingande till gäldenärensförmån. Enligt inspektionen borde sålunda avtalsvillkor som var oförmånligareför gäldenären än författningsreglerna vara ulan verkan, 1 sammanhangetframhöll inspektionen att det visserligen kunde ifrågasättas om avtalsfrihetenborde beskäras även för de fall där gäldenären är företagare. Enligtinspektionen fanns det emellertid flera skäl som talade för detla. Sålundaborde bestämmelserna göras enkla att tillämpa för myndigheter och enskilda.Ofta kan det vara svårt att avgöra om en fysisk person är att hänföra lillnäringsidkarkategorin eller inte. Vidare befinner sig småföretagare inte sällani samma underläge mot borgenären som konsumenter. Enligt inspektionen syntesinte heller behovet av avtalsfrihet vara stort. I överensstämmelse med vad datainspektionen sålundaförordat har i departementspromemorians lagförslag tagits in en bestämmelse sominnebär att avtal, som utvidgar gäldenärens skyldighet att utge ersättningför inkassokostnadutöver vad som följer av den föreslagna lagen, skall vara ogiltigt. 1anslutning lill denna bestämmelse framhålls i promemorian att det är vanligtatt lagregler som inskränker avtalsfriheten på det förmögenhetsrättsliga områdetdrabbar endast avtalsvillkor som har tillkommit pä förhand, dvs. innan denifrågavarande rättigheten eller skyldigheten har aktualiserats i del konkretafallet. Sedan detta har skett anses däremot den som skyddas av en på sådantsätt tvingande lagregel kunna med bindande verkan avstå från sin rätt eller tapä sig en längre gående skyldighet. Enligt promemorian skulle ett avtalsförbudav denna begränsade innebörd lätt kunna bli ett slag i luften på förevarandeområde. Den föreslagna ogiltighetsregeln bör därför, enligt vad som framhålls ipromemorian, i delta sammanhang inte ges någon annan tolkning än attogillighetspåföljden kan göras gällande oavsett när avtalet har träffals ochäven om betalning har erlagts enligt avtalet. Inom ramen för en process börgäldenären emellertid enligt promemorian kunna på ett bindande sätt disponeraöver sin skyldighet alt ersätta inkassokostnad. Gäldenären bör således genomförlikningsavtal eller processuellt medgivande kunna ta på sig enersättningsskyldighet som går längre än den som följer av den föreslagna lagen.Mål rörande ersättning för inkassokostnad bör med andra ord vara dispositiva.Som skall beröras i ett följande avsnitt föreslås emellertid i promemorian attdenna senare princip inte skall upprätthållas fullt ul i mål som handläggsenligt lagsökningslagen. Vidremissbehandlingen har det stora flertalet remissinstanser godtagit de förslagoch uttalanden som promemorian innehåller beträffande den föreslagna lagenstvingande natur. Som har näinnts redan i avsnitt 4.4,2 anser emellertid nägraremissinstanser som företräder kreditgivare och inkassoföretag att. ombestämmelserna i den nya lagen i enlighet med vad som har föreslagilsskall omfatta även fall där gäldenären är ett företag, de inte bör göras tvingandeför åtminstone dessa fall. Enligt dessa remissinstanser bör det sålunda rådafrihet för en borgenär att genom avtal betinga sig ersättning för olikakostnader som föranleds av gäldenärens belalningsdröjsmål när gäldenären ärett förelag. Som skäl för detta anförs att skyddsintresset i dessa fall inteär tillräckligt starkt för att motivera ett avialsförbud. Företagens behov avskydd mot oskäliga avtalsvillkor om ersättningsskyldighet kan enligt dessaremissinstanser anses tillgodosett genom möjligheten att åberopa denförmögenhetsrättsliga generalklausulen i 36 S lagen (1915:218) om avtal ochandra rättshandlingar pä förmögenhetsrättens område (avtalslagen). För egendel vill jag till en början framhålla att de möjligheter som f. n, finns altgöra gällande avlal om en sådan ersätlningsskyldighel för inkassokostnader somgår utöver vad som följer av gällande författningsregler i praktiken framstårsom tämligen begränsade. Som tidigare nämnts har datainspektionen ansett detvara oförenligt med god inkassosed att en borgenär i samband med uppgörelseutom rätta betingar sig högre ersättning för inkassoåtgärder i inkassolagens mening än vad endomstol kan väntas döma ut vid tillämpning av inkassokostnadskungörelsen. Ochnär ett anspråk på ersättning för inkassokostnad i enlighet med den nuvarandeprocessrättsliga regleringen skall behandlas såsom ett anspråk på ersättningför rättegångskostnad, åligger det domstolen att självmant pröva ersättningensstorlek oeh omfattning i övrigt inom ramen för det kostnadsyrkande somframställs av borgenären. Domstolen är härvid inte bunden av ett medgivandefrån gäldenärens sida att utge viss ersättning och inle heller av ett avtalrörande ersättningsskyldigheten som kan ha träffats på förhand. Ett väsentligt syfte även med den nya lagen om ersättningför