prop · G40376 · 1980-12-31 00:00:00 — Föregen del anser jag liksom flertalet remissinstanser att det är av grundläggandevikt att inte interneringspåföljdens avskaffande allmänt sett leder till enlindring av samhällets reaktioner mot den allra grövsta kriminaliteten. Jagfinner därför att ett klart behov föreligger av en återfallsregd med denhuvudsakUga konstruktion som förordas i promemorian. Eftersom det inte finnsanledning att i detta sammanhang skapa underlag för en 1980/81:76 52 meraallmänt ökad stränghet i straffmätningen anser jag den begränsning godtagbarsom ligger i att återfallsbrottet enligt promemorieförslaget måste vara belagtmed fängelse . Bland de brott i BrB. som har ett straffmaximumav det här slaget märks mord, dråp, grov misshandel, människorov, olagafrihetsberövande, våldtäkt, grov otukt med barn, grovt rån, mordbrand samtvissa andra allmänfarliga brott. Utanför är främst grovtnarkotikabrott och grov varusmuggUng av narkofika av intresse bland de brottsom har strafflatituder som överstiger fängelse. Mottanken på en straffskärpningsregel med den innebörd som har beskrivits nuskulle kunna invändas att den till övervägande del kommer att riktas mot denkriminalitet beträffande vilken, enligt vad jag har föreslagit, ensärskilt sträng bedömning skall kunna tillämpas även när det gäller viUkorligfrigivning. En sådan invändning torde emellertid inle vara bärande. Enstraffskärpningsregel av den typ som har diskuterats bör främst ses som ettuttryck för de aktuella brottens straffvärde i en återfalls-situation. Regelnssyfte bör vara att från denna utgångspunkt ge möjlighet för domstolarna attäven sedan inlerneringsstraffel har avskaffats uppnå strafftider som näraansluter till dagens praxis. De nya bedömningsgrunder i fråga om villkorlig frigivningsom jag har föreslagit förutsätter däremot en prövning underverkställighetstiden av den konkreta återfallsrisken och syftar närmast tillatt skydda samhällel från vissa farliga kriminella. tvivel får emellertidäven straffskärpningsregeln en sådan effekt. Enligl min mening finns det dlbehov av att åstadkomma en kompensation för interneringspåföljdens avskaffandepä båda dessa vägar. Ävenom jag således ställer mig i princip positiv till tanken på en straffskärpningsregelför återfall i myckel grov brottslighet har jag förståelse för den tveksamhetsom flera remissinslanser har gett uttryck för inför förslaget att förhöjnigfår ske endasl om det med hänsyn till arten av vederbörandes brottsligheteller annars kan befaras att han är särskiU benägen att fortsätta en brottsligverksamhei av särskilt allvariig karaktär. Faran för återfall är som tidigarehar nämnts vansklig att bedöma. Detla gäller i synnerhet förutsägelser somskall göras i samband med domstolens handläggning av målet. Det viktigastekriteriet för en sådan förutsägelse skulle i praktiken bli den dömdes lidigarekriminalitet, men denna kan beaktas vid straffmälningen utan alt domstolenåläggs att göra en återfallsprognos. Enligl min mening är det därför bådeöverflödigt och från principiell synpunkl olämpligt att begagna benägenhetenför fortsall brottslig verksamhet som en särskild fömtsättning förålerfallsregelns lillämpning. Jag förordar följaktligen att den akluellabegränsningen inte las med i bestämmelsen. Medhänvisning till vad som har anförts nu förordar jag att i BrB införs en nybestämmelse som ger möjlighet till slraffskärpning vid återfall i myckel grovbrottslighet. Bestämmelsen föreslås få samma konstruktion Prop.1980/81:76 53 somden som har förordats i promemorian, dock med den avvikelsen att domstolen inteåläggs att göra någon särskild bedömning av risken för återfall. Om i enlighet medpromemorieförslaget längsta tiden för straffskärpning sätts till endast ,innebär detta att önskemålet om att samma faktiska strafftider som skallkunna uppnås inte tillgodoses fullt ul för de allra grövsta fallen. Jagförordar därför att den aktuella tiden bestäms lill fyra 2.4Eftergift av böter