prop · G403165 · 1980-12-31 00:00:00 — Är det t.ex. möjligt att krävafastighetsägare ulan att kommunen gjort någon motprestation? Kan reduceradanläggningsavgift tas ut av fastighetsägare som betalt gatukostnader eller iannan form bidragit tiU kostnaderna för byggande av väg eller gata? Liknandesynpunkter framförs av kommun Stockholmskommun anför följande; Prop.1980/81:165 100 Utredningen föreslår atl avgifterna i normalfallet skallutgå enligl taxa. Någon molsvarande bestämmelse finns inle i nuvarandegatukostnads-regler. Nuvarande regler för - som ju endasiavser fördelning av anläggningskostnader - kan emellertid i många fall lillämpaspå ett sätt som nära överensstämmer med en taxa. Del är exempelvis som tidigarenämnls möjligt atl för etl villaområde summera alla ersältningsgilla koslnaderoch därefter fördela dessa kostnader lika per kvm tomtyta, våningsyta eller påannat lämpligt sätl. Erfarenheten visar all fördelning på della sätt avgatukostnaderna fungerar tillfredsställande. Reglerna om taxa torde därför bliförhållandevis enkla att lillämpa för villaområden och molsvarande. Ävendriftskostnaderna synes inom enhetliga områden med fördel kunna fördelas enligltaxa. Svårigheter alt fördela anläggningskostnader efter taxa torde dockföreligga framför allt inom cityområdel men också inom delar av innerstaden iövrigt. Svårigheternalorde bl.a. hänga samman med starkt varierande markkostnader och problem med avgränsningav lämpliga fördelningsområden. Nyttan av åtgärderna torde inte heller enbarlkunna mätas efter tomtyta, väningsyla eller liknande. Del lorde exempelvis varaskäligt att man vid kostnadsfördelningen tar hänsyn till hur olika våningsyloranvänds. En individuell skälighetsbedömning gör att taxa i vanlig mening blirsvår att tillämpa i ovan nämnda områden. Med hänsyn härtill kan särskildabestämmelser behöva utformas för uttag av avgifter i t. ex. Stockholmsinnerstad. Det synestveksamt om lagförslaget fulll ul medger de särskilda avvägningar som härerfordras. Visserligen stadgas i 27 § tredje stycket lagförslaget atl omväghållningsåtgärd är till övervägande fördel för endasi viss faslighet, fårbestämmas atl faslighet ensam skall bära kostnaden för åtgärden.Förvaltningarna har inte funnil klarlagt atl denna undantagsregel är avsedd föralt lösa ovan nämnda problem. Anläggningskostnaderför gata brukar i likhel med anslutningsavgifter för VA och Qärrvärme etc. lånefinansierasav fastighetsägaren. För att så skall kunna ske, bör debiteringen avkostnaderna ske vid ett och samma tillfälle, lämpligen i samband med nybyggnadeller sanering. 1 den mån anläggningskostnader inom störte områden skallfördelas mellan berörda fasligheter, uppkommer risken atl den enskildefastighetsägaren vid flera olika tillfällen debiteras anläggningsavgifi. Vidmyckel stora fördelningsområden torde till och med ersättning för galubyggandekunna komma alt uppfattas som årliga driflavgifter. i anser, atl delbör övervägas om inte en ledande princip för beräkning av avgifler börinföras, t. ex. alt när inte annan fördelningsgmnd besläms laxeavgifler börbestämmas efter fastighetens senast fastställda taxeringsvärde. Överlantmätaremyndigheteni anför, all om del anses lämpligt att eftersträva en höggrad av rättvisa, vilket är betydligt svårarare när del gäller vägar och galorän när det gäller exempelvis va där förbmkningen är ett lätthanterligt uttryckför nyttan, bör i lagtext eller genom anvisningar mera preciserade regler gesför atl undvika olämpliga taxekonstmktioner. Myndigheten framhåller atttaxeringsvärdena kan vara en lämplig fördelningsgmnd förväghållningskostnaderna. Bland fördelarna med taxeringsvärdena som fördelningsgrundnämner myndigheten 1980/81:165 101 denomfattande besvärsrätt och besvärsprövning som finns vid fastställande avtaxeringsvärde och de små insatser som behövs för all äjourhålla uppgifterna omfastighets "andelslal". Länsbostadsnämndeni framhåller, att det är väsentligt att taxa utformas så att denbeaktar atl vissa fastigheter har egna