prop · G403201 · 1980-12-31 00:00:00 — Lagstiftningenavseende de personella tvångsmedlen är elt centralt rättsområde inombrottmålsprocessen och av stor betydelse för rättssamhällets fortbestånd.Denna lagstiftning bör inte såsom i förevarande ändringsförslag genomgåalltför genomgripande och snabba förändringar utan i stället bli föremål för enlugn och noga övervägd rättsutveckling. Genomförandetav förslaget fordrar ett vida större ytterligare ianspråktagande avsamhällsresurser, som enligl polisstyrelsens uppfattning, inte uppväges avnågon motsvarande förbättring av rättssäkerheten på området, vilken för övrigtredan får bedömas som helt tillfredsställande i vart fall avseende de för brottmisstänkta personerna. Betänkandetbör, enligt polisstyrelsens uppfattning, i sin nuvarande form inte läggas tillgrund för lagstiftning. PoUsstyrelseni Mulmö polisdistrikt: Brotlsutvecklingen i är oroande. Antalet brottökar och blir grövre lill sin karaktär. Svårigheterna att utreda brott stigeroch rättsväsendets effektivitet minskar. Prop.1980/81:201 95 starkarättssäkerhetsskäl kan det därför inte komma i fråga att vidtaga åtgärder, sommedför ökade svårigheter att förhindra, uppdaga, utreda och beivra brott.Utredningens förslag medför minskade möjligheter till användande avtvångsmedel under förundersökningen. Kriminalvårdsstyrelsen:Kriminalvårdsstyrelsen ansluter sig till grundtankarna i förslaget attbegränsa användningen av de processuella tvångsmedel som medför frihetsberövande.Detta står väl i överensstämmelse med de allmänna kriminalpolitiska strävandenaatl ge företräde åt icke institutionella åtgärder. Det torde också framstå sommöjligt att minska utrymmet för att tillgripa anhållande och häktning utan alldärmed eftersätta krav på nödvändig effektivitet i lagföringen och utan attäventyra grundläggande samhällsintressen. Det kan emellertid ifrågasättas ominte utredningen kringgärdat de processuella tvångsmedlen med alltför storarestriktioner. Vadbeträffar det föreslagna tillsynsinstitutet, med den utformning det fått ibetänkandet, vill styrelsen redan inledningsvis framhålla alt detta synes hasmå möjligheter att ur såväl konlrollsynpunkt som med hänsyn till allmännasociala insatser, erbjuda ett effektivt alternativ till anhållning ochhäktning. BRÅ:Utredningen angående översyn av häktningsbestämmelserna har avgett ett förslagsom är starkt präglat av intresset att skydda den enskildes integritet. Enbärande tanke i förslaget är sålunda att straffprocessuella tvångsmedel sominnebär frihetsberövande inte fär användas om ändamålet därmed kan tillgodosesgenom andra, mindre ingripande tvångsmedel. Frihetsberövandet är och måste varaett yttersta medel för kontrollen av människor. Både från humanitära synpunkteroch rättssäkerhetssynpunkter måste frihetsberövandet omges med starkabegränsningar. BRÅ ställer sig bakomdenna principiella utgångspunkt för utredningens förslag. Utvecklingen inomkriminalpolitiken har under de senasle decennierna gått mot allt störreåterhållsamhet när det gäller att använda frihetsstraff som medel motbrottsligheten. Denna utvecklingslinje har kommit till uttryck i en radlagstiftningsinitiativ och planerade lagreformer på straffrättens område. Härbehöver bara nämnas de kriminalpolitiska strävandena att framhäva kriminalvårdi frihet på bekostnad av frihetsstraff och att ersätta fängelse med alternativastrafformer i fråga om vissa brottstyper (t.ex. rattfylleri och vapenvägran).Andra exempel är utredningen som siktar på att upphäva ungdomsfängelset och deplaner som finns atl begränsa intemeringspåföljden. har BRÅ:skriminalpolitiska arbetsgrupp lagt fram sin rapport (1977:7) Nytt straffsystem.Denna idéskrift tar sikte på en total översyn av påföljdsordning,varvid etl framträdande mål är alt inskränka utrymmet för frihetsstraff.Arbetsgruppen grundar sina förslag på bl.a. kriminologisk forskning somentydigt visar all frihetsberövande påföljder fungerar dåligt frånbrottsprevenliv synpunkt. De år dessutom förenade med betydande