prop · G40313 · 1980-12-31 00:00:00 — I några län finns även enheter ekonomiska rotlar som ärinriktade på den organiserade och den ekonomiska brottsligheten.Länspolischeferna har den direkta operativa ledningen över länstrafikgmpperna,medan däremot narkotikarotlarna och de ekonomiska rotlarna är inordnade somrotlar i enskilda polisdistrikt. Detfinns ingen anledning anta att behovet av regional polisverksamhet kommer attminska . Tvärtom finns det, som jag redan har konstaterat, starkaskäl att förmoda att behovet efter hand kommer att bli alltmer uttalat. Isynnerhet gäller detta i fråga om bekämpandet av den organiserade och denekonomiska brottsligheten. Polisutredningenhar konstaterat att den nuvarande regionala polisorganisationen skapar vissaproblem. Utredningen har undersökt olika utvägar att stärka den regionalapolisledningen under beaktande av de lokala polisstyrelsernas självständighetoch intresset av att vidga förtro-endemannainfiytandet på det regionala såvälsom på det lokala planet. Det är främst då det gäller sådan polisverksamhet,som berör flera polisdistrikt, som den nuvarande regionala organisationen haruppvisat brister, anser utredningen. Ävde olika alternativen kan, som polisutredningen och åtskilliga remissinstanserhar framhållit, alternativet med regionpolisstyrelser (alternativ 2) kanskesägas vara det från renodlat polisiär synpunkt mest ändamålsenliga. I dettaalternativ, som återgår polisutrednings förslag i betänkandet (SOU1970:32) Polisen i samhäUet, försvinner länet som regional polisiärindelningsgmnd och den nuvarande anknytningen till som högstaregionala polismyndighet upphör. I det förslag som utformades av 1967 årspolisutredning skulle åtta regioner inrättas, som i stort sett motsvaradeindelningen i militär-och civilområden. En regionpolischef skulle vara chef förvarje region och en regionpolisstyrelse överta tidigare funktionsom högsta polismyndighet på regional nivå. Förmin del anserjag i likhet med utredningen och åtskilliga remissinstanser attstarka skäl talar mot tanken på en ny organisation av det slag som har angettsnu. Länen är av hävd den regionala indelningsgmn- 1980/81:13 90 denför huvudparten av den civila förvaltningen. Genom sina förtroendemannastyrelsererbjuder länsstyrelserna medborgerlig insyn och kontroU av polisverksamhetenpå regional nivä och kompletterar på så sätt polisstyrelsernas motsvarandefunktion på det lokala planet. Anknytningen till understrykeräven att polisverksamheten är en funktion inom samhällsverksamheten i stort ochgaranterar att förtroendemannainflytandet på regional nivå får önskvärdpolitisk tyngd. får den regionala polisledningen genom anknytningentill länen en geografisk närhet till de lokala distrikt och den allmänhet somberörs av den regionala verksamheten. Att som en av polisutredningens experterhar förordat skapa nya regioner och inrätta särskilda regionala polisorgan vidsidan av länsstyrelserna skulle enligt min uppfattning medföra en uppenbar riskför att länsstyrelsernas ställning inom polisorganisationen försvagas på ettsätt som inte kan anses godtagbart. Vadsom har sagts nu fär inte undanskymma det förhällandet att samordning avpolisverksamhet inte sällan behövs också över större områden än länen. Nägotegentligt hinder synes dock inte föreligga mot att dessa samordningsfrågorbemästras genom mindre ingripande lösningar än vad tillskapandet av särskildapolisregioner skulle innebära. har här anknutit till denfrivilliga samverkan som har förekommit men föreslagit vissa ändringari regleringen i syfte att skapa underlag för mera långsiktiga lösningar påfrivillighetens väg. Som jag skall beröra närmare ansluter jag mig idenna del till utredningens ståndpunkt. Omman i enlighet med vad jag sålunda förordar för bort alternativet med särskildaregioner ur diskussionen återstår två huvudalternativ, nämligen den nuvarandeprinciporganisationen (alternativ I) och det s.k. polischefsalternativet(alternativ 3). Den gmndläggande skillnaden mellan dessa båda