inkassokostnader är, som har framhållits, att skydda gäldenärenmot överdrivna kostnadsanspråk och mot en alltför betungande ersättningsskyldigheti övrigt. Det är därför klart att principen bör vara att borgenären inte skallkunna genom avtal betinga sig ytterligare ersiittniiig för åtgärder somomfattas av lagen. När gäldenären är ett företag framtriider visserligen detnämnda skyddsintresset inte alltid med samma styrka. Åtskilliga näringsidkareintar emellertid en ställning som liknar den enskilde konsumentens. Ofta tordedet vara just denna kategori av näringsidkare som drabbas av skyldigheten attersätta indrivningskostnader. Som datainspektionen har framhållit i sin utredning ominkassokostnaderna kan det inte heller anses föreligga något större behov aven frihet att träffa avtal om ersättning för sådana kostnader ulöver vad somföljer av den nya lagen. De bestämmelser som jag i det föregående har förordatoeh den närmare reglering av ersättningsbeloppens storlek som regeringen avsesutfärda syftar till att ge borgenären skälig ersättning för de tämligen enklaåtgärder som det här är frågaom. Ersättningsfrågans art och betydelse är inte sådanatt omsättningens och det ekonomiska livels intressen på något sätt kräver attföretagen ges frihet alt själva reglera sina mellanhavanden i denna del. På grund av det nu anförda oeh med hänsyn även till vaddatainspektionen i sin utredning har anfört om behovet av en enkel regleringfinner jag övervägande skäl tala för den ståndpunkt som har intagits avinspektionen och i departementspromemorian. Den föreslagna lagen bör alltsågenerellt vara tvingande till gäldenärens förmån. I enlighet med detta bör ilagen tas in en bestämmelse om att avtalsvillkor som utvidgar gäldenärensskyldighet att utge ersättning för kostnader utöver vad som följer av lagenskall vara ogiltigt. Som har framhållits i departementspromemorian börgäldenären inom ramen för en process kunna på ett bindande sätt disponera översin ersättningsskyldighet genom ett processuellt medgivande eller ett förlikningsavtal.Enligt min mening är det dä följdriktigt att gäldeniiren även i övrigt kan.sedan frågan om betalning av inkassokostnader har aktualiserats, med bindandeverkan ta på sig skyldigheter som går längre än enligt den föreslagna lagen.Det innebär att jag inle delar uppfattningen i deparle- mentspromemorian att ogiltighelspåtöljdeii bör kunna görasgällande i detta Ersättning för fall. Jag vill dock understryka att borgenäreninte utan vidare kan kräva inkassokostnader gäldenären på större ersättning änsom medges enligt lagen och till den anslutande föreskrifter. För attborgenären skall ha en vidsträcktare rätt måste han ha träffat enöverenskommelse om delta med gäldenären efter det att inkassoåtgärder börjadevidtas. Enbart den omständigheten att gäldenären erlägger betalning i enlighetmed ett anspråk på kostnadsersättning som går ulöver vad som medges enligtlagen bör inte leda till att en sådan överenskommelse anses ha träffats. Mål rörande ersättning för inkassokostnader e, d. somavses i den föreslagna lagen bör alltså i princip behandlas enligt deprocessuella reglerna för dispositiva mål, 1 enlighet med vad som vidare harföreslagits i promemorian bör vissa avsteg från detta emellertid göras när detgäller mål som handläggs enligt lagsökningslagen. Hithörande frågor tar jag uppi ett följande avsnitt. 4.4.6 Ränta på ersällning för inkassokostnader lu. Den civilrättsliga reglering av skyldigheten att ersättainkassokostnader som har förordats i det föregående innebär att gäldenären. ominte annat föreskrivs, skall betala ränta på kostnadsersättningen enligl bestämmelsernai räntelagen (1975:635), De bestämmelser som då blir aktuella är 4 S första ochtredje styckena samt 6 S. 1 fråga om skyldigheten att utge ränta på fordran varsförfallodag inte år bestämd i förväg gäller enligt 4 S första stycket följande,i den mån inte annat är avtalat eller utfäst eller särskilt föreskrivet (jfr 1S), Försittes belalnings-tiden, dvs. betalar inte gäldenären nar borgenärenfordrar det. utgår ränta på fordringen från den dag som infaller efterdel all borgenären har avsänt räkning eller på annat sätt fordrat betalning avbestämt belopp med angivande av alt underlåtenhet att betala medför skyldighetatt utge ränta. Gäldenären är dock inte skyldig att erlägga ränta förtid innanräkningen eller anspråket har kommit honom tillhanda. Enligt 4 S tredje stycketulgår, oavsett de redovisade bestämmelserna, ränta på förfallen fordran senastfrån dagen för delgivning av ansökan om lagsökning eller betalningsforeläggandeeller av stämning i mål om utgivande av betalning. I fråga om räntans storlekgäller enligt 6 S räntelagen - likaledes i den mån inte annat ;ir avtalat ellerutfäst eller särskilt föreskrivet - att räntan