skador för demsom drabbas därav. Ett bibehållande av denna strafform kan egentligen baramotiveras av att samhället måste förfoga över ett yttersta medel för att kunnademonstrera sill ogillande av vissa högt straffvärda beteenden. Det finnsemellertid alla skäl atl tillgripa andra medel för det straffrättsligaavståndstagandet innan man tvingas till ett så drastiskt och inhumant steg somatt beröva människor friheten. Självfalletmåste denna kriminalpolitiska strömning återverka på varje annan form avfrihelsberövande uianför straffrättens område. Administrativafrihetsberövanden är från många synpunkter betänkliga, inle bara där- Prop.1980/81:201 96 föratt sådana i sig innebär en anomali utan också därför att grunden för dem mångagånger kan ifrågasättas. Utvecklingen på det socialrättsliga området går iriktning mot att utmönstra tvångsomhändertaganden. Även när det gällerfrihetsberövande av psykiskt sjuka genom tvångsvård går trenden mot en merarestriktiv tillämpning. Motdenna bakgrund kräver de straffprocessuella frihetsberövandena särskilduppmärksamhel. Sådana frihetsberövanden skiljer sig egentligen inte till sittinnehåll från annan inlåsning som sker inom kriminalvården, socialvården ellerden psykiatriska vården. Ett frihetsberövande innebär alltid ett allvarligtingripande i den enskildes integritet. Den yttre formen för olika slagsfrihetsberövanden är i princip densamma. Den kan när det gällerstraffprocessuella tvångsmedel t.o.m. vara ännu mera markant eftersomisoleringen i de flesta fall här blir nära nog fullständig. De negativa effeklersom förbinds med frihetsberövandet är också i och för sig desamma oberoende avgrunden för dessa. Det finns dock en givenskillnad mellan straffprocessuella frihetsberövanden och andra former förfrihetsberövanden. Den anhållne eller häktade berövas inte friheten därför atthan begått ett brott som medför straff eller därför att han anses behöva tasomhand på gmnd av social avvikelse eller sjukdom. Grunden för frihetsberövandetär i stället en misstanke om brott samt ett behov av att kunna säkrautredningen av brott och den lagföring och straffverkställighet som antasfölja. Härtill kommer behovet av att kunna hindra den misstänkte från att begåandra brott som han kan antas komma att föröva, därför att han misstänks varaen lagbrytare. Denanhållne eller häktade befinner sig alltså i en alldeles speciell situation.Redan den omständigheten, atl den misstänkte presumeras ha begått lagbrott ochavser att handla på visst sätl, ger anledning till osäkerhet om det berättigadei att tillgripa frihetsberövande. Frågan har olika aspekter. Det gäller attklargöra vilken grad av sannolikhet som bör krävas för att misstanke om brottskall berättiga till personella tvångsmedel. Med hänsyn till attfrihetsberövandet som förut framhållits måste betraktas som ett drastiskt ochmycket allvarligt ingrepp i den enskildes integritet, måste kravet ställashögt. Men även om tillräcklig grad av sannolikhet föreligger för misstanke ombrott kan man inte utan vidare utgå ifrån atl den misstänkte kommer att handlapå ett sätt som motiverar tvångsmedlet. Antagandet om flyktfara,kollusionsfara och fara för fortsatt brottslig verksamhet bygger på tanken med hänsyn till brottet och gärningsmannens förhållanden kan förutsäga hurhan kommer alt handla i fortsättningen. En sådan prognos är emellertid osäkerdärför atl det framtida handlandet bestäms av en rad faktorer som är okändanär bedömningen sker. Denprincipiella grunden för personella tvångsmedel kan sålunda tyckas vara ganskasvagt underbyggd, om dessa medel motiveras av förutsägelser om ett visstframlida skeende i det enskilda fallet. I stället är man hänvisad till vissaallmänna antaganden om atl människor som misstänks för brott har intresse avatt försvåra brottsutredningen, t.ex. genom att förstöra bevis, fly ellerhålla sig undan. Det kan likaledes finnas empiriskt stöd för antagandel attmänniskor som manifesterat elt kriminellt beteende även kommer atlbegå brott. Emellertidhar