prop · G40328 · 1980-12-31 00:00:00 — I den mån skyldigheten att lämna en uppgift redan följerav lag eller förordning finns det enligt min mening inte skäl att nu ändraföreskrifterna. En uppgiftsskyldighel som bryter sekretess kan följa avlag eller förordning även om den närmare avgränsas i en myndighels föreskrift.Det räcker med att det av lagen eller förordningen framgår altuppgiftsskyldigheten föreligger, om den där har angivits tillräckligl konkret.Bestämmelsen i lagen eller förordningen kan ta sikte på utlämnande av uppgifterav speciellt slag, gälla viss myndighets rätt alt få del av uppgifler iallmänhet eller avse skyldighet för viss myndighet alt lämna andra myndigheter informalion(se prop, 1979/80:2 s, 322), Jag kommer i det följande huvudsakligen att inskränka migtill områden där författningsåtgärder nu bedöms vara påkallade. Enligt smitlskyddslagen (1968:231) och smiltskyddskungörelsen(1968:234) skall underrättelser till skilda myndigheter lämnas i fråga omsmittsamma sjukdomar, I lagen och kungörelsen finns utförligt reglerat vilkasjukdomar som avses. kan dessulom enligt 22 § smittskyddskungörelsenför begränsad tid föreskriva anmälningsplikt för annan smittsam sjukdom. Någotytterligare stöd i lag eller förordning behövs inte med hänsyn till den nyasekretesslagen. För att sekretessen skall få brytas förutsätts att detföreligger en skyldighet att göra anmälan. En föreskrifl om möjlighel att göraanmälan begränsar inle sekretessen enligt sekretesslagen. Enligt nuvarande 29 §smittskyddslagen /«/ länsläkare eller viss läkare i dennes ställe anmäla tillåklagare, om han i sin verksamhei enligt smittskyddslagen har fått en uppgiftsom ger anledning att anta alt en gärning enligt 26 § lagen eller 6 kap, 7 §brottsbalken har blivit förövad. Det gäller gärningen att utsätta annan personför fara att bli smittad av venerisk sjukdom resp, koppleri och främjande avotukt. Prop.1980/81:28 17 Någon skyldighet finns alltså inte i bestämmelsensnuvarande utformning. Föreskriften bör enligl min mening utformas som enskyldighet för läkaren all göra anmälan. Det bör dock inte komma i fråga allinföra en förbehållslös skyldighet för läkare att anmäla brott av delta slag lillåklagare. Med hittillsvarande sekretess- och tyslnadspliktslagsliftning och medden praxis som har utbildats har det varil möjligt för läkaren att göra enintresseavvägning i frågan om han skall anmäla brottet eller inte. Jag anseratt denna fråga även i fortsättningen bör kunna bli föremål för en bedömning avläkaren. Sekretesslagens regler omöjliggör dock en intresseavvägning som denhittillsvarande inom sjukvården. Jag förordar att 29 § smitlskyddslagen ändrasså all läkaren blir skyldig alt göra anmälan när det är påkallat för attförhindra alt brottsligheten fortsätter. 2.3.2 Anmälan till körkortsmyndighet m.fl. Körkortsförordningen (1977:722) förutsätter att vissasjukdomstillstånd hos förare av motorfordon, luftfartyg m,m, anmäls tilllänsstyrelsen resp, luftfartsverket. Anmälningen skall av förasin i körkortsregistret (91 §), har i cirkulär (MF 1975:81) föreskrivitatt en läkare som hos en körkorisinnehavare eller förmodad körkortsinnehavareiakttar en sjukdom eller defekt, som kan an tas innebära en trafikrisk, bör anmäladetta till länsläkaren. Denne har all rapportera till , I cirkulär (MF 1975:82) har läkare ålagts skyldighet attpå motsvarande sätt anmäla när hälsotillståndet hos en innehavare av luftfartscertifikatkan antas utgöra en flygsäkerhetsrisk. Länsläkaren skall då rapportera fillluftfartsverket. Detta uppgiftslämnande har f,n. inte sådant stöd i lageller förordning alt det enligt 14 kap. 1 § andra meningen sekretesslagen fårfullgöras utan hinder av sekretess. Den förstnämnda regeln är inte hellerutformad som en skyldighet. Regeringen kan med stöd av bemyndigandet i 3 § lagen(1980:11) om tillsyn över hälso- och sjukvårdspersonalen m.fl. meddelaföreskrifter i förordning som ålägger även personal i enskild tjänst att lämnasådana uppgifter som avses här. Jag