huvudalternativhänför sig till länspolischefens ställning. I alternativ I är länspolischefenfortfarande tjänsteman i medan alternativ 3 lösgörlänspolischefen från länsstyrelseorganisationen och låter honom förenauppgiften som länspolischef med chefsskapel för ett stort lokalt polisdistrikt,som regel residensortens. Inomdessa båda huvudalternativ har polisutredningen pekat på ett antal möjligavarianter. En viktig skiljelinje mellan dessa är i vilken utsträckninglänspolischefen skall utöva direkt eller indirekt ledning över sammanhållnaregionala enheter. Man kan därvid uppmärksamma att alternativen 1:2 samt 3:1och 3:2 sinsemellan överensstämmer såtillvida att länspolischefen i dessa fallfår direkt ledning över samtliga regionala resurser såsom trafikenheter,narkotikarotlar och ekonomiska rotlar. På motsvarande sätt har alternativ 1:3en viss likhet med alternativen 3:3 och 3:4. Länspolischefen tilläggs sålundai intetdera av dessa alternativ direkt ledning av några regionala resurserannat än när dessa i polischefsalternativet finns inom hans eget lokalapolisdistrikt. Prop.1980/81:13 91 Alternativ1:1 representerar i sin tur den nuvarande mellanformen, i vilkenlänstrafikgmpperna men i praktiken inte narkotikarotlarna och de ekonomiskarotlarna står under länspolischefens direkta operativa ledning. Utredningenhar, som jag fömt har nämnt, för sin del stannat för att förorda alternativ3:2, som innebär att chefen för ett lokalt polisdistrikt förenar denna uppgiftmed befattningen som länspolischef. Därvid utövar han direkt ledning över allaregionala resurser, vare sig de ingår i hans eget lokala distrikt eller ej. Detstora flertalet av länsstyrelserna vill hellre bygga ut den nuvarandeprinciporganisationen i enlighet med alternativ 1:2. De lokala polisstyrelsernahar i stor utsträckning motsatt sig båda dessa alternativ. Då det gälleralternativ 3:2 har de särskilt pekat på risken för att de mindrepolisdistriktens intressen inte blir tillgodosedda. Länsstyrelserna har, ilikhet med några av utredningens ledamöter och experter, i allmänhet riktatkritik mot alternativ 3:2 för att detta skulle försvaga länsstyrelsensställning i polisverksamheten och medföra jävsfrågor och lojalitetskonflikterpå gmnd av länspolischefens dubbelroll. Gentemot det alternativ somlänsstyrelserna har förordat, alternativ 1:2, anförs å andra sidan av utredningenoch vissa remissinstanser bl.a. polisförbundet att en sådan lösning innebäreller i varje fall kan uppfattas på det sättet att två skilda poliskårerskapas, den ena för regional och den andra för lokal polisverksamhet. Detta harsagts vara svårförenligt med önskemålet att ge polisverksamheten störstamöjliga lokala förankring. Föregen del får jag inledningsvis konstatera att allmän enighet föreligger om attvissa permanenta enheter behövs för regional polisverksamhet, dvs. verksamhetsom inte ryms inom det enskilda polisdistriktets behov och organisation. I denmån sådana enheter skulle kunna uppfattas som särskilda poliskårer synes detinte bero på hur ledningen utövas utan redan på deras existens. Vad det här ärfråga om är endast att vissa polismän tilldelas arbetsuppgifter som på gmndav svårighetsgrad, utbildningsbehov, geografiska förhållanden etc. inte kanbegränsas till det egna distriktet. Den särskilda trafikövervakning av destörre vägarna som utförs av länstrafikgmpperna kan sålunda med hänsyn tillden personalinsats som fordras knappast pä ett rationellt sätt läggas ut påvart och ett av distrikten inom ett län. Narkotikabrottsligheten ärsvärbekämpad och dess utövare rör sig fritt mellan de olika distrikten. Fömtomden rikstäckande verksamhet som utövas av rikskriminalen behövs här även ifortsättningen stående regionala enheter för att förstärka de enskildapolisdistriktens arbete. Härtill kommer att det av rent spaningstekniska skäl,särskilt i mindre orter, torde vara en fördel att viss verksamhet bedrivs aveller i samarbete med personal frän andra distrikt. I fråga om den organiseradeoch den ekonomiska brottsligheten