prop · G40344 · 1980-12-31 00:00:00 — Att förvänta sig något annat ter sig orealistiskt.Tingsrätten anser med andra ord att en sänkning av minimitiden visserligen kanleda till en önskad allmän sänkning av straffnivån 1980/81:44 29 men att å andra sidan antalet fängelsestraff troligtviskommer att öka. Huruvida detta är endast av ondo är en kriminalpolitisk frågamen otvivelaktigt finns fall där använda bötesstraff förefaller vara fögaägnade att stämma till laglydnad i fortsättningen. Tingsrätten har velat framlägga dessa synpunkter såsom enbakgrund till vad i fortsättningen sägs. Såsom i betänkandet nämns (s. 34) ansågstrafflagberedningen att korta frihetsstraff borde behållas närmast för deallmänpreventiva syftena. I detta instämmer kommittén (s. 35). Enligttingsrättens mening är det dock inte befogat att helt skjuta deindividualpreventiva synpunkterna i bakgrunden. Även om ett kort frihetsberövandeinte kan "ges ett ens teoretiskt behandlingsinnehåll" kvarstår dockatt denna ganska skarpa samhällsreaktion kan stämma den dömde till eftertankeoch sinnesändring. Tingsrätten delar i detta stycke uppfattningen att merafrihetsstraffet som sådant och mindre dess längd är av betydelse. Någon beaktansvärdrisk för att en sänkning skulle försvaga de preventiva funktionerna föreliggernog inte. De övriga nordiska länderna har eller förväntas få ettstraffminimum som ungefär överensstämmer med det nu föreslagna. Man kan dåfråga sig om detta är föranlett av en önskan att hålla straffnivån nere ellerom det också ansettsatt böter är ett alltför trubbigt vapen föratt komma tillrätta med olika slag vardagsbrottslighet. Tingsrätten håller inte för uteslutetatt den sistnämnda synpunkten varit väsentlig. Böter kan utgöra en mycketkännbar påföljd men otvivelaktigt är det så att bötesstraffet för många ter sigsom ett ganska ofarligt slag i luften eftersom exekution inte är möjlig. Denpreventiva effekten blir då obetydlig. Ett exempel erbjuder brottetskadegörelse. Det har blivit ganska vanligt att man - oftast i spritpåverkattillstånd-uppsåtligen åstadkommer skador på skyltfönster o. d,. skador sommerendels är mycket dyrbara att reparera och som också i övrigt kräver dyrbaraåtgärder. I rättstillämpningen tillgrips fängelse först efter upprepade brottav detta slag, närmast av den anledningen att nuvarande straffminimum anses geför lång frihetsförlust, Det finns skäl att tro att ett kort fängelsestraff härskulle vara lämpligt. Liknande synpunkter kan anläggas på åtskilliga andra"vardagsbrott" som visserligen kanske skett mest i förhastande mensom dock måste stävjas effektivare än . Detta må bedömas som en olyckligföljd av en sänkning av straffminimum men tingsrätten bedömer den dom somtrolig, 1 enlighet med direktiven har kommittén lagt fram allmännarekommendationerom typfall lämpade för kortare fängelsestraff. Tingsrätten kangodta denna exemplifiering, där dock även skadegörelse och upprepat snatterilämpligen bord ingå, men förutsätter, att dessa rekommendationer skall förbli motviuttalanden.Att i lag fixera tillämpligheten av korttidsstraff skulle lägga en ickeönskvärd hämsko på rättsutvecklingen. Tingsrätten har inte någon erinran emot den föreslagnalagändringen, vilken ju i grunden endast ansluter svensk lagstiftning till vadsom gäller i de flesta andra länder, däribland de nordiska. Emellertid vill tingsrätten härtill foga ytterligare någrasynpunkter. Inte minst vid så korta straff som är i fråga är det ett starktönskemål att lagföringen kommer så snabbt som möjligt. Om så inte skerförfaller mycket av den preventiva effekten. Väl medveten om svårigheterna attåstadkomma detta vill tingsrätten dock poängtera vikten av att allt görs föratt tillgodose önskemålet. Tanken på jourdomstolar är visserligen knappastrealistisk men här rör sig dock merendels om brott som inte kräver någonvidlyftigare