prop · G4031 · 1980-12-31 00:00:00 — Fördelarna med detta ersättningssystem är inte bara attkontantersättningen till de intagna höjs, utan även ersättningens konstruktionmarkerar att den är skattefri och att de intagna utöver ersättningen erhållers. Dessutom är systemet bättre än det nuvarande anpassattill den mångfald olika aktiviteter som förekommer inom anstalterna. Det nya ersättningssystemetföreslås först försöksvis inrättat vid tre anstalter, nämligen ,och Ödevata. Även förekomsten av stimulerande och intresseväckandesysselsätt- Prop.1980/81:1 47 ningar under de intagnas fritid inverkar positivt på anstaltsklimatetoch förebygger behovet av avskildhetsåtgärder. I enlighet med förslag bör det vara tillsynspersonalens uppgift att ledagenomförandet av de intagnas fritidsaktiviteter. Därutöver behövs emellertid päde större anstalterna särskild personal för planering och samordning av dessaaktiviteter. Utredningen föreslår därför att 14 tjänster för fritidsassistenterinrättas vid vissa större riks- och lokalanstalter i utbyte mot nuvarandearvodesmedel för hel- och deltidstjänster för fritidsledare. Dessutom föreslåsaktivitetsmedlen höjda vid de flesta av dessa anstalter. En god kontakt mellan den intagne och världen utanföranstalten inverkar också gynnsamt på anstaltsklimatet och minskar förekomstenav avskildhetsåtgärder. Framför allt gäller detta korttidspermissioner menäven telefon- och besöksmöjligheter och i viss mån fritidsverksamhet utomanstalten. Emellertid måste härvid en avvägning göras mot de risker försäkerheten i anstalten och samhällets behov av skydd mot vissa intagna som enstörte öppenhet inom anstaltsvården innebär. Enligt utredningens mening bör även intagna, som medhänsyn fill risken för fortsatt brottslig verksamhet inte kan beviljaspermission på egen hand, beredas tillfälle att ibland genom bevakade ellerbeledsagade permissioner komma utanför anstalten. Vidare börkvalifikationstiderna för regelbunden permission iakttas och villkoren förpermission noggrant anges. Telefonautomater, som redan finns vid vissa slutnariksanstalter, bör installeras vid flera anstalter än f. n. Ävenbesöksverksamheten bör utvidgas. Åtminstone bör också ett ökat medinflytande för deintagna kunna påverka förekomsten av avskildhetsåtgärder. Denna samrådsverksamhethar emellertid av principiella skäl sina givna gränser och dessa kan inteförändras. Även inom dessa ramar finns det emellertid stora möjligheter attlåta de intagna framföra synpunkter på verksamheten i anstalterna och dessamöjligheter bör tillvaratas. Vid utredningens anstaltsbesök har från olika hållframhållits att nuvarande blandning av olika kategorier intagna i anstalterogynnsamt påverkar förhållandena. I detta sammanhang är det främst blandningeni de slutna riksanstalterna som är av intresse. Utredningen anser det därförönskvärt om en viss differentiering kunde ske mellan dessa anstalter. Nuvarandebeläggningsförhållanden försvårar visserligen en närmare differentiering menbör inte utgöra hinder för en strävan att åstadkomma en bättrekategoriindelning av de intagna i slutna riksanstalter. Ett förslag om ändradedifferentieringsprinciper kräver emellertid mer övergripande överväganden ändet varit möjligt att göra i detta sammanhang. Utredningen anser därför attfrågan om de intagnas differentiering mellan de slutna riksanstalterna bör bliföremål för en närmare översyn. Den ökade förekomsten av narkotika i anstalterna försvårari hög grad Prop.1980/81:1 48 anstaltsarbetet och utgör orsak till många avskiljanden.Efter förslag av en av regeringen tillsatt ledningsgrupp för narkotikafrågorhar en rad åtgärder vidtagits för att komma till rätta med detta problem.Utredningen lämnar därtor inga nya förslag som särskilt tar sikte härpå, menframhåller att många av de i betänkandet föreslagna förebyggande åtgärdernaockså är ägnade att motverka förekomsten av narkotika i anstalterna. I den allmänna debatten har kravframställts på att intagens skötsamhet i störte utsträckning bör