gäller 1980/81:13 92 istort sett motsvarande förhållanden, vartill kommer att polisarbetet på dettaområde fömtsätter en omfattande utbildning, som det inte från kostnadssynpunktär försvarbart att sprida ut på alltför små arbetsenheter. Inomde enskilda polisdistrikten finns en indelning i avdelningar, sektioner ochrotlar som innebär att polismännen för kortare eller fårspecialisera sig på olika typer av polisiärt arbete. I princip är det ingenskillnad mellan den typ av specialisering som sker internt inom distriktet ochden specialisering som sker för den regionala verksamheten. Det rör sig om enarbetsfördelning betingad av de krav som verksamheten stäUer. Som jag senareskall återkomma till är det visserligen av olika skäl önskvärt att denenskilde polismannen har en så allsidig utbildning som möjligt. Detta utgörnämligen en fömtsättning för att man skall nå fram till den flexibilitet iorganisationen som är nödvändig för att ge de regionala och lokalamedborgarstyrelsernas beslutsbefogenheter ett reellt innehåll. Men även ombasen skall vara bred får detta inte medföra att man avstår från enspecialisering och en arbetsfördelning på lokal och regional nivå som ärnödvändig för att polisen skall kunna lösa sina arbetsuppgifter pä det sätt somframstår som mest effektivt. Vadsom närmast har visat sig vara förenat med svårigheter i den nuvaranderegionala organisationen är att finna den lämpligaste formen för ledning avpolisverksamhet som berör flera distrikt inom ett län. Vid polisväsendetsförstatligande slogs det fast att det skulle ankomma på länspolischefen attleda verksamheten i sädana fall (prop. 1964:100 s. 6769 och 108110). Detta ärockså förhållandet i prakriken med avseende på länstrafikgmpperna, vilka stärtill länspolischefens förfogande. Som närmare har påvisats av polisutredningenmedför denna organisationsform vissa problem. Dessa hänför sig bl.a. till desvårigheter som föreligger att ställa länstrafikgmpp och lokal trafiksektionpå samma stationeringsställe under gemensam ledning, något som i och för sigostridigt skulle innebära en rationalisering. De regionala enheter som undersenare år har bildats för utredningsverksamhet har som fömt nämnts inteorganiserats på samma sätt som länstrafikgmpperna utan inordnats i ett lokaltpolisdistrikt. För den framtida utvecklingen av den regionala polisverksamhetenär det av stor betydelse att den nuvarande oklarheten i organisationsstmkturennu blir undanröjd. Detär självfallet angeläget att man effektivt utnyttjar de resurser som permanent eller tillfälligt avdelas för regional verksamhet. Det viktigaste idet sammanhanget är att sädana resurser finns eller vid tillfälliga behov kan skapas, att de är ändamålsenligt organiserade och att personalen har denutmstning och den utbildning som behövs. Att måste ha detövergripande ansvaret för den regionala verksamheten är för mig ensjälvklarhet. Detta synes emeller inte nöd- 1980/81:13 93 vändigtvisfömtsätta att genom länspolischefen även utövar den direktaoperativa ledningen över den ifrågavarande personalen, i vart fall inte såvittavser den förekommande, ordinära polisverksamheten. Detkan i denna del hävdas att det knappast är en naturlig uppgift för enöverordnad regional chef att fortlöpande leda polisverksamhet som till sinkaraktär inte skiljer sig från den som bedrivs i de underiydande distrikten. Enregional myndighet bör i första hand ägna sig åt allmänna planerings-,tillsyns- och resursfördelningsfrågor. TiU länspolischefens uppgifter hörsålunda att väga de lokala distriktens krav mot varandra och samordnaverksamheten mellan distrikten där det behövs. Detta fömtsätter en befogenhetför honom att i enlighet med de principer som har lagt fast angeriktlinjer för de regionalt arbetande enheternas arbetsinsatser, bestämma omtillfälliga förstärkningar till särskilt arbetstyngda polisdistrikt och drasamman personal till evenemang och händelser som kan väntas medföra behov aven större polisinsats än som kan tillgodoses inom ett enskilt