väghållningskostnader. NBD och NTD samt uttalar, att taxeringsvärden inte kan ligga till gmndför fördelning av kostnaderna. anför, att t. ex.en fastighet som har lågt taxeringsvärde på gmnd av förslitning eller liknandeinte nödvändigtvis behöver ha mindre nytta av ett väg- och gatunät än en annanfastighet med högt taxeringsvärde. Någraremissinstanser har särskilt behandlat gatukostnadsutredningens förslag, attviss fastighet skall kunna få bära kostnaden för väghållningsät-gärd som ärtill övervägande fördel för endast den fastigheten (27 § andra stycket). Lantmäteriverkettillstyrker den av gatukoslnadsulredningen föreslagna uttryckliga bestämmelsensom medger atl kostnad för viss väghällningsåt-gärd skall kunna tas ut i sinhelhet av den eller de fastigheter för vilka åtgärden är till övervägandefördel. Utredningen anför vissa exempel på fall där bestämmelsen avses fåtillämpning. anser, atl det finns skäl för sådanavgiftsdifferentiering med avseende på anläggningskostnader i störteutsträckning än vad utredningens exempel ger vid handen. Motivet för dettaanges vara, att mera betydande koslnader främst bör bäras av de fastigheter somi särskild grad har nytta av investeringen, t.ex. i form av värdehöjning. Verkelanför, att detta synsätt normalt kommer till uttryck bl. a. på det sättet, attanläggningskostnader som avser ett sammanhänganade exploateringsområde tas ut isamband med att fastigheterna upplåts för bebyggelse. När kommunen upplåtermark genom försäljning eller tomträtt ingär dessa koslnader iförsäljningspriset eller tomträttsavgälden. Det torde enligl lantmäteriverket,vara nödvändigt att dessa kostnader också i fortsättningn kan differentieras pådet sättet att varje fastighet får svara för sin andel av det aktuella områdetsexploateringskostnader. Verket anser att därvid fastigheternas taxerademarkvärden bör användas som fördelningsnyckel och att särskilt värde fårfastställas i de fall taxeringsvärde saknas. Medanledning av galukostnadsutredningens förslag erinrar vu-nämnden om, att gatorinom tätorter enligt lagregeln i 27 § första stycket normalt skall anses varatill nytta för samtliga fastigheter inom tätorten och att detta förhållandeenligt gmndprinciperna i den föreslagna lagen primärt leder till att - oavsettom administrativa besvär uppkommer eller ej -även kostnad för att bygga omeller nyanlägga gator skall fördelas över hela kollektivet. Nämnden anförvidare följande: 1980/81:165 102 Va-nämndenvill f.ö. i sammanhanget peka på möjligheten att undgå eller i varje fallminska påtalade administrativa besvär genom att i taxeunderlaget för deperiodiska avgifterna inräkna erforderliga förnyelsekostnader. I den mån påfastighet vidtages åtgärder som gör all den fortsättningsvis kan draökad nylta av gatorna något som mycket ofta torde vara fallet tordedessutom kunna komma ifråga atl av denna orsak påföra fastigheten s. k.tilläggsavgift. Till den del åtgärd vidtages för att tillgodose viss fastighetssärskilda behov är det emellertid uppenbarligen befogat att låta kostnadenbäras av enbart den fastigheten. Enligl va-nämndens bedömande ger redan de av vägutredningenföreslagna bestämmelserna i 27 § första stycket möjlighet att nå del resultatsom åsyftas med gatukostnadsutredningens nu förevarande förslag. Regeln omskälig och rättvis avgiftsfördelning får med andra ord anses så vidsträckt altden i sig innefattar även en regel av i huvudsak det innehåll somgatukostnadsutredningen föreslår. Närdet gäller frågan om avgiftspliktig fastighetsägare har några remissinstanser tagilupp tomträttshavarens ställning. anför sälunda, att deföreslagna reglerna innebär att anläggningskostnader för vägarna kan tas ut på ohkasätt. För det första kan de ingå i underlaget för tomträttsavgälden. För detandra kan de las ut som en engångsavgift av tomträtlshavaren. En tredjemöjlighet som föreligger, men som enligt verket kanske inte får så storpraktisk aktualitet, är särskilda periodiska avgifter för tomträtlshavaren.Verket anför till detta, att den