särskiltpremieras. Utredningen förordar emellertid inte en sådan ordning, eftersom ettsådant system inte skulle kunna bli helt rättvist och därför skulle kunna fåmotsatt effekt än den avsedda. Som ytterligare förebyggandeåtgärder pekar utredningen slufiigen också på möjligheten till ensenareläggning av kvällslåsningen på de slutna anstalterna samt en ökadrekrytering av kvinnlig tillsynspersonal. Möjligheterna att finna alternativtill enrumsplacering är med hänsyn till de speciella förhållandena i en anstaltbegränsade. Vissa tänkbara alternativ har utredningen bedömt som mindrelämpliga än enrumsplaceringen och däri'ör ansett dem inte böra komma i fråga.De alternativ som föreslås kan inte heller helt ersätta enrumsplaceringen ellerfängselanvändningen utan får i stället ses som komplement till dessa. Det är framför allt beträffande delångvariga enrumsplaceringarna som alternativ behövs. Utredningen pekar därförpå placering i liten grupp med särskilda övervakningsmöjligheter som enlämpligare åtgärd än enrumsplacering i dessa fall. Även sådan placering skallemellertid enligt den definition av avskildhetsbegreppet utredningen föreslårutgöra en form av begränsad avskildhet. Däremot anser utredningen inte enförflyttning utgöra ett lämpligt alternativ till i vart fall ett kortvarigtavskiljande, eftersom de negativa effekterna av en förflyttning ärförhållandevis stora. I stället bör antalet s. k. disciplinära förflyttningarbegränsas. KVS har i en framställning till regeringen anvisat en möjlighethärtill som innebär att anstalter som saknar möjlighet att verkställaavskiljanden skulle få rätt att i de fall 23 eller 50 § KvaL är tillämpligtillfälligt placera den intagne i närbeläget allmänt häkte i stället för attöverföra honom till sluten anstalt. Framställningen har remissbehandlats ochdärvid fått ett gynnsamt mottagande. Även utredningen anser att den av KVSanvisade ordningen utgör ett lämpligt sätt att begränsa olämpligaförflyttningar och föreslår därtor att framställningen skall bifallas. Inskränkningar i intagnas rätt tillpermissioner, frigång, besök o. d. anser utredningen inte kunna ersättaavskildhetsåtgärder. Många av dem som blir föremål föravskildhetsåtgärder kan betecknas som psykiskt störda. Många avskiljandenskulle därför kunna undvikas om de intagna i stället överfördes till sjukvårdinom eller utom anstalten. 1980/81:1 49 Kriminalvårdens egna psykiatriska avdelningar bör därförinte. så som utredning om behandling av psykiskt avvikande föreslagit,läggas ned. I stället bör den psykiatriska vården inom anstalterna utvidgas.Innan dess måste emellertid nuvarande tjänster för psykiater inom antaltsvårdenbesättas. Utredningen föreslår därför en översyn av läkarnas meritvärderingssystem.Framför allt måste det emellertid fastslås en skyldighet för den allmännasjukvården att ta emot och behandla även anstaltsintagnasom är i behov av sådan vård. Det är nämligen f. n. mycket svårt att få dettaklientel överfört till den allmänna sjukvården. Det är ocksä angeläget att finnaalternativ till användandet av fängsel i samband med våldsamt uppträdande avintagen. Utredningen föreslår därför att lugnande medicin i sådana situationerskall få tillföras den våldsamme även utan dennes samtycke. Detta förslag skalldelvis ses mot bakgmnd av att redan de allmänna nödvärnsreglerna i brottsbalkenkan ge stöd för sådan tvångsanvändning i vissa fall. Medicinering skallemellertid enbart ses som ett alternativ till bältesanvändningen och det börankomma på läkare att avgöra i vilka fall sådan medicinering bör komma i fråga. Ett annat alternativ till fängselutgör placering i mjukisolerad cell. Denna åtgärd tillämpas i engelskafängelser och anses där vara ett bättre alternativ än både fängsel ochmedicinering. Utredningen anser att denna ordning bör prövas även i vårt landoch föreslår att sådana celler försöksvis inrättas vid ett par anstalter. Utredningen har gjort en översyn avavskildhetsbestämmelserna. Med hänsyn till utredningens tilläggsdirektiv ombristen på