kommer all ta kontakt med chefen förkommunikationsdepartementet i frågan om nämnda föreskrifter skall ges någonmotsvarighet i förordning. En eventuell uppgiftsskyldighel i förordning börkunna utformas så all det i första hand ankommer på läkaren att avgöra när enanmälan är motiverad. Avsikten bör inte vara att ålägga läkarna en ökadanmälningsskyldighet. Enligt 45 § mönslringsförordningen (1961:87), bör enläkare anmäla lill , om han vid en undersökning av en sjömanfinner alt denne på grund av hälsotillståndet är olämplig att utövasjömansyrket. Jag föreslår med hänsyn fill sekretessreglerna att paragrafenomarbetas så att anmälan 2 1980/81. 1980/81:28 18 Förordningen är riksdagsbunden. Ändringenframgår av lagförslag i förevarande ärende, och jag återkommer ispecialmotiveringen till innebörden av ändringen. Enligl cirkulär SoS FS(M) 1976:31 skallanmälan göras lill polisen, om en patient, som är intagen på sjukhus för vårdav psykisk sjukdom och som innehar eller kan tänkas inneha skjutvapen, kanantas inte böra betros härmed. Denna anmälningsskyldighet har f.n. ingel direkistöd i lag eller förordning. I denna fråga vill jag säga följande. Redan av 15 §sjukvårdskungörelsen (1972:676) framgår en skyldighet för överläkaren alt göraanmälan till myndighet när en farlig patient lämnar eller skall lämnasjukhuset. Den skyldigheten ligger i linje med plikten att anmäla när enpsykiskt sjuk inte bör ha skjutvapen. Anmälningsplikten om vapeninnhehav harbehandlats i promemoria (Ds Ju 1979:17 s. 61-62) omändringar i vapenlagsliflningen. Jag har för avsikt att ta kontakt med chefenför i frågan huruvida förevarande skyldighet att göraanmälan bör ges slöd i förordning så att den kan fullgöras utan hinder avsekretess. 2.3.3 Uppgifler från sjukvården och socialvården till enläkare som har förordnats att göra en rättspsykiatrlsk undersökning m.m. Enligt hittillsvarande sekretess- och tyslnadspliktslagsliftninghar det -som jag har nämnt redan - varit möjligt alt lämna en myndighetuppgifter från sjukvården och från socialvården efter en jämförelsevis fribedömning från fall till fall. Man har på det sättet kunnal lämna uppgifter somhar behövts för en rätlspsykiatrisk undersökning eller för ett intyg enligl 7 §lagen (1964:542) om personundersökning i brottmål. I den nya sekretesslagenregleras sekretessen inom socialvården - eller som socialvårdenkallas i den nya socialtjänstlagen (1980:620) - på i princip samma sätt sominom hälso- och sjukvården. Eftersom den s.k. generalklausulen i 14 kap. 3 §inte skall gälla inom dessa områden, är det nödvändigt att med föreskrifler om uppgiftsskyldighelreglera i vad mån sekretesskyddade uppgifler därifrån kan tas i anspråk fördessa ändamål, om man vill behålla de nuvarande möjligheterna att inhämtauppgifter. För detta fordras ändringar i lagen (1966:301) om rätlspsykiatriskundersökning i brottmål och i lagen om personundersökning i brottmål. När det gäller sjukvårdens skyldighet att lämna uppgifterför de ändamål som har nämnts nu kunde det ifrågasättas om den inte bordebegränsas så att uppgifter som har lämnats av den enskilde i förtroende vidfrivillig vård inle fick lämnas ut vid undersökningar i anledning av intealltför allvarlig brottslighet. Ett sätt vore all begränsa uppgiftslämnandet påsamma sätt som viltnesplikten för läkare har begränsats i rättegångsbalken.Sådana tankar framfördes i promemorieförslaget till en ny sekretesslag. 