distrikt. Enviktig uppgift är också att planlägga insatserna vid andra extraordinärasituationer, vare sig det rör sig om krigsplanläggning eller krissituationer avannat slag. I krislägen och andra extraordinära situationer kan det vara enstyrka för länsstyrelserna att inom den egna organisationen förfoga över enkvalificerad polischef, lät vara att denna synpunkt måste vägas samman medandra aspekter som bl.a. hänger samman med länens olikartade stmktur. FörStockholmsområdet t.ex. blir här liksom i andra sammanhang särskildaöverväganden nödvändiga. Dettorde stå klart att länspolischefen, för att fullgöra de uppgifter som harredovisats, måste hålla sig väl underrättad om läget i de lokala distrikten ochsärskilt då inom de regionalt verksamma enheterna. Betydelsefullt är vidare attlänspolischefen i samband med anslagsframställningarna och i andra sammanhanghandlägger frågor som gäller resursfördelning mellan länets polisdistrikt. Hanhar också att hålla kontakt med länspolischeferna i angränsande län och med demkomma överens om samordnade insatser som kräver personal från flera län. Detankommer sålunda på länspolischefen att skapa balans i polisverksamheten frånregional synpunkt. Jag har med hänsyn härtill förståelse för att ätskilligaremissinstanser har ansett att en lösning enligt vilken länspolischefen alltidförenar befattningen med chefskapet för ett distrikt skulle kunna leda tillkomplikationer. Även jag har den uppfattningen att en generell ordning av dennainnebörd inte f.n. bör väljas. Till de speciella överväganden som kan göras i frågaom storstadsregionerna återkommer jag strax. Omman sålunda beträffande polisdistrikten utanför storstadsregionerna så tillvida behåller nuvarande organisation att länspolischefen fortfarande skall varatjänsteman i , måste ställning tas till 1980/81:13 94 hurhan i fortsättningen skall utöva sina ledningsfunktioner. Jag har i denna delden uppfattningen att man bör övergå till en ordning enligt vilken deövergripande planerings- och tiUsynsfunktionerna renodlas. I enlighet härmedbör riktlinjerna för de regionala enheternas verksamhet samt dimensioneringenav dem bestämmas av med länspolischefen som ansvarighandläggare. På samma sätt som f.n. gäller i fråga om länspolischefensbefogenhet att överta ledningen för arbetet i ett polisdistrikt bör denne kunnatillfälligt ta över även den direkta ledningen av enheternas arbete närsärskilda förhällanden påkallar det. För det löpande arbetet bör enheternaemellertid kunna organisatoriskt inordnas i de polisdistrikt där de ärstationerade och stå under omedelbar ledning av den lokala polischefen. Ensådan ordning för ledningen av de regionala enheterna är naturlig i de fall därregional verksamhet utövas av en enda enhet i ett län. Det kan emellertid varaförenat med vissa svårigheter att finna en god lösning för den dagligaoperativa ledningen av regional verksamhet, om ett län har två eller fleraenheter för en viss regional uppgift. Detta gäller i synnerhet påtrafikområdet. Enordning enligt vilken de regionalt verksamma enheterna är inordnade i ettlokalt polisdistrikt och står under direkt ledning av chefen i det distriktetbör emellertid enligt min uppfattning utan svårighet kunna genomföras i frågaom sådana enheter som är avsedda för spaning mot och utredning av narkotikabrottoch kvalificerad ekonomisk kriminalitet, dvs. narkotikarotlarna och deekonomiska rotlarna och de liknande enheter som kan komma att inrättas iframtiden. Med en sådan ordning undanröjs den oklarhet i organisationsstmkturensom nu gäller med avseende pä dessa enheters verksamhet, något som är ägnat attsäkerställa att man rationeUt utnyttjar resurserna efter hand som verksamhetenmot den organiserade och den ekonomiska kriminaliteten byggs ut. Pånarkotikaområdet finns visserligen i ett par län mer än en rotel för regionalverksamhet, men det kan på detta område inte föreligga några svårigheter attlösa de frågor som har samband med den dagliga operativa ledningen. Däremotgör sig vissa