vid långvariga fängelsestraff 134 kap. 13 § BrB föreskrivs att när verkställighet förekommer av åena sidan en dom på internering och å den andra en dom på böter, fängelse påviss tid, villkorlig dom, skyddslillsyn eller disciplinstraff, interneringenskall träda i stället för den andra påföljden, om den dömde för undergående avinternering skall vårdas i anstalt. Del eller de nya brott som interneringen ienlighet härmed ytteriigare skall avse kan ge anledning till att ny minsta tidför anstaltsvården bestäms. Detta förekommer emellertid inte i praktiken vidbötesbrottslighet som ligger i tiden före domen på internering. Enmotsvarande bestämmelse gällde tidigare för fall då ungdomsfängelse förekomtill verkställighet med annan påföljd (34 kap. 12 § BrB).Bestämmelsen upphörde att gälla i samband med att påföljden ungdomsfängelseavskaffades med verkan fr. o. m. den . Ipromemorian föreslås att 34 kap. 13 § BrB upphävs i samband med alt påföljdeninternering slopas. Förslaget har inle kommenterats närmare avremissinstanserna. Upphävsden aktuella bestämmelsen, innebär detta, i den mån gällande ordning i övriglbehålls, alt endast dl fall kommer att föreligga där en frihetsberövandepåföljd konsumerar ell tidigare ådöml bötesstraff, nämligen när denfrihetsberövande påföljden är fängelse på livstid (34 kap. 11 §). Idetta sammanhang finns det anledning alt uppmärksamma alt en av BRÅ:sarbetsgrupper arbetsgruppen rörande anpassningsstöd ål straffade - undersitt arbete har diskuterat bl.a. de sociala och ekonomiska problem som uppstårför straffade i samband med frigivningen eller under kriminalvård i frihet. Enav de frågor som särskilt har övervägts är problemet med de straffadesskuldsättning. Påinitiativ av arbetsgruppen uppdrog sålunda BRÅ i oklober 1976 åt en sakkunnig'all utreda frågan om de straffades skuldsättning och att därvid klarläggatänkbara lösningar för att underlätta dessas ekonomiska situation. Densakkunnige avslutade sitt arbete med rapporten (1977:4) Straffadesskulder. I rapporten, som har karaktär av en princip- Prop.1980/81:76 54 skiss och inle innehåller några förslag tillförfattningsbestämmelser, pekas på möjligheten att införa en särskild regel avinnebörd att böter skall kunna efterges för den som tas in ikriminalvårdsanstali för att avtjäna ett straff för ett annat brott än det somböterna avser. Genom BRÅ:s försorg översändes rapporten till ett anlalmyndigheter och organisationer för yttrande. Yttranden inkom från JK, hovrättenöver , , kammarkollegiet, ,riksrevisionsverkel, sociala centralnämnd, . Centralorganisationen / SR, . Föreningen styresmän och assistenter m.fl. vidkriminalvårdsanstalterna, Föreningen ochFöreningen . bifogade dl yttrande frånkronofogdemyndigheten i distrikt. Förslaget i rapporten om en regel angående eftergift avlidigare ådömda böter för dem som tas in i kriminalvårdsanstali lämnades ulanerinran av alla instanser utom en. Enligt denna instans skulle en sådan regelinnebära att exempelvis en person som dömts till höga böter för skattebrotterhöll eftergift vid en senare dom på fängelse i ett annat mål. Efter övervägande av vad som anfördes från de olika hördainstansernas sida har arbetsgruppen till BRA anmält sina synpunkter påförslagen i rapporten. BRÅ har därefter, genom sitl verkställande utskott, i ensärskild skrivelse begärt att regeringen skall pröva en del av förslagen,bl.a. frågan om att införa en regel om eftergift av böter som har ådömts enstraffad före intagning i anstalt. I sammanhanget bör erinras om att det i den nyabötesverkställighetslag (1979: 189) som trädde i kraft finns enföreskrift (12§) som ger möjlighel att avbryta verkställigheten av ellbötesstraff när särskilda skäl av social natur föranleder det.Kronofogdemyndigheten har sålunda fått befogenhet att förordna att vidareverkställighet inle skall äga rum av ett bötesstraff, om indrivningen skullevara till synnerligt men för den bölfällde eller för någon som är beroende avhonom för sin