resurser för reformer och till nuvarande ansträngdabeläggningsförhålllanden har utredningen vid bedömandet av behovet avavskildhetsåtgärder utgått från rådande förhållanden vid anstalterna. Utredningen konstaterar att detvångsmässiga avskildhetsåtgärdernas ändamål endast bör vara att tillgodoseskydds- och säkerhetsaspekter. Behandlingsskäl bör således inte motiveratvångsmässiga avskildhetsåtgärder. Annoriunda bör det däremot förhållasig med möjligheten till frivilligt enrumsarbete enligt 18 § KvaL. Utredningenfinner många skäl tala föratt denna möjlighet bör finnas kvar. Man böremellertid sträva efter att förebygga behovet hos de intagna att frivilligtsöka ensamheten. Med hänsyn dels till att de farhågor för negativa verkningarav frivillig isolering som dikterat bestämmelsens nuvarande utformning böranses överdrivna, dels till den ökade förekomsten av våld intagna emellan anserutredningen ändå att möjligheten för de intagna till frivilligt enrumsarbetebör utvidgas. Detta bör ske genom viss ändring av lagtexten och genom enutökning av antalet s. k. roplatser på ett par anstalter där konkurrensen omsådana platser är särskilt stor. Till motverkande av negativa effekter bör den4 1980/81. Prop.1980/81:1 50 avskildeemellertid på olika sätt ges så omfattande sinnesstimulans som möjligt. När det däremot gäller de tvångsmässigaavskildhetsåtgärderna bör tilllämpningsområdet begränsas. Bestämmelsen i 20 § KvaL om avskildhet med hänsyntill rikets säkerhet har aldrig tillämpats. Den kan endast komma tilltillämpning i extraordinära fall men kan i dessa vara oundgänglig. Utredningenföreslår därför ingen ändring beträffande den bestämmelsen. Intagen kan vidare hållas avskild enligt 20 § KvaLmed hänsyn till föreliggande fara för hans egen säkerhet till liv eller hälsa.Sådant avskiljande kan äga rum antingen den intagne är farlig för sig själveller fara hotar honom från annan intagen. Utredningen anser främst motbakgrund av de våldsamheter som narkotikahanteringen i anstalterna medfört attäven denna bestämmelse är erforderlig. Det måste nämligen anses vara kriminalvårdensskyldighet att i möjligaste mån skydda de intagnas säkerhet till liv och hälsaunder den tid de är omhändertagna. Detta anses då också innefatta en skyldighetatt förhindra självskador och självmord. Bestämmelsen föreslås dock någotbegränsad vad avser kriterierna för sådant avskiljande. På samma sätt kan intagen hållas avskild om hanutgör en fara för annans säkerhet till liv eller hälsa. Även denna bestämmelseanser utredningen oundgänglig. Till undvikande av långvariga enrumsplaceringarpekar utredningen på möjligheten att placera intagna som kan bedömnas som merpermanent farliga för sin omgivning i mindre grupper på specialavdelning.Tillämpningsområdet för bestämmelsen föreslås dock bli något mindre än f.n. Vid föreliggande fara för allvarlig skadegörelse påanstaltens egendom kan intagen hållas avskild från andra intagna. Utredningenpekar här särskilt på den ökade risken för sprängningar i samband medutbrytningsförsök och förordar därför att en bestämmelse med detta innehållbibehålles. Lagtexten föreslås emellertid ändrad så. att det klarareframgåratt det endast är i samband med fara för mycket omfattande eller farligskadegörelse som bestämmelsen bör äga tillämpning. Intagen kan hållas avskild från andra intagna omdet är nödvändigt för att hindra att han utövar menligt inflytande på andraintagna. Utredningen har kunnat konstatera att denna bestämmelse vid vissaanstalter kommit till alltför stor tillämpning. Å andra sidan har från fleraanstaltsledningar framhållits behovet av en bestämmelse som ger möjlighet att"ta undan" en intagen som utgör ett allmänt oroselement inomanstalten. Utredningen menar emellertid att en sådan bestämmelse måste ha ettväsentligt mer begränsat tillämpningsområde än den nuvarande. Härvid måste bl.a. beaktas att den inte får ge utrymme för ingrepp i den intagnesyttrandefrihet. Utredningen föreslår därför att avskiljande endast skall få ägarum om det är