saken också en annan sida. Om samhällels regelsystem skall kunna fungera,krävs att överträdelser beivras i en viss bestämd ordning. Tillämpningen avstraffsystemet fömtsätter att brott upptäcks, att gärningsmannen spåras upp ochatt hans skuld blir fullständigt utredd. För att denna brottsutredandeverksamhet skall kunna bedrivas med tillräcklig 1980/81:201 97 effektivitetoch snabbhet måste krävas att vissa medel ställs till brottsutredningensförfogande. Del är ett nödvändigt inslag i själva förfarandet att detlaförbinds med tvång på olika nivåer. Den enskilde som dras in i enbrottsutredning måste underkastas en rad obehag i kontrollerade former-efterkomma kallelse till polisförhör, finna sig i att hans personliga förehavandengranskas, utsättas för husrannsaken osv. Omfattningenav detta obehag bestäms naturligtvis i stor utsträckning av hur allvarligt detbrott är som misstanken avser och vilken brottsutredning som krävs. Det ärockså givet att frågan om de brottsutredande insatsernas intensitet till en delbestäms av den misstänktes egna förehavanden - hörsammar han inte frivilligtkallelse till polisförhör blir han hämtad med tvång, öppnar han inte förpolisen när husrannsakan skall ske kan polisen ta sig in med tvång osv. Detyttersta medel som kan tillgripas som ett led i brottsutredningen ärfrihetsberövande. Det kan inte bestridas att detta i många fall är nödvändigtför atl en brottsutredning skall kunna fullföljas till lagföring och dom. Detstår också klart att sådant tvångsmedel utgör en effektiv spärr mot fortsattbrottslighet under utrednings- och lagföringstiden. Man kan alltså anföra bådeutredningsskäl och brottsförebyggande argument till stöd för att tillgripapersonella tvångsmedel mot den som misstänks för brott. Fråganom användning av personella tvångsmedel i straffprocessen gäller alltså främsten avvägning mellan, å ena sidan, hänsynen till den enskildes integritet och,å andra sidan, hänsynen lill det straffrättsliga förfarandets effektivitet ochtrovärdighet samt samhällsskyddet. Enligt BRÅs mening har utredningen i sinvällovliga strävan att begränsa frihetsberövande tvångsmedel inte tillräckligtbeaktat, vilka konsekvenser detta kan få för den brottsutredande ochbrottsförebyggande verksamheten. Förslaget har därmed fått en slagsida som inteär acceptabel. BRÅ måste sålunda ställa sig avvisande eller reserverat tillåtskilliga förslag i belänkandet som inte kan anses förenliga med de intressensom BRÄ har att bevaka. Utredningenföreslår i princip ingen ändring av nuvarande häktnings-gmnder såvitt gällerkravet på misstanke och risk för flyktfara och kollusionsfara. Intresset har istället framför allt koncentrerats till den tredje häktningsgrunden,recidivfara. Det blir här fråga om en betydande avgränsning av utrymmet fördenna häktningsgmnd som dock inte överges helt. BRÅansluter sig lill den principiella syn på häktningsföruisättningarna somutredningen anlagt. Häktning på grund av flyktfara eller kollusionsfaramotiveras av ett effektivitetsintresse medan häktning på grund av risk förfortsall brottslig verksamhet motiveras av hänsyn till samhällsskyddet. Dessaintressen har som utredningen funnit lett till relativt flitig användning avfrihetsberövande tvångsmedel. BRÅ delar också ulredningens uppfattning att manhär i första hand bör undersöka, om förutsättningar finns atl anordna kontrolloch tillsyn i frihet. Utredningens ambition att finna nya, tillräckligteffektiva kontrollformer i frihet följer den utvecklingslinje som kan spårasinom kriminalpolitiken (jfr (1977:7) Nytt straffsystem och deuppgifter som under hand lämnats om ungdomsfängelseutredningens kommandeförslag). En realistisk bedömning visar dock att sådana öppna kontrollformerhar sin givna begränsning, särskilt när det gäller att tillgodose intresset aveffektivitet i brottsutredning och lagföring. Utredningenär allmänt återhållsam mot att åberopa samhällsskyddet som gmnd förstraffprocessuella frihetsberövanden. Även om det är ofrån- 7 1980/81. Prop, 1980/81:201 