försörjning. Ett sådant förordnande får dock inte meddelas, omdel är påkallat från allmän synpunkt alt verkställigheten fortgår. I fråga omtillämpningen av denna bestämmelse när den bölfällde är intagen i anstaltuttalades i förarbetena (prop. 1978/79:40 s. 39, 40) aU det inte fannsanledning aU anknyta lill vissa formellt angivna slag av anstallsvistdser.Möjlighet borde finnas för kronofogdemyndigheten alt i efiergiftssammanhangmera allmänt kunna ta i beaktande de ekonomiska och andra svårigheter som möterden som efler en inte hell kort anstaltsvistelse av det ena eller andra slagetskall försöka alt anpassa sig i arbetsliv och samhälle. Den nu redovisade bestämmelsen i den nya bötesverkställighetslagenhar också uppmärksammats i rapporten . Prop.1980/81:76 55 framhållsatt eftergiftsbestämmelsen torde bli tillämplig i många av de fall somförslaget i rapporten tar sikte på. Från principiell synpunkt kan det dockenligt rapporten finnas skäl att under en särskild regel avskilja de fall dären bötfälld efter bötesdomen las in i kriminalvårdsanstalt. I sak motiverasförslaget i rapporten med att den intagne kan sägas ha genom frihetsberövandetbetalat av sin skuld även för tidigare ådömda böter. En sådan ordning synesockså ligga väl i linje med olika bestämmelser i som behandlarsammanträffande av flera brott eller påföljder och där en huvudlinje är attbara en påföljd normalt skall utdömas även om det är fråga om flera brottbegångna vid olika tillfällen. Ofta kan del vara en tillfällighet att i dlvisst fall den dömde lagförts för viss bötesbrottslighet vid ett separattillfälle och inte i samband med att han dömdes för de brott som föranleddefrihetsberövandet. Om alla brotten hade bedömts i ett sammanhang, skulleförmodligen - i vart fall om bötesbrolten inle var av särskilt allvarligbeskaffenhet straffet för alla brotten ha blivit detsamma som det vilketutdömdes i domen lill frihetsberövande. Föregen del vill jag peka på att frågor som rör de straffades sociala situationhar kommit att bli föremål för ökad uppmärksamhet i den kriminalvårdsdebattsom har förts under senare fid. Det har därvid förelegal allmän enighet om attdet är av stor vikt för en framgångsrik återanpassning att den som haravtjänat en frihetsberövande påföljd efter frigivningen kan återgå tillnormala levnadsförhållanden och dl ordnat arbete. Uppenbart är att denskuldsättning som många har ådragit sig genom brotten eller på annat sättdärvidlag kan bli en belastning. Fråganom eftergift av böter som har ådömts före intagning i kriminalvårdsanstaltulgör endasl en del av de aktuella problemen, vilka utförligt behandlas irapporten från . Det finns emellertid särskild anledning alt uppmärksammafrågan i detta sammanhang mot bakgmnd av de konsekvenser pä området somupphävandet av påföljden internering för med sig. Den regel om eftergift avböter i den nya bötesverkställighetslagen som jag har redovisat torde visserligenofta vara tillämpUg i de fall då den som har bötfällts skall avtjäna dllångvarigt frihetsstraff. Jag kan emellertid ansluta mig till uppfattningen irapporten om alt principiella skäl talar för att dessa situationer hänförsunder en särskild bestämmelse. Genom en automatiskt verkande regel underlättasvidare den praktiska hanteringen av de fall som det här gäller. En sådan regelkan ocksä ses som en ersättning för bestämmelserna i 34 kap. 12 och 13 §§ BrB,varav den förra redan har upphävts och den senare givetvis måste upphöra attgälla när påföljden internering avskaffas. Den invändning mot förslaget trapporten som har anförts i ett yttrande till BRÅ lorde inte vara bärande medtanke på att systemet med normerade böter för skattebrott numera har avskaffats. Detär inte ändamålsenligt eller ens möjligt att utforma en ny bestämmelse i ämnetpå ett sådant sätt att den direkt tar sikte på det klientel som Prop.1980/81:76 56 enligt tidigare bestämmelser skulle ha dömts tillungdomsfängelse eller internering. Lämpligen bör beslämmelsen i