särskilda synpunkter gällande i fråga om den regionalatrafikövervakningen. Enligt polisutredningen bör länstrafikgmpp ochtrafiksektion som är stationerade i samma polisdistrikt slås samman till entrafikenhet med regionalt ansvar för trafikövervakningen. Vid sidan häravskulle trafikenheten även utreda sådana trafikförseelser som rapporteras vidövervakningen, åtminstone såvitt avser enhetens hemmadistrikt, och i så fallindelas i en sektion för trafikövervakning och en för trafikutredningar. , som är positivt inställt till en sådan indelning avtrafikenheterna, anser att även länstrafikgrupper i distrikt som saknar lokaltrafiksektion bör organiseras på motsvarande sätt och att sådana 1980/81:13 95 lokalatrafiksektioner, som inte delar stationeringsort med en länstrafikgmpp, börbli föremål för en särskild organisationsundersökning. förslag beträffande trafikenheternas organisation och verksamhetinnebär ganska ingripande förändringar av polisens trafikarbete. SkuUetrafikarbetet anknytas till de polisdistrikt, i vilka trafikenheterna ärstationerade och länspolischefen på detta område endast utöva indirekt ledning,innebär detta ytterligare förändringar. Utan tvivel skulle dock betydandeeffektivitetsvinster kunna uppnäs om länstrafikgmpp och lokal trafiksektion medsamma stationering ställs under enhetlig ledning. Detta talar för att ävenpolisens trafikresurser ges en lokal anknytning och att länspolischefensbefattning med den regionala trafikövervakningen blir av endast övergripandeoch samordnande natur. Härvid måste emellertiduppmärksammas att det i åtskilliga län f.n. finns mer än en länstrafikgmpp.Inordnas dessa enheter i den lokala organisationen, måste de frågor rörande dendagliga operativa ledningen som jag fömt har varit inne på få en ändamålsenliglösning. Till bilden hör även att det finns ett relativt stort antaltrafiksektioner som är stationerade på orter där länstrafikgmpper saknas. Dessasektioner sköter, fömtom trafikövervakningsuppgifter, polisenstrafikundervisning i skolorna. Skall dessa enheter efter omorganisationen avpolisväsendet finnas kvar i en basorganisation av det slag, som jag tidigarehar berört, måste frågan om samarbetet på trafikområdet i län med sådanasektioner studeras närmare. Dessa och andra frågor påtrafikområdet har inte blivit tillräckligt belysta i betänkandet och underremissbehandlingen föratt underlag nu skall finnas för ett bindandeprincipbeslut rörande organisationen av trafikarbetet. Enligt min mening bör deorganisatoriska frågor som gäller polisens arbete på trafikområdet utredas iett sammanhang genom polisberedningens försorg. Därvid bör fömtomledningsfrågorna undersökas de frågor om trafikenheternas uppgifter ochorganisation som polisutredningen och polisförbundet har tagit upp. Beredningenbör i första hand pröva lösningar som anknyter tUI det system med indirektledning från länspolischefens sida som jag har förordat i fråga om regionalutredningsverksamhet. Om undersökningen så föranleder bör emellertidberedningen i andra hand kunna föreslå även lösningar som bygger pä nuvarandeorganisation. Oavsett vilken lösning somväljs måste en utgångspunkt vara att det i alla län behövs sammanhållnaregionala enheter för sådan trafikövervakning som kräver specialutmstning. mån beredningen finner att det i ett eller flera län behövs mer än en enhetav aktuellt slag framgår av vad jag fömt har anfört att ledningsfrågorna kräversärskild uppmärksamhet. Själva ledningsstmkturen bör givetvis bortsett frånde tre storstadslänen ges en enhetlig utformning. Prop.1980/81:13 96 Denregionala verksamhet som bedrivs med permanenta resurser genomnarkotikarotlarna och de ekonomiska rotlarna samt genom trafikenheterna(länstrafikgmpperna) bör, i enlighet med den gränsdragning jag inledningsvisgjorde, hållas isär från sådan verksamhet som föranleds av extraordinäraförhållanden. För verksamhet av sistnämnda slag är direkta ledningsfunktioner,i sista hand för landshövdingen, nödvändiga. bör alltså behållasin befogenhet