första metoden bäst stämmer överens med. devanligen tillämpade principerna för beräkning av tomträttsavgäld och att denandra metoden ger kommunen en snabbare kostnadsläckning men har vissa praktiskaolägenheter genom att man får två olika system för bestämmande av tomträttsavgäld. Länsbostadsnämndeni biträder förslagel, alt tomträttsinnehavare skall kunna bliavgiftsskyldiga såvitt gäller driftskostnaderna. I fråga omanläggningskostnaderna anser nämnden däremot att flera skäl lalar mol enavgiftsskyldighet för tomträttshavare. Om lomträtlsfaslig-heter belastas medengångsavgift för anläggningskostnader måste kommunen vid framtida avgäldsregleringarbeakta att avgift har påförts fastigheten. Det kan vid avgäldsreglering desutomvara svårt alt fastställa i vilken utsträckning tomträttshavare skall fåtillgodogöra sig värdestegring på fastigheterna på gmnd av att han genomengångsavgifter betalt trafikanläggningarna. Kommunen måste under allaförhållanden vid avgäldsregleringar använda sig av etl tomt värde, som ärlägre än värdet av friköpla tomter i jämförbart läge. Nämnden anför vidare,attdel kan finnas risk för att tomträttshavare får betala trafikanläggningar tvågånger - i form av dels engångsavgift, dels årliga avgälder. Mot denna bakgmndanser nämnden, atl tomlrättsfastighelerna inle bör vara avgiftsskyldiga i vadavser anläggningskostnaderna, dvs. att engångsavgift inte skall kunna utgå. OcksåSKTF ultlar, atl anläggningskostnaderna även i fortsättningen bör Prop.1980/81:165 103 ingåi underlaget för tomträttsavgälder medan driftkostnaderna kan las ut avtomträttsinnehavaren genom taxa eller skall. Fråganom tidpunkt för avgiftsskyldighetens inträde har lagils upp av elt mindre antalinstanser varav flertalet tillstyrker förslaget i princip men anser atttidpunkten bör bestämmas på ett klarare sätt. Lantmäteriverketpekar på att förslaget synes förbättra förutsättningarna för ett effektivtplangenomförande. anför, att tidpunktenför avgiftsskyldighetens inträde bör regleras klarare i lag för att intemotsättningar skall uppstå mellan kommun och enskild fastighetsägare.Föreningen anser, atl lidpunkten bör bestämmas genom kommunalt beslut, somdelges sakägarna, och/eller genom atl väghållningsmyndigheten ställer ut ochoffentliggör när avgiftsskyldighelen inträder. Ett kommunalt beslut anses varalättast att administrera och förordas därför. Klarare bestämmelser i fräganom tidpunkt för avgiflsskyldighetens inträde efterlyses också av ,, och kommuner. NBD och NTD anför, altersättningsskyldighet som inträder oavsett om tomtindelning har företagilseller om byggnadsförbud råder inle kan anses stå i överensstämmelse med rimligakrav på rättssäkerhet. Delegationerna anser, atl samhällets rätt tillersättning av enskilda måste vara villkorad av atl dessa har erbjuditsanvändbar byggnadsrätt. Gatukostnadsutredningensförslag, att man skall behålla regeln i byggnadslagen (38 § andra stycket) omförbud mot nybyggnad innan tomtägaren fullgjort honom åliggande skyldighet attutge bidrag till kostnad för gala eller ställt nöjaktig säkerhet, harbehandlats endasi av ett fåtal remissinstanser. anser, attförbudsregeln bör tas bort eftersom vägutredningen inte föreslår krav påsäkerhet vid anläggande av kommunväg. Även anser, att skyldighetenalt ställa säkerhet enligt 38 § BL bör upphävas. Som skäl härför anför kommunenbl.a. de adminislraliva besvär som år förenade med hanteringen av säkerheter.Erfarenheten visar enligt kommunen, att kostnaden för administrationen mer änväl överstiger de gatukostnadsbidrag som kommunen får in via ställdasäkerheter. anför, atldet ansluter sig till ulredningens slällningstagande trots att oUka reglerdärmed kommer att gälla inom och utom område med stadsplan. anför, att detknappast föreligger skäl all i framliden göra åtskillnad mellanavgiftsskyldighet för olika typer av kommunvägar och alt bestämmelsen bör sesöver med hänsyn härtill. Vid en översyn bör enligl Prop.1980/81:165 104 föreningen även prövas om inte kommunen kan medges rättall