slällelinnebära all när någon har ådömts fängelse på viss längre lid, fängelsestraffetskall träda i stället för lidigare ådömda böter i den mån verkslällighet avdessa alltjämt är aktuell. Den minimitid för fängelsestraffets längd som skallvara en förutsättning för att den nya bestämmelsen skall gälla bör inle sällasalllför kort. Enligl 11 § lagen (1964: 168) om förvandling av böter gäller attböter som någon ådömts innan han intagits för att undergå fängelse pä visslid'inte får förvandlas och att böter som har ådömts efterintagningen men före frigivningen får förvandlas endasl om det påkallas fränkriminalvårdens sida. Jag förordar alt tiden i även här avsedda fall sättstill . Slutligen förordar jag att disciplinstraff för krigsmän jämställsmed böter i del sammanhang som är aktuellt . Med hänvisning lill det anförda föreslår jag all del i 34kap. BrB las in en ny bestämmelse av det innehållet att om verkställighetsamtidigt förekommer av en dom på fängelse eller och endom på böter eller disciplinstraff som har meddelats ,fängdseslraffd skall iräda i stället för böterna eller disciplinstraffet.Beslämmdsen bör las upp som dt nylt andra stycke i 34 kap. 11 §. 2.5 Ikraftträdande m. m. De lagändringar i BrB som här har förordats bör träda ikrafl den . Beträffande övergångsbeslämmelser får jag hån visa lillspeciaimotiveringen. De föreslagna ändringarna i BrB föranleder följdändringari åtskilliga författningar. I de författningar som i della sammanhang årakluella rör del sig dock huvudsakligen om rena konsekvensändringar som inlekräver någon närmare motivering. En remiss lill lagrådet i ämnet synes därförkunna begränsas till all avse de ändringar som behöver göras i BrB, lagen(1974; 202) om beräkning av strafflid och lagen (1974; 203) om kriminalvård ianstalt. I samband med att andra ändringar föreslås i lagen omberäkning av strafftid avser jag att ta upp en särskild fråga om strafftidsberäkningi syfle att nedbringa antalet fall då s. k. teknisk nåd måste beviljas. Jagåterkommer härtill i specialmotiveringen. 1 enlighet med vad jag nu har anfört har inomjustitiedepartementet upprättats förslag lill 1. lag om ändringi , 2. lag om ändringi lagen (1974:202) om beräkning av strafftid m. m.. Prop.1980/81:76 57 3. lag om ändring i lagen (1974: 203) om kriminalvård ianstalt. Förslagen bör fogas lill regeringsprotokollel i detla ärende sombilaga 1:3. 4.1 Förslaget till lag om ändring i Förslaget innebär alt 30 kap. BrB, som behandlar påföljdeninternering, upphävs i sin helhel. Vidare upphävs beslämmelsen i 34 kap. 9§ somreglerar återfall i brott under verkställighet av internering och 13*? sombehandlar sammanträffande av internering och vissa andra brott, 35 kap. 10 § ompreskription av ådömd internering samt 37 kap. 4 och 9§§ som innehåller reglerom interneringsnämndens sammansättning och om prövning av övervakningsnämndsbeslul angående inlerneringspåföljd. Orden "internering" och"interneringsnämnden" saml hänvisningar lill de upphävda lagrummenföreslås utmönstrade ur i kap. 3 §, 33 kap. 5 och 7 §§, 34 kap. 1, 10, 11 och18§§,36kap. 6§,37kap. l,5,6och 11 §§ samt 38 kap. 1, 3-9 och 12§§. 26 kap. 3 § Paragrafen,som saknar motsvarighet i gällande räll, innehåller en bestämmelse, som ivissa situationer ger möjlighet att skärpa straffet vid återfall utöver ramenför den straffskala som är föreskriven för den aktuella brottsligheten.Tillämpningsområdet är emellertid avsevärt snävare än för den återfallsregd somfram lill fanns i förutvarande 26 kap. 3§. För attden nya beslämmelsen skall bli tillämplig förutsätts till en början attgärningsmannen har dömts lill fängelse i lägsl . Dennaförutsättning är uppfylld även i det fallet all straffet har bestämls medtillämpning av 26 kap. 2§, som ger domstolen möjlighet att överskridastraffmaximum vid ådömande av fängelse som gemensamt straff för flera brott. Detålerfallsgrundande brottet behöver inle vara dl brottsbalksbrott. Med attgärningsmannen har dömts lill fängelse i lägst