personundersökning. Förutsättningarna för snabb samhällsreaktionborde 1980/81:44 30 därför vara ganska goda, I bilden kommer då också fråganom snabb verkställighet. Ett korttidsstraff, verkställt först efter lång tid.har förfelat huvuddelen av sin brottspreventiva effekt. Det kan därförifrågasättas om det inte borde öppnas en möjlighet till omedelbarverkställighet. Inte minst gäller detta vid frihetsstraff i samband medskyddstillsyn. Den tidigare möjligheten till omedelbar verkställighet avanstaltsbehandling - en ordning som gav ganska goda erfarenheter- har intenågon motsvarighet i nuvarande lag. Häktningsalternativet står sällan till budsi korttidsfallen. har inget att erinra mot förslaget, Styrelsen tillstyrker på de av kommittén anförda skälenförslaget om en sänkning av minimitiden för fängelsestraff . Som komniitténanfört är det inte uteslutet att en sänkning av straffminimum skulle kunna ledatill att antalet fängelsestraff ökar. För att motverka en sädan utvecklinganser styrelsen i likhet med kommittén att detär angeläget att statsmakterna imotivuttalanden understryker att avsikten med reformen inte är att görafängelsestraffen vanligare. Enligt styrelsens mening är det särskilt angeläget att ettkort fängelsestraff verkställs efter att domen blivitverkställbar. För att åstadkomma detta kan flera åtgärder vidtas. Bl, a. enligtstyrelsens mening övervägas vissa ändringar i de nuvarande bestämmelserna omuppskov. Vidare bör, som anförts i betänkandet, rutinerna för föreläggande att inställasig i anstalt ses över i vissa avseenden. Sådana åtgärder torde kunna vidtasutan författningsändringar. Även i övrigt medför en sänkning av straffminimum attvissa administrativa rutiner vid anstalterna, häktena och i styrelsen måsteses över för att åstadkomma en förenkling och en effektivisering. Bl, a, bör.som kommittén anfört, rutinerna vid strafftidsberäkning förenklas. För attåstadkomma ett sä enkelt och smidigt förfarande som möjligt kan enligtstyrelsens niening övervägas om inte strafftidsberäkning i fråga om de kortastefängelsestraffen i vissa fall skulle kunna göras vid anstalterna. Eftersom deti dessa fall som regel är fråga om en okomplicerad beräkning som normalt intekräver speciella kunskaper torde en sådan ordning kunna införas utanåsidosättande av rättssäkerheten, 1 vart fall finns det enligt styrelsensmening anledning att genom en försöksverksamhet, som lämpligen kan påbörjas dåden föreslagna lagändringen träder i kraft, undersöka förutsättningarna härför(jfr styrelsens remissyttranden över KVSÖ:s betänkande Ds Ju 1979:7), Styrelsenhemställer därför att lagen (1974:202) om beräkning av strafftid m, m. ändrasså att styrelsen i fråga om fängelsestraff som understiger en månad kanöverlåta åt styresmannen vid riksanstalt och lokalanstalt att beräkna strafftidoch utfärda strafftidsresolution, - De övriga ändringar i administrativarutiner som krävs i samband med verkställighet av korta fängelsestraff tordekunna genomföras inom ramen för gällande lagstiftning, I likhet med kommittén finner styrelsen inte att det ärnödvändigt att införa någon särreglering i fråga om behandlingen av intagna somverkställer korta fängelsestraff, I motsats till vad kommittén antyder menarstyrelsen att permissioner till förberedande av frigivningen i vissa fall bör kunna 1980/81:44 31 ifrågakomma för denna kategori, särskilt närfängelsepåföljden är förenad med skyddstillsyn. Det kan vidare enligtstyrelsens mening ifrågasättas om bestämmelserna om disciplinär bestraffning ilagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt bör kvarstå oförändrade. Enligt 49 §andra stycket lagen om kriminalvård i anstalt får genom upprepade förordnandenenligt 47 § andra stycket 2, den tid som inte skall inräknas i verkställighetstidenbeträffande den som undergår fängelse ej överstiga sammanalagtfemton dagar. Denna tid bör enligt styrelsens