avstå från säkerhet. Liknande synpunkler framförs av i Stockholmslän saml , och kommuner. Prövning av avgif i.sf rågor Ett mindre antal remissinsianser har tagit upp frågan omöverprövning av beslut som rör avgifler. I huvudsak har de inriktat sig påfrågan om inrättande av en särskild prövningsnämnd. och länsbostadsnämnden i Göteborgansluter sig till gatukostnadsutredningens förslag, alt man bör vänta med allta ställning till frågan om atl inrätta ett särskilt prövningsorgan för avgiflsfrågor. Sveuhovrätt påpekar, atl kommunfullmäktiges beslut angående laxans utformningendast kan överklagas genom kommunalbesvär och då endasi av medlem av kommunen.Vid sidan härav finns även möjlighel alt få såväl frågan huruvidaavgiftsskyldighet som sådan föreligger för viss fasfighet som läxans riklighetprövad vid allmän domstol genom bestridande av kommunens krav på betalning förväghållningen. Hovrätten anser, alt dessa möjligheter till överprövning är fögaändamålsenliga och atl de ingalunda tillgodoser behovel av ett enkelt ochsmidigt prövningsförfarande. Därför förordar hovrätten, alt etl särskiltprövningsorgan av molsvarande slag som va-nämnden inrättas för bl.a.avgiftsfrågor. De skäl som anfördes för att inrätta va-nämnden gör sig enligthovrätten gällande åven beträffande väghållningsavgifler och liknande frågor.Hovrätten anför, alt vissa grupper av "vägärenden" med vägutredningensförslag kommer att kunna prövas av både länsstyrelse och allmän domstol ochatt olägenheterna av della kan bli belydande. Om ett särskilt prövningsorganfinns torde en enhetlig praxis lällare kunna skapas, vilkel hovrätten menarvara särskilt värdefullt med hänsyn lill alt etl avgiftssystem av principielltdelvis nytt slag införs. Den särskilda bör, menarhovrätten, även handlägga annal än det som speciellt rör avgifter. Som exempelpä andra frågor som lämpligen skulle kunna anförtros en sådan nämnd angesfrågor om när väg skall upplåtas och frågor om rätt för fastighetsägare atlnyttja angränsande väg (ulfartsförbud). Nämndens medlande funktion anses ocksåkunna bli framträdande. Hovrätten anför vidare, att del kan vara lämpligl atlnämndens beslut får överklagas direkl till hovrätt. anför, atl den föreslagna lagen om kommunvägari många avseenden reglerar frågor av annan karaktär än som behandlas i va-lagenoch lagen om allmänna fjärrvärmeanläggningar samt fortsätter: Den prövning som evenluelll skulle anförtros åt eltspecialorgan kan inte såsom enligt va- och fjärrvärmelagarna avse samtligarättigheter och skyldigheter i ett rättsförhållande mellan två parter utanenbart frågan om rättmätigheten av framställda avgifiskrav. Vid sådantförhållande kan na- 1980/81:165 105 turligtvisifrågasättas om behov föreligger av ett specialorgan för judiciell handläggningav enbart dylika frågor. Erfarenheten visar emellertid alt tillämpningen av bl.a.självkoslnads- och likställighetsprinciperna erbjuder en mångfald problem avsådan art som är mera sällsynt förekommande i de allmänna domstolsmälen. Redandetta förhållande talar med viss styrka för att prövningen av hithörande frågorbör anförtros etl särskilt organ med spciell förfarenhet inom ämnesområdet.Härtill kommer att det med en sådan lösning ges möjlighet atl redan i förstainstans få till stånd en för alla landsändar enhetlig bedömning av derättsfrågor som möter i sammanhanget. Ett ytterligare skäl som talar i samma riklningär att parterna genom en sådan ordning kan tillhandahällas en förhållandevisenkel och snabb procedur. Va-nämndenförklarar, att den ingående övervägt frågan och slutligen stannat för attföreslå att prövningen av avgiftsfrågorna anförtros åt nämnden. särskilt beaktat att regleringen av dessa frågor i den föreslagna lagennära överensstämmer med motsvarande reglering i va- och Qärrvärmelagama och attdet vid sådant förhållande måste framstå som särskilt angeläget att lagarnatillämpas enhetligt. Nämnden pekar också på, atl redan i nuvarandesammansättning behovet av särskild sakkunskap rörande vägfrågor i