jämställs enligl punkt 7i övergångsbestämmelserna att han lidigare har dömls lill internering. Enytteriigare förutsättning för straffskärpningsregelns tillämpning är allåterfallet avser brott av myckel allvarlig beskaffenhet, nämligen brott som ärbelagt med fängelse. Delta innebär att återfall som avser 1. ex.grov stöld eller enkelt rån inte kvalificerar för slraffskärpning. Regeln blirdäremot tillämplig bl. a. när åteifalld gäller mord, dråp, grov misshandel,våldtäkt, grovt rån och mordbrand. Inte heller ålertallet behöver avse Prop.1980/81:76 58 dtbrottsbalksbrott, ulan del kan vara fråga om exempelvis ett grovlnarkotikabrott. Omde angivna fömtsättningarna är för handen kan domstolen gå över den eljestgällande straffskalan . Enligl den berörda beslämmelsen i26 kap. 2§ kan domstolen vid flera brott överskrida det högsla slraffmaximumsom är föreskrivet för något av brotten med , förutsatt att straffet inleöverstiger de sammanlagda straffmaxima som gäller för brotten. Om återfalletavser flera brott kan 2 och 3§§ lillämpas . Straffskalan för del grövstaav brotten kommer därmed att kunna överskridas med upp till . Det innebärall del längsta fängelsestraff som kan utdömas blir fängelse i 16år. Även om de nyssnämnda fömlsältningarna för straffskärpning ärför handen torde i flertalet fall den slraffskala som är föreskriven för detaktuella brottet vara lillråckligt vid för all hänsyn skall kunna tas fill attbrottet utgör återfall. Avsikten med den nya bestämmelsen är sålunda inle allåstadkomma en generell höjning av straffnivån. Regeln har i slällel tillkommiti första hand för all avskaffandet av påföljden internering inte skall ledatill en allmän lindring i samhällets reakfioner mot särskilt allvarligbrottslighet i vissa typfall där internering med mycket långa minsta tiderhittills ofta har tillämpats som påföljd. Det gäller här främst upprepad ochsärskilt allvarlig våldsbrottslighet men ocksä återfall i vissa speciellaförmögenhelsbrott med våldsinslag såsom väpnade post- eller bankrån. Har långtid förflutit mellan det första brottet och återfallet torde det som regel intefinnas anledning att tillämpa den nya beslämmelsen. Över huvud lagetaktualiseras en lillämpning av denna framför allt vid upprepade återfall. Departementspromemoriansförslag till återfallsbestämmdse innehåller en särskild regel om att förhöjningav straffet får ske bara då del med hänsyn till arten av gärningsmannensbrottslighet eller eljest kan befaras att han är särskilt benägen att fortsättaen brottslig verksamhet av särskilt allvarlig karaktär. Av skäl som harredovisats i den allmänna motiveringen har någon motsvarighet lill denna regelinte lagils upp i departementsförslaget. Avsikten är sålunda att domstolen vidbedömningen av frågan, om den möjlighet till förhöjning somäterfallsbestämmelsen erbjuder skall utnyttjas, främst skall ta hänsyn tilldet aktuella brottets straffvärde, med beaktande av att brottet utgör återfall.Kan straffet bestämmas inom ramen för den straffskala som är föreskriven förbrottet behöver 26 kap. 3 § inte citeras i domen. I andra slyckel föreskrivsatt brott som någon har begått inte får läggas till gmnd förstraffskärpning, och enligt tredje sty'cket jämställs utländsk dom med svenskvid bestämmelsens tillämpning. Båda dessa regler hade motsvarighet iförutvarande 26 kap. 3§. I den tidigare regeln var åldersgränsen dock 18 år.Gränsen har i förslaget salts till för att kongmens skall uppnås med deändringar i bl.a. 33 kap. 4§ som gjordes i anslutning tiU att påföljdenungdomsfängelse avskaffades. 