98 komligt att i viss ulslräckning godta atl häktning får skenär del föreligger risk för fortsatt brottslighet bör - menar ulredningen -detta tvångsmedel begränsas till sådana fall. där del med hänsyn till sainhällsskyddetär oundgängligen nödvändigt atl ingripa med frihetsberövande. Detta innebär de facto en stark begränsning avhäktesinslilulel vid risk för fortsatt brottslig verksamhet. Häktning bör frånutredningens ulgångspunkt egentligen bara komma i fråga när den misstänkteförövat så allvarliga brott all de anses förskylla långvarigt fängelsestraffoch det på grund av hans handlande finns påtaglig risk för recidiv. Dennainställning grundas på etl proportionalitetstänkande - tvångsmedlets art ochomfattning skall stå i viss proportion till den påföljd som kan tänkas följa påbrottet. Om påföljden väntas bli skyddstillsyn eller villkoriig dom, bör man istället för frihetsberövande tvångsmedel tillgripa kontroll i frihet. BRÅ vill emellertid ifrågasätta om denna principiellalinje är riktig. Det finns som nämnts ett betydande inlresse inomkriminalpolitiken alt begränsa tillämpningen av frihetsberövande påföljder.Skyddstillsyn och villkorlig dom meddelas nu för brott av relativt allvarligbeskaffenhet och även vid upprepade återfall. I den mån fängelse utdöms blirstrafftiden generelll sett kortare än förut. Mycket lyder på atl dennautveckling fortsätter och alt gruppen "till fängelse dömda" såsmåningom begränsas lill förövare av vissa mycket straffvärda gärningar. synsätt skulle detta också medföra alt häklesinslilutetstillämpning vid risk för fortsatt brottslig verksamhet begränsas till nämndarestklientel. Utredningens förslag förutsätter ganska omfattandeorganisatoriska förändringar. För domstolarna kommer handläggningen avhäklningsfrågor att kräva annan planering av arbetet, bl.a. med hänsyn till atttidsfristen blir kortare för utsättande av förhandling och nämnds deltagande idenna. Framför allt kommer åklagarnas handläggning av de straffprocessuellatvångsmedlen att förändras. Dessa kommer generellt att kräva mera arbete,bl.a. därför att åklagarna avses skola ta över en del av de funktioner som nuligger på polisen, att åklagarna har atl handla med snävare tidsgränser ochatt åklagarna uppenbarligen kommer att ställas inför svårare avgöranden vidprövningen av häktningsförutsättningar. Även polisens arbetsbetingelserändras, eftersom de personella tvångsmedlen onekligen bidrar till atteffektivisera förundersökningarna och en begränsning av dessa medel sannoliktförlänger och försvårar utredningsarbetet. Härtill kommer att kriminalvårdenenligl förslaget kommer atl anförtros ett nytt arbetsfält, de s.k.tillsynshemmen. Man kan generelll tycka atl förslag, som på detta sättkräver omfattande resursförstärkningar och i grunden förändrarförutsättningarna för och hanteringen av de processuella tvångsmedlen, måste hastark verklighetsförankring. BRÅ har emellertid intryck av atl utredningensförslag inle alltid är helt realistiska när del gäller den praktiskatillämpningen av tvångsmedlen. Förslagen har inle heller i alla delaranpassats till de anspråk som måste ställas från brottsutredande ochbrottsförebyggande synpunkt. En översyn av förslagen är därför enligt BRÅnödvändig för att en reform med utredningens målsättning - all begränsastraffprocessuella frihetsberövanden - skall kunna ske. Vid denna översyn börsärskilt begränsningen av häktningsgmnderna och tidsfristerna för tvångsmedlenbli föremål för nya överväganden. Det finns emellertid åtskilliga förslag i utredningensbetänkande som gillas av BRÅ och som bör kunna genomföras . 