vissutsträckning kan tillgodoses inom nämnden, men att det fömtsattes att denytterligare expertis som bedöms vara behövlig i sammanhanget knyts tillnämnden. Även NBD och NTD, ,och överlantmätaremyndigheten i samt någrakommuner anser att ett särskilt prövningsorgan för avgiftsfrågor bör inrättas. Ett par remissinstanserhar tagit upp frågan om fördelning av rättegångskostnader vid tvister omavgifter. anför sålunda, att det ärnödvändigt alt man skapar regler för hur processkostnader skall fördelas.Föreningen anger, att det kanske kan vara lämpligt att kommunema tar på sigsamtliga processkostnader om de understiger en i förväg beslutad multipel avbasbeloppet. Från kommuns sidakonstateras att någon särbestämmelse om rättegångskostnader inte harföreslagits och kommunen förutsätter att kostnaderna skall fördelas efter deallmänna reglerna i RB. 7 Ordnings- och säkerhetsföreskrifter samt trafikregler Förslageni denna del tillstyrks eller godtas i allt väsentligt av nästan allaremissinstanser. Vissa erinringar och synpunkter framförs dock vad gäller deföreslagna bestämmelserna om enskild körvägs anslutning till kommunväg och omförbud mot byggnader, reklamanordningar m. m. utmed väg. Vad gäller de föreslagnaordnings- och säkerhetsföreskrifterna anför statens planverk bl. a. följande synpunkler;Bestämmelsernas tillämpning inom områden med stadsplan eller byggnadsplanbehandlas inte närmare i 1980/81:165 106 I detaljplaner förekommer ofta ulfartsförbud, i många fall iförening med stängselskyldighel. Bestämmelser som direkl möjliggör avstängningav befintlig utfart och åläggande alt sälla upp stängsel saknas emellertid.Ett genomförande av planen kan därför endast framtvingas i form av villkor förbyggnadslov för nybyggnad. faslighetsbildningskommitté föreslog ibetänkandet "Nya medel för plangenomförande" (SOU 1963:78) vissaändringar i BL och EVL för att möjliggöra avstängning av utfart inom område medstadsplan. Förslaget ledde dock aldrig till lagstiftning. Enligt den nuföreslagna 36 § skall bestämmelserna i 33-35 §§ inte gälla i fråga om enskildväg eller utfart som är upptagen i fastställd generalplan eller i stadsplaneller byggnadsplan. Motsvarande bestämmelser i 42 § VägL och tidigare i 31 a §lagen om allmänna vägar har inte ansetts utgöra hinder mot reglering avutfarter från byggnadsmark lill allmän väg om inle ulfarterna är direkt lägesbeslämdai planen. I ett fall undantog Kungl. Maj:t en byggnadsplanebeslämmelse omutfartsförbud med direkt angivande att frågan istället borde regleras enligllagen om allmänna vägar (res. De nu föreslagnabestämmelserna bör således kunna lillämpas inom detaljplanelagda områden,vilket planverket finner värdefullt. En närmare belysning av därmedsammanhängande frågor synes dock erforderlig bl. a. angående val mellanplanbestämmelse om utfartsförbud och förordnande enligt 33 § lagen om kommunvägar,angående genomförande av stängselskyldighel och angående skyldighet att lösamark inom område med stadsplan (jfr. 141 § byggnadslagen). - Genom hänvisningargörs VägL;s förbud mot ljusan-ordningar, reklamanordningar, byggnader m.m.utmed allmän väg generellt tillämpliga även pä kommunväg. villifrågasätta om behov härav verkligen föreligger. Såvitt gäller byggnader börbyggnadslagstiftningens generella krav på lämplighetsprövning i allmänhet varatillfyllest. Den preciserade föreskriften i ulomplansbestämmelserna (29 § BS)om avstånd till större enskild väg bör dock ändras så all den även avser kommunväg.För vissa större kommunvägar kan ett byggnadsförbud vara av värde. Möjlighetbör därför föreligga atl förordna härom på samma sätt som ifråga om förbud motanslutning av enskild väg. Det torde ofta vara motiverat atl meddela bådaslagen av förordnanden . Den föreslagna möjligheten att överföratillståndsprövningen på är ägnad att främja en smidigärendehantering och tillstyrks därför. - Vad gäller reklamanordningar harplanverket bl. a. i yttrande över naturvärdskommitténs betänkande (Ds Jo 1974;1) efterlyst en samlad lagstiftning