1980/81:76 59 Medden konstruktion som den aktuella beslämmelsen har fått i departementsförslagetfår den betydelse även för tillämpningen av bestämmelserna i 35 kap. BrB ombortfallande av påföljd. Vid beräkningen av preskriptionstidens längd, somenligl 35 kap. 1 § i princip sker med utgångspunkt i maximum i straffskalan förbrottet, skall sålunda i förekommande fall hänsyn tas även till den förhöjningsom kan ske med stöd av 26 kap. 3§. Detta gäller oavsett om det i del särskildafallet finns anledning att gå utöver den vanliga straffskalan. Med hänsyn fill alt detenligt departementsförslaget inte förutsätts att någon prognos i fråga omrisken för ytterligare återfall skaU göras för att den nya bestämmelsen skallkunna tillämpas torde del inte finnas skäl att, som har ifrågasatts underremissbehandlingen, införa en särskild föreskrift om att sådant läkarintyg somavses i 7§ lagen (1964:542) om personundersökning i brottmål alllid skallinhämtas innan någon med tillämpning av den nya straffskärpningsregeln dömslill förhöjt straff. Det synes inte heller finnas skäl att, som någonremissinstans har förordat, kombinera återfalls-beslämmelsen med särskildaföreskrifter om prövotid efler villkorlig frigivning. Paragrafen, som behandlarde omständigheter som särskill skall beaklas vid prövningen av frågan omvillkorlig frigivning, föreslås kompletterad med en ny andra mening. I dennaföreskrivs att, om den dömde avtjänar fängelsestraff för särskUt aUvarligbrottslighet som har riklat sig mot eller medfört fara för liv eller hälsa, detvid prövningen alltid skall beaktas om det finns påtaglig risk för att hanefler frigivningen fortsätter brottslig verksamhet av samma slag. Som har utvecklats närmarei den allmänna motiveringen är syftet med dd föreslagna tillägget främsi att geunderlag för en delvis ny praxis när det gäller bedömningen av frågor omvillkorlig frigivning av intagna med särskilt långa strafftider. Nuvarandepraxis innebär att dessa intagna även när det är fråga om allvarligvåldsbrotlslighet som regel friges villkorligt redan efter halva strafftiden.Grunden för denna praxis är ytterst föreskriften i förevarande paragraf om attverkningarna av fortsalt frihetsförlust för den dömde skall beaktas vidprövningen. Undantag görs emellertid, i överensstämmelse med uttalanden frånstatsmakternas sida, för intagna som har dömts lill fängelse i lägst för"grov narkotikabrottslighet eller i övrigt för grova brott som utgör led ien yrkesmässigt eller pä annat sätt i organiserade former bedriven kriminellverksamhet, ofta med internationell anknytning" (jfr prop. 1972; 67 s. 32och 1974:20 s. 103). Bedömningen är i praktiken schablonmässig så lill vidaatt den sker enbarl på grundval av domen i målet. Någon prövning av depersonliga förhållandena i del särskilda fallet företas sålunda regelmässigtinte när fråga uppstår om halvtidsfrigivning av intagna som anses hänförligafill den nu aktuella kategorin. 1980/81:76 60 Förslagetsyftar lill att åstadkomma en ändrad praxis såvitt gäller del klientel somavtjänar straff för särskilt allvariig brottslighet som har riktal sig moteller medfört fara för liv eller hälsa. Avsikten är all del vid bedömningen avfrågan, om frigivning på halvtid bör äga rum, alllid skall beaklas huruvida delföreligger en konkret risk för att den intagne gör sig skyldig till nybrottslighet av samma slag. När del gäller intagna med långa strafftider förvilka frigivningssituationen är gynnsam förutsätts alt frigivning i principskall kunna ske före två iredjedelstiden. Den prövning som i enlighet härmedskall äga mm kan naturligtvis, om man så vill, ses som ett led i den bedömning,som redan enligl 26 kap. 7 § i gällande lydelse skall ske av förutsättningarna förden dömdes anpassning i samhället med hänsyn lill de förhållanden i vilka hanskulle komma alt försältas efter frigivningen (jfr prop. 1974:20 s. 103). förslaget använda termen "särskill allvariig brottslighet som har riktatsig mot eller medfört fara för liv eller hälsa" avses täcka en betydligtstörre grupp av gärningar än dem som f. n. bildar utgångspunkt för densträngare bedömningen av frågor om villkorlig frigivning. Som jag har anfört iden allmänna motiveringen lar beslämmelsen sålunda sikte på sådana brott sommord, dråp, våldtäkt, vissa former av grovt rån och mordbrand samt terroristdådav olika slag. Även grov narkotikabrolts-lighet hör givetvis hit.