1980/81:28 19 En sådan begränsning kan emellertid inte anses vare sigbehövlig eller lämplig. Ändamålet är här nämligen inte - som när det gällerbevisning enligl reglerna i att övertyga den enskilde om brotteller fria honom. Undersökningen syftar oftast till att skapa klarhet ipåföljdsfrågan, till att underlätta en bedömning av uppsåtet vidbrott. När väl en läkarundersökning har beslutats är det av stor vikt, inteminst för den enskilde själv, att läkaren får en så fullständig bild sommöjligt av honom. Intresset av att läkaren får inhämta uppgifter utan en sådanbegränsning bör därför ha företräde framför intresset av att i de här aktuellasituationerna skydda den enskilde från något eventuellt men. Den som skall göraen undersökning bör således ges rätt alt inhämta uppgifter som behövs från myndigheterutan hinder av den särskilda sekretessen inom sjukvården och . Jag föreslär därför att en särskild bestämmelse tas in i personundersök-ningslagensom ålägger de myndigheter inom sjukvården och som inle enligtgeneralklausulen i 14 kap. 3 § sekretesslagen kan lämna ut annars sekretesskyddadeuppgifter en skyldighet att lämna uppgifter om en misstänkt som behövs för ettläkarutlåtande enligt 7 § i lagen. En motsvarande regel om uppgiftsskyldighetbör föras in i lagen om rätlspsykiatrisk undersökning i brottmål. Denkommunala familjerådgivningen med dess särskilda förtroendesekretess bör dock undantas. Uppgifter behövs även från andra myndigheter, t.ex.kriminalvården. Det får förutsättas att uppgifter därifrån kan lämnas som hittillsmed tillämpning av generalklausulen. 2.3.4 Uppgifter till allmän försäkringskassa m.fl. Enligt bestämmelser i 20 kap. 9 § lagen (1962:381) omallmän försäkring och 8 kap. 7 § lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkringåligger del statliga och kommunala myndigheter att fill försäkringsdomstolar,, allmänna försäkringskassor m.fl. lämna uppgifter omnamngivna personer rörande förhållanden som är av betydelse för tillämpningenav nämnda lagar. Dessa bestämmelser har också gjorts tillämpliga vid prövningav ersättning enligt närslutande författningar, t.ex. lagen (1977:265) omstatligt personskadeskydd. Som har nämnts redan införs genom sekretesslagenuttryckliga regler om sekretess mellan myndigheter. Från sjukvården får iprincip lämnas ul en uppgift endast när det står klart alt det inte förorsakarden enskilde något men. En uppgiftsskyldighet som följer av lag ellerförordning bryter dock sekretessen så att uppgift skall lämnas lill myndighetutan hinder av sekretess. Genom den sistnämnda regeln kan förevarandebestämmelser om uppgiftslämnande möjligen anses få en annan belydelse äntidigare. Jag lar därför upp frågan om sekretessen vid uppgiftslämnandet från hälso-och sjukvården lill försäkringskassorna och . Denna fråga har varit aktuell i (rskr1978/79:57) med anledning av motioner om skyldighet att utfärda läkarintyg. konstaterade i sitt betänkande (SoU1978/79:19), efter att ha hört bl,a, , ,landstingsförbundet och , all en generell regel om rättför kassorna alt själva skaffa läkarintyg rörande patienter- någon sådan regelfinns inte f,n, - kunde komma i konflikt med principer om skydd för patientenspersonliga integritet och om sekretess för de uppgifler han har lämnat till denbehandlande läkaren. En sådan regel skulle innebära en mycket stark begränsningav sekretesskyddet för de uppgifter som patienten har lämnat till läkaren. Detkunde inte uteslutas att den i vissa fall skulle kunna avhålla en patient frånatt lämna alla relevanta uppgifter till den behandlande läkaren. Det var enligtutskottet viktigt att slå vakt om den förtroliga relationen mellan läkare ochpatient och inte urholka skyddet för denna annat än då tungt vägande skäl lalarför att andra hänsyn skall få väga över. Jag delar den uppfattning som kom fill uttryck vidriksdagens behandling av nämnda frågor att en generell skyldighet för läkareatt tillhandahålla försäkringskassor m,fl, uppgifter rörande patienter stridermot de grundläggande principerna om patientens rätt till ett starkt skydd försin personliga integritet i kontakterna med'hälso- och sjukvården. är det - som utskottet även konstaterade -viktigt att försäkringskassorna och övriga organ inom den allmänna försäkringenfår tillgång till de uppgifter som är nödvändiga för handläggningen av enskildaärenden. Att en försäkringskassa med hänvisning lill exempelvis integritetsskälförvägras ta del av vissa uppgifter får enligt min mening inte leda lill attden enskilde erhåller en ersättning som han inte har rält till eller förvägrasen ersättning han