att helt eller delvis överta ledningen av polisdistriktenspolisstyrkor när särskilda förhållanden kräver det. Hämtöverfinns vissa ärendegmpper som är av sådan art att de bör hanteras på regionalnivå. En av länsstyrelsernas arbetsuppgifter är exempelvis att svara förberedskapsplaneringen inom länets polisväsende. Över huvud taget ärkrigsplanläggningen en arbetsuppgift som inte annat än i begränsad utsträckningkan förläggas till lokal nivå. Ikrig tillkommer för bl.a. polisväsendets del en ny regional nivå, som utom närdet gäller beredskapsplanläggningen saknar motsvarighet i fredstid, nämligencivilbefalhavaren. Denne är en motsvarighet till militärbefälhavaren inom detmilitära försvaret. Landet är indelat i sex civilområden, som sammanfaller medmilitärområdena. En av landshövdingarna inom varje civilområde utses enligtpraxis till civilbefälhavare. Under civilbefälhavaren skall länsstyrelsernafungera som högsta civila totalförsvarsmyndighet i krig. Det äligger därvidlänsstyrelserna särskilt att leda polisväsendet och svara för att allmänordning och säkerhet upprätthålls. Länsstyrelsernas krigsorganisation ärindelad i 13 sektioner, varav en, sektion D, svarar för polisärenden. Sektion Dleds som regel av länspolischefen. Engren av polisverksamheten som fär särskild betydelse i krigs- ellerkrissituationer är säkerhetstjänsten. Vid polisväsendets förstatligandefömtsättes det att säkerhetspolisens arbete på regional nivå redan i fredstidskulle vara direkt underställd operativa ledning (prop. 70 och 109, SU 1964:114 s. 11, rskr 1964:259). I praktiken har dock dennaorganisationsform frångåtts. De säkerhetssektioner som är förlagda till olikaorter ofta residensorterna ute i landet lyder sålunda inte under nägonregional eller lokal polischef utan leds direkt från iStockholm. Skälentill denna utveckling är flera. Väsentligen har de sin gmnd i en nödvändiganpassning av organisationen till de krav som skyddet av den yttre och inresäkerheten ställer i det moderna samhället. Den illegalaunderrättelseverksamheten har således ökat i omfattning och inriktats mot nyaområden som den har förfinats och tagit allt fler tekniska hjälpmedeli sin tjänst. Bekämpningen av terrorism har tillkommit som en ny uppgift.Utvecklingen har accentuerat behovet av kvalificerade analyser ochbearbetningar liksom av förstärkningsrörelser i olika former. Vidare krävs enlångt driven specialisering. 1980/81:13 97 ledningav säkerhetspolisen är därför en fömtsättning för att verksamheten skall fätillräcklig effekt. Frågorsom rör säkerhetstjänsten har i enlighet med polisutredningens direktiv intebehandlats av utredningen medan däremot beredskapsplaneringen berörs iutredningens slutbetänkande (SOU 1979:75) Polisen i totalförsvaret. Utan attföregripa ställningstagandena till detta betänkande vill jag för egen delunderstryka att länsstyrelserna och länspolischeferna har viktiga uppgifter dädet gäller omställningen av polisverksamheten för krigs- och andra krislägen.Beredskapsplaneringen är därför en uppgift för länspolischefen som i framtidenbör ges ökad tyngd. Detta ligger helt i linje med min gmndsyn att sådanverksamhet som i mera betydande grad avviker från de lokala distriktens normalaarbetsuppgifter är den regionale chefens ansvarsområde. Med tanke påpolisverksamhetens stora betydelse i krigs- eller krissituationer och denviktiga roll som spelar i sådana lägen är det en uppenbar fördelom länspolischefen redan i fredstid tar del i säkerhetspolisens verksamhet.Utrymme härför skapas om, i enlighet med vad jag har fömtsatt i det föregående,länspolischefen frigörs från en del av det nuvarande löpande arbetet. Försäkerhetspolisens verksamhet och då inte minst de ofta mycket känsligaregistreringsfrågorna är det angeläget med ett sä brett underlag som möjligt.Därigenom minskas risken för felbedömningar eller andra misstag i verksamheten.Från dessa synpunkter är det en fördel om den aktuella verksamheten ärunderkastad en regelbunden insyn av ett organ för allmän förvaltning.