i stället för den splittrade situation påområdet som råder. En redogörelse för gällande bestämmelser, som finnsutspridda i ett flertal författningar, finns i planverkets rapport nr 39 "Utomhusreklam? "som utarbetats av , planverket, trafiksäkerhetsverket ochvägverket gemensamt. Att ytterligare komplicera bilden genom bestämmelser ilagen om kommunvägar är olämpligt, särskilt som ytterligare en prövningsmyn- Prop.1980/81:165 107 dighetkommer till, vilket försvårar en administrativ samordning av det slag som ärföreskriven i 26 § nalurvårdsförordningen och 55 § VägK. avslyrkerdärför bestämmelserna om ljusanordningar och reklamanordningar och föreslårall i slällel en samlad lagreglering görs på detla område. Enligtstatens trafiksäkerhetsverk bör tillståndsgivningen belräffande uppsättning avsådana reklamskyltar och även andra skyltar som har nära anknytning tillvägvisning inle överföras från lill vägmyndighet. Vägutredningensförslag, alt bestämmelser om väghållning tas in i en särskild lag sombenämns lag om kommunvägar och galukostnadsutredningens förslag atl reglernaom galor i byggnadslagen förs över till lagen om kommunvågar godtas ellerlämnas utan erinran av de flesta remissinslanserna. Flertalet avremissinstanserna har i mera allmänna ordalag uttalat att förslagen kan liggatill gmnd för lagstiftning eller förklarat sig inte ha någon erinran motlagförslagen annat än i särskilda frågor. Några remissinsianser har docksärskilt behandlat frågan om den lagtekniska lösningen. pekar påalt verket tidigare förordat en sådan utformning av lag om kommunvägar m.m.,att dess tillämpningsområde omfattar fömtom gator och parkmark även andraanläggningar eller anordningar som bör lösas gemensamt för flera fastigheterunder kommunalt huvudmannaskap, exempelvis parkeringsplatser, uppvärmningsanordningaroch skyddsmm. Verkel uttalar, alt vissa av de ämnen en sådan kommunalanläggningslag skulle reglera nu har lagreglerats särskilt. Verket anservidare atl de nu framlagda förslagen visar på behovet av ell stort antaldetaljbestämmelser för vägar och förklarar sig därför nu inte ha något atlerinra mot att bestämmelsema om kommunala vägar samlas i en särskild lag. Decentruliseringsutredningenuttalar, att den anser att de av gatukostnadsutredningen föreslagna gemensammabestämmelserna för kommunernas gatu- oeh våghållning gör regelsystemet enklareoch mera överblickbart än om föreskrifterna skall finnas i ohka författningar.Liknande synpunkter anförs av väghåUning. Ävenlänsstyrelsen i , vägförvultningen i och Lidingökommun uttalar sig för att bestämmelsema om kommunvägar samlas i en lag. Vägförvultningeni framhåller emellertid också, att man i syfte att åstadkomma eltenklare och mer lättfattligt regelsystem i nästa steg bör ta upp frågan om atltill en enda lag sammanföra bestämmelserna för samlliga de vägar, som är öppnaför allmän samfärdsel. har också framfört tanken på en sammanföringav vägbestämmelser till en lag och anför härom: 1980/81:165 108 Omutredningarnas förslag genomförs kommer olika bestämmelser om väghållning attfinnas i lagen om kommunvägar, VägL, BL (delvis), AL och lagen om förvaltningav samfälligheter (SFL), Även om den nya lagstiftningen innebär en visssamordning av bestämmelserna kvarstår emellertid betydande skillnader i frågaom förfaranderegler i de olika lagarna. Rättigheter med samma innebörd, t. ex. vägräU,tillskapas genom olika procedurer. Beslutet med likartat materiellt innehållöverklagas lill olika myndigheter beroende pä vilken lag beslutet grundas på.Även en enda lag som sådan, AL, innehåller som tidigare nämnls sinsemellanolika regler om förfarande och överprövning. Oaktat att flera skiljeaklighetertorde vara sakligt motiverade blir dock regelsystemet onödigt komplicerat ochsvåröverskådligt. bör en bällre samordning av bestämmelserna kunnaåstadkommas i syfte att förenkla lagstiftningen på delta område. Atl sammanförabestämmelserna i lagen om kommunvägar, VägL och BL i en enda lag är därvidkanske ett steg i rätt riktning.