har rätt till. Det problem som ligger i avvägningen mellan dessamotstridiga intressen bör i allmänhet kunna undvikas. kan uppgifternavara så okontroversiella att de därför kan lämnas ul ulan alt förorsakapatienten något men. Om den bedömningen inle kan göras är det oftast möjligtatt inhämta den enskildes samtycke. Det kan emellertid också förekomma fall då den enskildemotsätter sig att läkaren lämnar ut närmare uppgifter om hans tillstånd och omorsakerna lill sjukdom m,m. En anledning till att den enskilde motsätter sigett uppgiftslämnande kan givelvis vara att uppgifterna är av den arten att deskulle kunna medföra alt han går miste om ersättning. Skälet till att denenskilde motsätter sig kan emellertid också helt enkelt vara att han med hänsynlill uppgifternas ömtåliga karaktär och sin egen integritet är angelägen om attde inte lämnas ul. Jag vill då erinra om alt de inhämtade uppgifternaåtnjuter sekretesskydd även hos försäkringskassorna och andra myndigheter. Denmyndighetsutövning för vilken uppgifterna skall ligga till grund har tillsyfte alt fillförsäkra de 1980/81:28 21 enskilda ett ekonomiskt skydd. Om försäkringskassorna vorehelt beroende av den enskildes samtycke till uppgiftsinhämtande, skulle derasverksamhet i praktiken bli mycket svår. Jagföreslår därför att de regler om uppgiftslämnande som finns skall bestå äveni fortsättningen, Jag vill emellertid med hänvisning till principerna i den nyasekretesslagen anföra följande. Av hänsyn till den enskildes integritet börhans samtycke inhämtas när uppgifter om honom rekvireras, åtminstone om del ärfråga om alt inhämta sjukjournaler eller uppgifter av känslig natur. Om denenskilde motsätter sig att vissa uppgifler hämtas in är det särskilt viktigtatt överväga om uppgifterna kan antas vara nödvändiga. Ett mer slentrianmässigtuppgiftsinhämtande måste undvikas. En framställan lill sjukvården om att fåuppgifter bör i förekommande fall innehålla preciseringar, exempelvis om vilkenfidsperiod som är av intresse eller frågor avseende vissa sjukdomstillstånd el.dyl. betänkande framgår att del f.n. inte finns någon allmän skyldighetför läkare alt på den enskildes begäran utfärda läkarintyg. Däremot finns detbestämmelser om en begränsad skyldighet för vissa grupper av läkare i allmäntjänst i olika författningar och i avtal. Jag delar utskottets bedömning att enallmän översyn av dessa regler bör ske och avser att ta initiativtill att en sådan översyn kommer lill stånd. I det sammanhanget bör särskiltbelysas de praktiska konsekvenserna för sjukvården av en lagstadgad allmänskyldighet för läkare i såväl allmän som enskild tjänst att utfärda läkarintygpå den enskildes begäran. 3 Följdändringar i lagen (1980:11) om tillsyn över hälso-och sjukvårdspersonalen m.fl. och i lagen (1980:12) om förtroendenämnder inom hälso-och sjukvården Den nya sekretesslagstiftningen påkallar följdändringaräven i lagen om samhällets tillsyn över hälso- och sjukvårdspersonalen m.fl,och lagen om förtroendenämnder inom hälso- och sjukvården. Dessa båda lagarträdde i kraft , De inom hälso-och sjukvården centrala tystnadspliktsbeslämmelserna finns i 6 §tillsynslagen. Bestämmelserna där riktar sig både till offentliga funktionäreroch till enskilda. De som omfattas av bestämmelserna har en i principovillkorlig tystnadsplikt angående vad som har meddelats i förtroende iverksamheten. I övrigt gäller en skyldighet att inte obehörigen uppenbara vadsom har erfarits om en enskilds hälsotillstånd eller personliga förhållanden iövrigt. Den nya sekretesslagstiftningen bygger på principen att bestämmmelserom tystnadsplikt för offentliga funkfionärer bara skall finnas i sekretesslagen(1980:100). Följaktligen innehåller denna lag föreskrifler om sekretess inomden hälso- och sjukvård som bedrivs genom del allmänna. Prop.1980/81:28 22 tystnadsplikt i 6 § lillsynslagen måste således ändras såalt de i fortsättningen kommer att avse endast hälso- och sjukvårdspersonal ienskild verksamhet. Vidare bör föreskrifterna om