beräknas enligt det gällande riksbanksdiskonlot med tillägg av fyra proeeiiienheier. I sin utredning om inkassokostnaderna framhölldatainspektionen att en tillämpning av räntelagen i fråga om skyldigheten attutge ränta på en ersättning för inkassokostnad av civilrättslig natur innebäratt skilda lidpunkter kommer att gälla som utgångspunkt för rånteberäkningenavseende huvudfordringen resp. inkassokostnaden. inspektionen komplicera beräkningarna och leda tillomfattande ändringar i Ersällning för många kravbrevsformulär. Enligtinspektionen uppgår räntan på kostnads- inkassokostnader ersättningen i detenskilda fallet sällan till något belopp av betydelse. Mot denna bakgrundföreslog inspektionen all det skulle föreskrivas att ränta inte utgår påersättning för inkassokostnad. Borgenärens ränteförlust borde enligtinspektionen kunna beaktas vid fastställandet av själva ersättningsbeloppen. I departementspromemorian anförs att de skäl somdatainspektionen har åberopat till stöd för sitt förslag synes bärande. 1promemorian föreslås därför att det i den nya lagen om ersättning förinkassokostnader föreskrivs alt ränta inte utgår på sådan ersättning. Vid remissbehandlingen har praktiskt taget samtligaremissinstanser lämnat förslaget utan erinran. framhålleremellertid att förslaget, med hänsyn till den föreslagna lagens tvingandenatur, kan leda till onödiga svårigheter i kontoförhållanden. Förbundet syftarpå det förhållandet att parterna i ett kontoförhållande, om förslagetgenomförs, inte skulle kunna föra upp en inkassokostnad på gäldenärens kontooeh där räntebelasta den på samma sätt som gäller för övriga debiteringar päkontot. Enligt min mening är de skäl som har åberopats till stödför promemorieförslaget i oeh för sig beaktansvärda. Man kan å andra sidaninte bortse från att förslaget kan medföra sådana onödiga svårigheter somKooperativa förbundet har påpekat i sitt remissyttrande och som kan undgås omräntelagen får tillämpas. Jag har svårt att tro att en tillämpning avräntelagen i detta sammanhang behöver skapa nämnvärda problem. Räntelagen ärdispositiv och kan alltså frångås genom avtal. I den mån parterna inte harträffat särskilt avtal om räntan på kostnadsersättning torde tillämpningen avräntelagen i många fall innebära alt någon ränta på kostnadsersättningen intebörjar löpa innan gäldenären betalar ersättningen, 1 andra fall lorde del oftakunna förutsättas att borgenären helt avslår från att göra gällanderänteanspråk av den obetydliga omfattning som det här blir fråga om eller atthan bestämmer sitt anspråk så att det blir enkelt att beräkna utan att det förden skull överstiger den ränta som borgenären enligt lagen är berättigad fill. Med hänsyn till det anförda finner jag det intetillräckligl motiverat alt föreskriva något undantag från tillämpningen av räntelagennär det gäller ränta på fordran på ersättning för inkassokostnader. Jagföreslår alltså inte all någon särskild bestämmelse om ränta pä sådan fordrantas upp i den föreslagna lagen. 4.4.7 Den processuella behandlingen av anspråk påinkassokostnader De förslag som jag har lagt fram i det föregående innebäratt eu fordran på ersättning för inkassokostnader skall behandlas som ettvanligt civilrättsligt anspråkoch inte som ett anspråk på ersättning för riittegångskoslnadsamt att målrörande ersättning för sådana kostnader är av dispositiv natur. Jag ämnar idelta avsnitt gä närmare in på behandlingen vid domstol av anspråk päkostnadsersättning. Om ettsådant anspråk framställs i vanlig räiiegång, måste detta i regel ske genomansökan om stämning (se 13 kap. 4S ). Väcker borgenärensamtidigt talan om huvudfordringen, vilket torde bli det vanligaste, kan debåda anspråken naturligtvis anges i samma stämningsansökan. Praktiskt lagetundantagslöst torde de också böra handliiggas i en och samma rättegång enligtreglerna i 14 kap. . Har borgenären först väckt lalan endast omhuvudfordringen och vill han senare i samma rättegång också yrka ersättning förför inkassokostnad e. d., finns möjlighet till detta enligt bestämmelserna omändring av talan i 13 kap. 3 och 4 SS . Yrkandet får emellertiddå inte framställas först i högre rätt. När delgäller avgörandet i sak följer del av målets disposiliva karaktär att domstolenprincipiellt är bunden av parternas processhandlingar. Medger gäldenären ettyrkande om en mer omfattande kostnadsersättning än som följer av den föreslagnalagen, skall domstolen sålunda döma i enlighet med medgivandet. Att målet ärdispositivt innebär vidare att tredskodom kan meddelas mot gäldenären, om hanuteblir frän förhandling eller- när målet handläggs enligt lagen (1974:8) omrättegången i tvistemål om mindre värden (småmålslagen) - om han underlåter attyttra sig över käromålet. Om det begärs tredskodom mot gäldenären.