1980/81:201 99 förslagen att bygga ut alternativen till häktning medtillsyn och anmälningsskyldighet och att införa nämnd vid häktningsförhandlingi domstol. Ytterligare bör nämnas förslaget om åklagarjour som BRÅ anser motiverad,oavsett vilka tidsgränser som skall gälla för de personella tvångsmedlen.Detsamma gäller förslaget atl åklagaren redan vid anhållande skall åläggas atttill rätten anmäla behovet av offentlig försvarare för den misstänkte. Fråganom ad vokaljour synes också vara vård att pröva varvid en försöksverksamhetenligt den modell som skisserats av utredningens expert, advokaten , är etl intressant uppslag. Ledamoten (BRÅ): Enligt min uppfattning harBRÅ i sitt remissyttrande över betänkandet "Häktning och anhållande"(SOU 1977:50) mera lagt tonvikten vid möjligheterna att beivra brott än vid derättssäkerhetsprinciper som säger att ingen onödigtvis skall berövas frihetenmedelst anhållande eller häktning. Jag anser att BRÅ i sitt yttrande förbigårutredningens karlläggning av gällande praxis, av vilken framgår atl endast varttredje anhållande leder till häktningsframställning samt att åtal väckts förcirka av samtliga anhållna. : delar ulredningensprincipiella ståndpunkt att de frihetsberövande åtgärderna anhållande ochhäktning bör begränsas till sådana situationer, där ett starkt allmäntinlresse gör sådan åtgärd nödvändig. Styrelsen tillstyrker således deföreslagna ändringarna i vad de avser att nedbringa antalet frihetsberövanden. Emellertid kan förslagen få vissa ogynnsamma konsekvenservad gäller det rättspsykiatriska undersökningsväsendet. Sådana undersökningarkommer i mindre utsträckning än att kunna genomföras då vederbörandeär häktade. En stor del av dem som är intagna på rättspsykiatrisk klinik förundersökning har emellertid ett vårdbehov som kan tillgodoses på kliniken iavvaktan på placering inom sjukvården. Detta framgår bl.a. av det faktum attc:a av dem som undergår undersökning vid rättspsykiatrisk kliniksedermera överiämnas till sluten psykiatrisk vård. Skulle dessa inte kunnahäktas måsle deras vårdbehov tillgodoses på annat sätt. I första hand skulledet då bli fråga om intagning på sjukhus. Det kan emellertid ifrågasältas omsjukvårdshuvudmännen har möjligheter att klara det ökade trycket på sjukvården.I vaije fall går det inte att räkna med ett genomförande av reformen utanöverläggningar med och godkännande från sjukvårdshuvudmännen. Om intevårdbehovet kan tillgodoses hos en stor del av dem som skall genomgårättspsykiatrisk undersökning, kan betydande svårigheter uppstå att få sådanaundersökningar genomförda. En viss övervältring av arbetsuppgifter kommer att sketill det öppna undersökningsväsendet. För dem som är på fri fot kan genomrätlens försorg inställelse framtvingas med stöd av 9 § lagen om rättspsykiatriskundersökning i brottmål. Det finns, om förslaget genomförs, en belydande riskatt sådana ärenden kan komma att öka. Som framgår av vad ovan sagts kan utredningens förslagknappasi genomföras utan ytterligare överväganden. Framförallt måste samordningsproblemenmed sjukvården lösas i samförstånd med sjukvårdshuvudmännen. : har inget atlerinra mot utredningens förslag till ändringar sorn syftar till att främja enmer restriktiv tillämpning av reglerna om anhållande och häktning. i : Länsslyrelsen ser iförevarande sammanhang som en viktig uppgift att beakta effektiviteten irättstillämpning- Prop.1980/81:201 100 en.Denna kan i praktiken i vissa fall vara svår att förena med individens anspråk pä integritet och rättssäkerhet. I lagstiftning och rättstillämpning måsle dessa anspråk tillgodoses genom effektiva garantier. Mot det indivi duella intresset står emellertid i åtskilliga fall samhällsintresset vilket på straffrättens område gör sig gällande med stor kraft. Utredningens förslag syftar till att förstärka den enskildes skydd mot ingrepp i den personliga rö relsefriheten. De föreslagna ändringar som innebär en skärpning av rekvi siten vid häktning, lekmannamedverkan vid häktningsförhandling, infö rande av proportionalitetsprincipen samt ökade möjligheter att få försvara re tillgodoser enligt uppfattning såväl samhällets som den enskildes intressen. Genom proportionalitetsprincipen kommer den miss tänktes personliga förhållanden att i största möjliga mån beaktas. LänspolischefenUlf (i ): I likhet med polisstyrelsen iStockholms polisdistrikt avstyrker jag att utredningsförslaget läggs tillgrund för