mening sänkas såvitt avser densom undergår fängelse som understiger en månad. Några väsentliga svårigheter att bereda sysselsättning åtintagna med verkställighetstider understigande en månad torde enligt styrelsensmening inte föreligga. En sänkning av minimitiden för fängelsestraff till 14dagar kommer sannolikt att minska den genomsnittliga beläggningen vid i förstahand de öppna riksanstalterna och lokalanstalterna och alltså medföra en vissminskning av kostnaderna för kriminalvården. Som kommittén anfört är detmöjligt att nu beräkna hur stor vinsten blir. Även om vissa rutiner förenklas och görs mer effektiva är detenligt styrelsens mening inte uteslutet att ett genomförande av kommitténsförslag -förutom vissa initialkostnader bl. a. för förändring av ADB-rutineroch för information och utfärdande av anvisningar i samband med en eventuelldecentralisering av strafftidsberäkningen - medför ytterligare arbetsbelastningvid lokala och regionala enheter och i styrelsen. Konsekvenserna kan dock intebedömas förrän erfarenhet vunnits efter ett genomförande av reformen. Förmögenlietsbrottsulredningen (Ju 1976:04) har endast funnit anledningatt beakta det framlagda förslagets betydelse för förmögenhetsbrottens del ochinte konsekvenserna av förslaget i andra avseenden. På förmögenhetsbrottensområde anser utredningen att ett genomförande av förslaget skulle innebära enönskvärd ökad möjlighet till differentierad straffmåtning. I betänkandet föreslås att nuvarande minimistrafftid på 1månad sänks . Argumenten för reformförslaget är främst att det är en stor anhopning av fängelsestraff pä 1 månad (av samtliga) ochatt detta anger ett behov av ytterligare differentiering av fängelsestraffetvid dess nedre gräns. Vidare anges att man i de övriga nordiska länderna har enavsevärt högre gräns än i , LO tillstyrkte redan i sitt yttrande över PM om nyttstraffsystem från BRÅ att minska strafftiden skulle sänkas. Den föreliggandeutredningen stöder ytterligare detta ställningstagande, varför LO tillstyrkerutredningens förslag. Precis som framhålls i utredningen måste dockgenomförandet av förslaget förses med ett bestämt uttalande om att reformeninte får medföra att domstolarna dömer till 14 dagars fängelse i stället förstraff i frihet. Prop.1980/81:44 32 Korta fängelsestraff har främst allmänpreventiv betydelse.Med hänsyn härtill kan förslaget om sänkning av minmitiden inge vissabetänkligheter. Emellertid tyder den omständigheten att avde utdömda fängelsestraffen avser nuvarande minimitid, en månad, på att ettvisst behov av differentiering föreligger. Erfarenheterna från överiga nordiskaländer talar också för att en sänkning av minimitiden kan ske utan olägenheter, /SR tillstyrker därför förslaget. Emellertid bör med hänsyntill straffets längd avtjänandet ske i så nära anslutning lill domen sommöjligt, Mot bakgrund av att det i betänkandet klart uttalats attavsikten med den föreslagna reformen är att få till stånd en nyansering av dekortaste frihetsstraffen i lindrinde riktning och inte ett ökat användande avfängelsepåföljden, tillstyrker samfundet kommitténs förslag, Det bör från början konstateras, att denna fråga har ettså nära samband med kommitténs utredningsuppdrag i övrigt att det kanifrågasättas om en utbrytning av frågan till särskild behandling är tillrådlig.Det är sålunda tvivelaktigt om det finns anledning att sänka minimitiden förerhållande av villkorlig frigivning skulle helt avskaffas. Den av kommitténbehandlade frågan harockså i samband med spörsmålen om införande av allmännaregler för påföljdsval och översyn av de allmänna straffskalorna samt i någonmån med utformningen av bötesverkställigheten, vilket sistnämnda frågekomplexaktualiserats genom ett framlagt kommittéförslag. Fängelsestraffkommitténsförslag läggs därtill fram då synsättet på den vårdideologi sompräglar visar tecken på förändringar. Sådana