tystnadsplikt i lillsynslagenanpassas till sekretesslagens motsvarande föreskrifter. Målsättningen bördärvid vara alt tystnadsplikten i princip skall vara densamma för hälso- ochsjukvårdspersonalen, vare sig det är fråga om allmän eller enskild verksamhet(jfr prop. 1979/80:2 del A, s. 167). Bestämmelserom lystnadsplikt för hälso- och sjukvårdspersonalen i allmän verksamhet finns iförsta hand i 7 kap, 1-3 §§ sekretesslagen. Regleringen i sekretesslageninnebär samman fattningsvis att sekretess gäller inom hälso- och sjukvården föruppgifler om en enskilds personliga förhållanden, om det inte står klart attuppgifterna kan röjas utan att den enskilde eller hans närstående lider men.Sekretessen gäller i förhållande till såväl enskilda som i förhållande tillandra myndigheter och andra självständiga verksamhetsgrenar inom en myndighet.I vilka fall uppgifter kan lämnas ut måste alltså avgöras efter enskadeprövning från fall till fall. Det står klart att skaderekvisitet medgeratt en uppgift lämnas från en läkare till en annan eller från ensjukvårdsinrättning till en annan, om uppgiften behövs i rent vårdsyfte. Visstutrymme finns också att lämna uppgifter till en annan vårdsektor i syfte attbistå en patient. Däremot bör det inle komma i fråga att lämna ul uppgifler läkare som begär att få dem för att fullgöra ett uppdrag som han har fåttfrån någon annan än patienten själv. Sekretessen gäller givetvis i princip ocksägentemol patientens anhöriga. I fråga om den närmare innebörden avskadeprövningen hänvisas till prop. 1979/80:2. I sekretesslagen har alltså inte införts någon i principabsolut sekretess för en enskilds personliga förhållanden inom hälso- ochsjukvården. Ett väsentligt skäl härtill är alt det inte är ovanligt attomständigheterna kring en enskilds kontakter med sjukvården är sådana att denenskilde knappast har något intresse av att dölja vad som sammanhänger medkontakten. Utrymme måste t.ex. finnas att i skiftande lägen kunna lämnaupplysningar till anhöriga om en patient och dennes tillstånd.Sjukvårdspersonalen måsle också ha vissa möjligheter att ta kontakt med andramyndigheter i syfte att hjälpa en patient som inte är i stånd att själv bevakasina intressen. En regel om absolut sekretess skulle formellt förhindrakontakter av detta slag (jfr prop. 1979/80:2 del A, s. 163). Vid utformningen av tystnadspliktsbestämmelserna förenskilda inom hälso- och sjukvården bör det som jag har sagt vara ensträvan att ge bestämmelserna i huvudsak samma innehåll som motsvarandebestämmelser i sekretesslagen. I sekretesslagen används ett skaderekvisit föratt ange sekretessens begränsning, varjämte det finns ett antal regler om ytteriigarebegränsningar i sekretessen. Jag anser dock inte att metoden med ett skaderekvisitär ändamålsenlig i detta sammanhang. De detaljerade reglerna i sekretesslagenför det allmännas verksamhet svarar mot den grundläggandeoffentlighetsprincipen inom detta område. För enskilda finns ingen motsva- 1980/81:28 23 rande principiell skyldighet att hålla uppgiftertillgängliga. Metodenmed ett skaderekvisit har f. ö. avvisats i regeringens proposition om följdlagstiftninglill den nya sekretesslagen (prop. 1979/80:80 s. 45). Enligt min mening kantystnadsplikten för hälso- och och sjukvårdspersonalen i enskild verksamhetlämpligen avgränsas så att personalen inte obehörigen får röja vad den får vetai sin verksamhei. Vid tolkningen av obehörighetsrekvisitet ler det signaturligt alt söka viss ledning i det skaderekvisit som finns i sekretesslagensmotsvarande bestämmelser. Härigenom bör man i sak nå en nära överensstämmelsemellan tystnadsplikten för offentliga funktionärer och enskilda. Ärtystnadsplikt föreskriven till förmån för en enskild, är det ganska givet attdenne själv skall kunna efterge lystnadsplikten. Detta får anses följa avkravet att röjandet skall vara obehörigt. Tystnadsplikten kan alltså eftergesgenom samtycke av en berörd enskild. Ett samtycke behöver inte vara uttryckligt.Också ett tyst, s. k. presumerat