nödvändigt för att hindra att intagen försöker påverka annan tillbrott 1980/81:1 51 Utredningen betonar vidare attendast kortvariga avskildhetsåtgärder bör kunna komma i fråga i dettasammanhang. Enligt andra stycket 20 § KvaL kan vissa långtidsdömdaintagna som ägnat sig åt brottslighet av särskilt allvarlig art hållas avskildaom det är nödvändigt för att hindra ett befarat rymnings- ellerfritagningsförsök. Bestämmelsen är tillämplig endast beträffande en mycketliten grupp intagna och tillämpas också endast i 15 20 fall . Främstavses vissa narkotikabrottslingar men även andra som ägnat sig åt brottslighetav särskilt allvarlig art. Vad gäller dessa fall pekar utredningen särskilt påmöjligheten till placering i liten grupp på specialavdelning. Trots detta kanmöjligheten till enrumsplacering inte helt avvaras i dessa fall. Utredningenföreslår därför ingen ändring i bestämmelsen. Restriktivitet i tillämpningenhar åstadkommits bl.a. genom att beslutanderätten i dessa frågor inte kunnatdelegeras från KVS till anstaltsnivå. Utredningen anser därför att dennaordning bör bestå. Främst med tanke på kvalificerade narkotikabrottslingarsom fortsätter sin verksamhet i anstalten föreslår utredningen en utvidgning av20 § andra stycket KvaL som innebär att vissa långtidsdömda intagna som gjortsig skyldiga till brottslighet av särskilt allvarlig karaktär skall kunnaplaceras i grupp på specialavdelning. Förslaget innebär egentligen ingenändring i jämförelse med nuvarande förhållanden, utan sammanhänger med denändrade definition av avskildhetsbegreppet utredningen föreslår. Inte hellersådana beslut skall kunna delegeras från KVS. Avskiljanden enligt 20 § KvaL ärinte tidsbegränsade och kan därför i enstaka fall bli relativt långvariga.Utredningen föreslår därför vissa åtgärder för att begränsa denna varaktighetoch begränsa de negativa effekterna av dem. Den tidrymd inom vilken beslut omavskildhet enligt 20 § KvaL senast skall omprövas föreslås sålunda förkortadfrån en månad såvida inte avskildheten innebär placering påspecialavdelning. Detta medför i sin tur att sådana beslut skall underställasKVS prövning . Detta bör medföra en allmän förkortning avavskildhetsåtgärdernas varaktighet. Vidare föreslås att det så snart enenrumsplacering blir mer långvarig särskilt skall prövas vilka möjligheter somfinns att ge den intagne begränsad samvaro med annan eller andra intagna ochatt låta honom få del av de förmåner som enligt lagen tillkommer intagen.Härvid avses då i första hand telefonsamtal och besök. Enligt 23 § första stycket KvaL kanintagen avskiljas vid våldsamt uppträdande. Utredningen betonar såvitt avserhändelser av detta slag i första hand möjligheterna att genom andra metoderkomma till rätta med sådana ordningsstörningar. Vad gäller behovet av entvångsbestämmelse pekar utredningen på att redan de allmänna nödvärnsreglerna ibrottsbalken ofta är tillämpliga i dessa fall. Det är då i flera avseendenbättre att grunda sådana ingripanden på mer detaljerade och urrättssäkerhetssynpunkt bättre bestämmelser i . 1980/81:1 52 Vid svårare fall av våldsamtuppträdande kan intagen enligt paragrafens andra stycket beläggas med fängsel.I allmänhet är det då s. k. spännbälte som kommer till användning. Utredningenanser att inte heller spännbältet helt kan undvaras men föreslår som tidigareanförts lugnande medicinering och placering i mjukisolerad cell som alternativaåtgärder i dessa fall. Fängsel och medicinering föreslås emellertid endast fåkomma till användning i fall då liv eller hälsa äventyras. Enligt 23 § första stycket KvaL kan intagen hållas avskildockså om han till följd av berusning kan befaras störa ordningen på anstalten.Utredningen erinrar om att en ny lag om omhändertagande av berusade personerm. (LOB) trätt i kraft den och anför att den syn på frågan omomhändertagande av berusade personer som kommer till uttryck i den lagen ocksåbör gälla inom kriminalvårdsanstalterna. 