förändringar kan isin tur medföra ett nytt synsätt beträffande förhållandet mellan de olikapåföljderna med utgångspunkt från de övergripande synpunkter som kan komma attanläggas på rättvisa och proportionalitet. Därvid kan meningarna komma attbrytas t, ex, om huruvida inte kortaste tid för frihetsstraff bör vara sålångvarigt att sådant straff ter sig allvarligare ån exempelvis villkorlig domförenad med högt bötesstraff. Det är vidare - i motsats till vad kommittén förutsätter -möjligt att införandet av ett frihetsstraff, som är kortare än en månad, kankomma att medföra en omprövning från domstolarnas sida av påföljdspraxis på enrad viktiga områden. En sådan utveckling bör undvikas innan en samlad översynav hithörande problem företagits. Att en omorientering av praxis kan bli följden av ett sådantreformerat fängelsestraff må belysas med några exempel. Brott, som nubestraffas med böter därför att lämplig strängare påföljd saknas, såsomskadegörelse av vandaliseringstyp, vissa former av snatteri och vissa typer avhäleribrott, kan komma att i stället bestraffas med ett par veckors fängelse.Även vissa fall av misshandel kan räknas hit: gränsfall av misshandelsbrott,som egentligen ej framstår som helt obetydliga, bedöms nu ofta av domstolarnasåsom ringa brott för att man i det enskilda fallet vill undvika utdömande avfängelse. Detsamma gäller även vid våld mot tjänsteman. 1980/81:44 33 upprepad olovlig körning, vilka brott föranlederhöga böter, kan även befinnas hellre böra föranleda sådant kort frihetsstraff. När det gäller frågan om ett frihetsstraff, som är kortareän en manad, överhuvudtaget bör förekomma har det starkaste motståndet möttfrån den synpunkten att allmänpreventionen försvagas genom att etfså kortvarigtfängelsestraff ej längre framstår som särskilt avskräckande. Ett försiktigt handhavandeav det korta fängelsestraffet bör dock kunna motverka att den avskräckande och diffamerandeeffekten av fängelsestraffet försvagas. - Av betydelse är härvid bl. a. atttiden mellan brott och' lagföring hålls nere. Bristen på utredningsresursereller delgivningssvårigheter och liknande omständigheter för inte sällan medsig att överstiger . Mänga domstolar kommer att kännatveksamhet inför att i ett sådant läge döma till ett helt kort frihetsberövandeoch i stället söka efter möjligheter till annan påföljd, och då i regel böter.Ehuru en sådan utveckling må framstå som i och för sig önskvärd, bör den intefå påverkas av sådana principiellt ovidkommande hänsyntaganden. - I dettasammanhang gör också betonas vikten av att i synnerhet ett kort frihetsstraffsnabbt verkställas. Regler för uppskov därmed bör göras mer restriktiva än närdet gäller längre straff. Enligt förbundet mening bör, om ovanstående beaktas,allmänpreventiva synpunkter ej utgöra hinder för den föreslagna reformen. Intresset av nordisk rättslikhet på området framhålls avkommittén. Utredningen ger emellertid ej några fasta hållpunkter för ettställningstagande i denna fråga, eftersom kommittén ej redovisat i vilka falloch i vilken omfattning de korta frihetsstraffen kommer till användning i deövriga nordiska länderna. Förbundet anser i likhet med kommittén att fördelar ståratt vinna med en förkortning av strafftiden. Förbundet ställer sig därför inteavvisande till det framlagda förslaget men anser att övervägande skäl talar föratt med förslagets genomförande får anstå tills kommittén närmare övervägtandra i det föregående nämnda frågor. har tidigare i samband medyttrande över (1977:7) "Nytt straffsystem - Idéer ochförslag" kortfattat berört det i rapporten framlagda förslaget att sänkaallmänna straffminimum till . Föreningen framhöll då att mycket kortaminimitider kan förta frihetsstraffet dess karaktär av den allvarligastepåföljden i straffsystemet och kan fresta till ådömande av ett kortfrihetsstraff i stället för böter. synes