samtycke får godtas. Någotbehov av en ovillkorlig lystnadsplikt för uppgifter som har lämnats iförtroende finns enligt min mening inle, om obehörighetsrekvisitet ges dentolkning som jag nu har förordat. De skäl som talade mot en absolut sekretess isekretesslagen gör sig f. ö. också gällande i detta sammanhang (jfr prop,1979/80:2 del A, s, 163) och del är olämpligt att i detla avseende göra någonåtskillnad mellan den allmänna och den enskilda sjukvården. Som i dengällande lyslnadspliktsregeln bör det uttryckligen av lagtexten framgå att enuppgiftsskyldighet i en författning bryter tystnadsplikten, I överensstämmelsemed vad som föreskrivs i 14 kap, 1 § sekretesslagen för det allmännasverksamhet bör lägre författning än förordning inte bryta lystnadsplikt. Det finnsytterligare två regler som i klarhetens intresse bör anges uttryckligen ilagtexten. Jag avser dels en regel som motsvarar den i 7 kap. 3 §sekretesslagen att tystnadsplikt i fråga om en uppgift som rör en enskildperson kan gälla även mot den enskilde själv och dels en bestämmelse omtystnadsplikt till skydd för den som har lämnat uppgifter om den enskilde. Densistnämnda regeln finns för det allmännas verksamhet i 7 kap. 6 §sekretesslagen. När det gäller de närmare motiven för dessa regler hänvisar jagtill propositionen med förslag till sekretesslag (s. 177 ff och 186 ff). Ändringar av främst redaktionell natur bör även göras i bl.a.9§ tillsynslagen i fråga om en patients rätt att få ta del av sin journal och 5§ i fråga om skyldigheten att ge en patient upplysningar om patientens hälsofillståndoch om vården. Slutligen kan punkt 4 i övergångsbestämmelserna upphöra attgälla. Den avsåg främst tystnadsplikten för hälsovårdsinspektörer. Dessafaller emellertid in under den nya sekretesslagens regler. har även antagit en ny lag om förtroendenämnderinom hälso-och sjukvården, som trädde i kraft den 1 juli 1980.13 § finns enbestämmelse om tystnadsplikt för ledamöter och suppleanter i sådana nämnder.Dessa 1980/81:28 24 funktionärer faller in under reglerna i den nyasekretesslagen, som kommer alt träda i kraft . Jag föreslårdärför aft den särskilda tystnadsphktsbestämmelsen i 3 lagen omförtroendenämnder skall upphöra att gälla vid utgången av . 4 Uppgiftslämnande från allmän försäkringskassa m. fl. I den nya sekretesslagen finns i 7 kap. 7 § huvudregeln omsekretess i socialförsäkringsärenden. Sekretess gäller om det kan antas all denenskilde eller någon honom närstående lider men om viss uppgift röjs.Sekretessen omfattar uppgifter om den enskildes hälsotillstånd eller andrapersonliga förhållanden. Bestämmelsen är tillämplig i första hand på deallmänna försäkringskassorna, och försäkringsdomstolarna.Den gäller dessa myndigheters handläggning av ärenden dels enligt lagen omallmän försäkring och lagen om arbetsskadeförsäkring, dels enligt annanreglering om jämförbar ekonomisk förmån för enskild. I paragrafen har vidare angettsatt sekretess också gäller hos annan myndighet som skall handlägga ärendenenligt den nämnda lagstiftningen. I fråga om de närmare motiven till paragrafenhänvisas fill propositionen (prop. 1979/80:2, främst s. 189 ff). Det kan finnas ett legitimt behov av att lämna utuppgifter till en enskild, även i fall där ett utlämnande kan vara till men iden bemärkelse som avses med bestämmelsen. I 7 kap. 7 § andra stycketsekretesslagen har det därför föreskrivits att uppgift får lämnas till enenskild utan hinder av sekretess enligt vad som föreskrivs i lagstiftningen omallmän försäkring. Dessa fall av utlämnande förutsätts bli uttömmande angivna ilag, nämligen i lagen om allmän försäkring. Eftersom de rör sekretessen ävenhos andra myndigheter än försäkringskassorna, bör de las in i lagens 20 kap.med allmänna bestämmelser. Beträffande uppgifter till andra myndigheter behövs det ioch för sig inga särskilda föreskrifter. Av 14 kap. 3 § sekretesslagen följernämligen att en myndighet efter en intresseavvägning får lämna sekretessbelagdauppgifter till en annan myndighet.