lagstiftning. Gällande regler för häktning, anhållande, m.m. är -rätt tillämpade - ändamålsenliga och ur rättssäkerhetssynpunkttillfredsställande. Länsstyrelseni : vill understryka angelägenheten av att vidlagföringen en avvägning i varje enskilt fall sker mellan intresset aveffektiv lagföring och kravet på respekt för den enskildes personliga frihet.Denna princip framhäves klart i gällande bestämmelser i ochförundersökningskungörelsen. Inledningsvis villlänsstyrelsen erinra om att i motsats till tidigare lagstiftning innebärnuvarande rättegångsbalk att häktning icke i något fall är obligatorisk. Ävenvid mycket grova brott kan särskilda förhållanden föreligga att anledning illhäktning saknas. vill vidare framhålla att en liberalisering avreglema för tvångsmedlens användande vid lagfö-ingen under senare är ägt rumgenom olika ändringar i lagstiftningen. Enligt en särskild lag skall häktningi princip ej ske av personer . Genom ett tillägg till 24 kap 1 §rättegångsbalken må häktning ej heller vidtagas om endast böter kan blipåföljden för den brottsliga handlingen. Jämsides med angivna ändradebestämmelser för de straffprocessuella tvångsmedlens användande har ävenbetydelsefulla kriminalpolitiska reformer genomförts syftande till enförbättrad situation för de personer som misstankes för brott. Sålunda gällersedan 1974en ny kriminalvårdslag. Vidare har bl.a. en ny lag med giltighetfr.o.m. medfört förbättringar i fråga om behandling avhäktade, anhållna och för brott gripna personer. Ävenom utredningen i vissa avseenden framställt vissa kritiska synpunkter påtillämpningen av de straffprocessuella tvångsmedlen finner länsslyrelsen attgällande regler för häktning, anhållande m.m. - rätt till-lämpade - årändamålsenliga och ur rättssäkerhetssynpunkt tillfredsställande. I vissbegränsad omfattning har ansett att ulredningens förslag kangenomföras. Andra frågor som utredningen behandlat bör enligt länsstyrelsensmening upptagas till en samlad bedömning med andra utredningars förslag tillreformer inom områden med nära anknytning till de frågor som förevarandeutredning haft att utreda. PoUsstyrelseni Kurlshumns polisdistrikt: Det är ett ovedersägligt faktum attbrottsligheten ökar oroväckande, att i ett sådant läge opåkallat och av renexperimentlusta tumma pä de personella straffprocessuella tvångsmedlen utan attuppnå annat än att respekten för lagar och förordningar ytterligare avtrubbas,finner polisstyrelsen minst sagt betänkligt. Prop.1980/81:201 101 Polisstyrelseni polisdistrikt: Betänkandet torde ha fått.ett positivt mottagandeav vissa delar av massmedia. Åtminstone i har man på ledarplatsangripit reservanterna och för att förfäktabekvämlighetssynpunkter för polis och åklagare. vill för sindel med skärpa hävda att reservanterna torde ha fullt stöd inte blott av dennalokala polismyndighet utan även av hela polis- och åklagarorganisationen,åtminstone om man får döma av underhandsuttalande från ansvarigabefattningshavare i samband med konferenser och överiäggningar. Detlaställningstagande har emellertid inte sin grund i bekvämlighet utan i enmycket starkt uttalad oro för samhällsutvecklingen vad avser såväl ordningen påallmänna platser, kriminalpolisverksamheten som åtlydnaden av trafikregler, somindirekt har stor betydelse för allmänhetens säkerhet till liv och hälsa såsomexempelvis rattfylleri och grov olovlig körning. Denna oro är icke baserad pålösa gissningar och antaganden utan på en högst handfast och dagligerfarenhet. Det är alltså naivitet, gmndad på bristande kunskaper om främstpolisens arbetsförhållanden, men kanske också opportunism med vilja alt tillgodosevad som f.n. bedöms vara populärt i vissa tongivande kretsar, som måstebedömas vara bakgrunden till såväl ulredningens förslag som de positivareaktionerna. Det finns sålunda all anledning att underslryka chefens förkriminalavdelning konstaterande atl betänkandet saknar verklighetsförankringoch inte lar minsta hänsyn till den oroande brottsutvecklingen sedan tidenomkring .