1 anstalterna råder emellertid i vissaavseenden speciella förhållanden. Ett kortvarigt avskiljande av en berusadintagen kan inte beräknas medföra några negativa konsekvenser för denne.Utredningen anser därför att bestämmelsen bör finnas kvar men föreslår attsärskilda tillnyktringsmm skall inrättas där den avskilde lättare kan hållasunder uppsikt av personalen. Dessutom föresläs en omredigering av paragrafenför ett klarare åtskiljande av de åtgärder som kan insättas mot våldsamtuppträdande intagna och de åtgärder som kan insättas mot dem som till följd avberusning kan befaras störa ordningen. Bestämmelsen i 50 § KvaL omavskildhet under disciplinutredning har uppenbariigen vid vissa anstalterkommit att tillämpas i en utsträckning som inte varit avsedd. Detta tordeemellertid inte bero på att paragrafen är alltför extensivt utformad. Medhänsyn härtill och till att fråga enbart är om mycket kortvariga avskiljandensom är nödvändiga för att disciplinära förseelser skall kunna utredas ochbestraffas, föreslås endast mindre förtydligande ändringar i lagtexten. Istället föreslår utredningen att KVS ges i uppdrag att särskilt följatillämpningen av denna bestämmelse för att åstadkomma en enhetlig ochrestriktiv praxis. Utredningen betonar särskilt vikten av att disciplinutredningarigångsätts i samband med att förseelsen ägt rum även om detta skulleinträffa . Det är väsentligt att. intagna somhålls avskilda ges olika former av stimulans. Främst gäller detta föravskiljanden som pågår . Den förnämstastimulansen sker genom umgänge med andra människor, personal och medintagna.Den avskildes behov av medicinsk vård eller av social eller psykologiskomvårdnad bör också tillgodoses. Även den yttre miljön bör göras stimulerandegenom färgsättning etc. Radio och TV medför väsentlig sfimulans. Den avskildebör vidare aktiveras genom arbete, studier o.d. samt även under fritiden.Slutligen bör den avskilde också i den utsträckning säkerheten medger det fådel av de intagnas möjligheter till telefonsamtal och besök. 1980/81:1 53 I KvaL föreskrivs att läkare skallyttra sig i samband med att intagen avskiljs från andra intagna. Avsiktenhärmed är naturligtvis att läkaren skall undersöka om avskiljandet kan inverkaskadligt på den intagnes hälsa. Åven därutöver är emellertid läkarens medverkanavsedd att fylla vissa funktioner, bl. a. motiveras denna medverkan i vissafall av rättssäkerhetsskäl. Utredningen menar att det ärväsentligt att läkare medverkar i samband med vissa avskildhetsåtgärder,särskilt sådana där psykisk störning kan misstänkas ligga bakom den intagnesagerande. Denna medverkan bör emellertid inte innebära att läkaren på någotsätt deltar i avskildhetsbeslutet eller sanktionerar detta. 1 stället börfråga enbart vara om en rent medicinsk undersökning från läkarens sida. Utredningen föreslår därför attläkarundersökning obligatoriskt bör äga rum i samband med avskiljanden på grundav våldsamt uppträdande (23 §) och på grund av att intagen är farlig för sigsjälv (20 §). Vid frivilligt enrumsarbete (18 §) och vid övriga avskiljandenenligt 20 § bör sådan undersökning företas endast om det behövs med hänsyn tillden intagnes tillstånd. Vid avskildhet på grund av berusning (23 §) börundersökning utföras endast om särskilda skäl föreligger. Vid avskildhet underdisciplinutredning (50 §) föreslås bestämmelsen om läkarmedverkan avskaffad. Utredningen finner det särskiltangeläget att söka stärka den intagnes rättssäkerhet i samband medavskildhetsärenden. Det måste emellertid konstateras att både lagenoch dess olika anvisningar redan innehåller mänga bestämmelser med detta syfte.Det gäller främst bestämmelserna om utredning och protokollföring. Den intagnebefinner sig emellertid genom frihetsberövandet i en utsatt situation medanstyresmannens maktställning i detta avseende måste betecknas som stark. Vad gäller själva handläggningen avavskildhetsärenden är förvaltningslagens bestämmelser tillämpliga. Där finnsföreskrifter om kommunikation, angivande av skäl och underrättelse om beslutjämte fullföljdshän-visning. Förvaltningslagen är f. n. föremål för översyn aven särskild kommitté. KvaL:s bestämmelser om utredning och protokoll iavskildhetsärenden anser utredningen tillräckliga och föreslår inga ändringar.Däremot har utredningen utarbetat förslag till protokollsblanketter att användasi dessa sammanhang. Protokollen uppvisar nämligen f. n. ofta brister. Vad beträffar beslutsordningenanser utredningen att beslut i avskildhetsärenden skall meddelas avstyresmannen. Detta innebär den ändringen i förhållande till gällande ordningatt regionchefen ej längre skall meddela beslut i avskildhetsärenden vidlokalanstalt. Undantag bör dock gälla vid omprövning av beslut enligt 20 §första stycket KvaL , som beträffande intagna i lokalanstalt bör utföras avregionchefen, samt för 1980/81:1 54 beslut enligt 20 § andra stycket KvaL och andra beslut omplacering på specialavdelning, vilka bör kunna meddelas endast av KVS.Utredningen anser vidare med hänsyn till risken för förhastade avskiljandeninte lämpligt att föreslå en interimistisk beslutanderätt i avskildhetsärenden. Utredningen föreslår inte någon ändring vad gällerbesvärsordningen. Allmän rättshjälp kan i principbeviljas även i avskildhetsärenden. Detta förekommer emellertid knappast. Denspeciella form av rättshjälp som kallas rättshjälp genom offentligt biträde ochsom tar sikte på särskilt ingripande förvaltningsärenden är däremot ejtillämplig. Utredningen föreslår en utvidgning av denna rättshjälpsform tillatt omfatta även vissa avskildhetsärenden, nämligen sådana som handläggs hosKVS, dvs. besvärsärenden, överprövningsärenden, ärenden enligt 20 § andrastycket KvaL samt ärenden rörande placering på specialavdelning. föreslåsrätten till offentligt biträde kunna omfatta även överklagade disciplinärenden. Utredningen har också haft attpröva frågan om lekmän kan ges insyn i denna del av anstaltsarbetet. För attunderlätta ett genomförande ansluter sig utredningen därvid tillAlexandersonska utredningens förslag till anstaltsorganisation. På grund avavskildhetsärendenas brådskande karaktär anser utredningen det inte möjligt attföreskriva att lekmän skall delta i själva beslutsfattandet. I stället föreslåsen skyldighet att redovisa meddelade beslut inför något lekmannaorgan.Lämpligaste organ härför är de av Alexandersonska utredningen föreslagnaanstalts--och regionstyrelserna. Beslut enligt 20 § andra stycket KvaL samtandra beslut om placering på specialavdelning, som meddelas av KVS, föreslås påsamma sätt redovisade för . Det är svårt att mera exakt beräknakostnaderna för de byggnadsmässiga förändringar utredningens förslag medför.Vad beträffar förslaget om en minskning av bostadsavdelningarnas storlek påvissa slutna riksanstalter har dock KVS i sin petita för sådana ombyggnader påTidaholm och yrkat 3 milj. kr för vardera anstalten. Då haremellertid redan anslagits 1,6 milj. kr för vissa av dessa arbeten. I dessabelopp ingår också nya kroppssjukavdelningar. 1 övrigt föreslår utredningenendast smärte omändringar som inte kan beräknas medföra några störte kostnader. Kostnaderna för föreslagnapersonalförstärkningar beräknas till 16,75 milj. kr, varav föröversköterskor, 14,46 milj. kr för tillsynspersonal och förfritidsassistenter. Av dessa kostnader belöper dock 4 milj. kr. på tjänster somredan är tillsatta med stöd av tillfälligt bemyndigande. Övriga kostnader förökad fritidsverksamhet beräknas till jämte en engångskostnadpå . Försöksverksamheten med ett nyttlönesystem för intagna beräknas kosta . Utvidgad rätt tillrättshjälp i avskildhets- och 1980/81:1 55 disciplinärendenberäknas kosta ca . Installationen av telefonautomater för de intagnakan medföra engångskostnader på ca per apparat. Författningsändringarnaföreslås träda i kraft den Ijanuari 1980.1 övrigt föreslår utredningen ettgenomförande av förslagen under /81. Prop.1980/81:1 56 Lag om ändring i lagen (1974:203) om kriminalvård ianstalt Härigenom föreskrivs att 17, 18,20-23, 50 och 51 §§ lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt skall ha nedan angivnalydelse.