utgå från att kortafrihetsstraff icke ens teoretiskt kan ges ett behandlingsinnehåll och menar attfrihetsstraff har allmänpreventiva funktioner, vilka kan urholkas om man har såkorta strafftider som . Kommittén tycker dock att det är viktigt attfängelsestraffet behåller sin ställning i allmänhetens ögon som samhälletsyttersta reaktion på en brottslig handling. På grund därav kommer kommitténfram till att en minimitid är lämpligare än nuvarande minimumpå en månad eller minimum , finner ej anledning frånträda sintidigare omnämnda uppfattning. Fängelsestraffet bör klart framstå som det mestingripande straffet. Det är svårt att bedöma om en förkortning av straffminimumpå kommer att minska domstolarnas motvilja att döma till 1980/81:44 34 Om så blir fallet kan - på gott eller ont -en effekt motsatt den avsedda bli följden. På kortare sikt torde kunnaförväntas en domstolspraxis, vacklande mellan böter och korttidsfängelse,vilken därför kan bli uppfattad som orättvis. För åklagarna blir det i sådantläge angeläget att noga beakta rättsutvecklingen och verka för en enhetligrättstillämpning. Att observera är att enligt bötesförvandlingstabellenmotsvaras 14 dagars fängelse av 9 dagsböter eller ipenningar. Något uttalande bör i händelse av genomförande av reformen göras omvilken vägledning som kan hämtas härav, vid fastställande av strafftid ellervid bedömande av bötesstraff. Föreningen har tidigare framfört betänkligheter mot attdet i vissa fall kan komma att framstå ekonomiskt lönsamt att avtjänafängelsestraff i stället för att utsättas för ett högt bötesstraff och vill pånytt framföra tanken att det kan vara lämpligt att införa påföljdskombinationfängelse-böter. I betänkandet berörs värdet av nordisk rättslikhet.Utredningen belyser dock ej klart för vilka brott våra nordiska grannländerutdömer de korta straffen. Av intresse vore att veta om korta frihetsstraffanvänds för brottstyper där man utdömer bötesstraff. Föreningen ser med tillfredsställelse att kommitténavvisat tankar att minimitiden för villkorlig frigivning skulle sänkas till enmånad med en obligatorisk halvtidsfrigivning. Bättre vore att utvecklingendrevs i motsatt riktning så att möjligheten att använda villkorlig frigivningavsevärt inskränkas. Föreningen har intet att erinra mot att fängelsestraffetsminimum i BrB 26:1 och 28:3 sänks . Lägre straff än en månadbör, som kommittén uttalat, bestämmas antingen till fjorton eller tjugoendagar. Andra straffbestämmelser bör inte förekomma. Det är inte troligt att ett genomförande av reformenskulle komma att medföra en ökning av totala antalet fängelsestraff.Domstolarnas alltmera ökade obenägenhet att välja påföljd, som innebär frihetsberövande,kommr säkerligen att motverka en sådan utveckling. Tvärtom kan ett nytt straffminimumpå komma att få en alltför vidsträckt tillämpning om icke derekommendationer, som avses åtfölja sänkningen, får en lämplig utformning.Härvidlag bör följande beaktas. anfört bör kortare frihetsstraff än enmånad mera allmänt kunna komma ifråga vid olovlig körning och olovlig vistelsei riket. Däremot är det tveksamt om detsamma bör gälla beträffande rymning.Syftet bakom rymningar är i åtskilliga fall att helt undandraga sigtjänstgöring. Blir vederbörande anträffad inom efterspaningstiden och förd tillregementet totalvägrar han som regel efter ankomsten dit och fallet blir dåbehandlat enligt de rutiner som gäller för lydnadsbrott. Håller han sig undanså länge att efterspaningen blir återkallad kommer åtalet att gälla rymningtrots att i realiteten fråga är om totalvägran att tjänstgöra, 1 rymningsfallav denna typ bör enligt föreningens mening samma påföljdssystem användas somvid lydnadsbrott. Rymningsbrottet lämpar sig på grund härav icke som exempel iförevarande sammanhang. Vad som uttalats om misshandel (BrB 3:5). stöld (BrB 8:1).tillgrepp av fortskaffningsmedel (BrB 8:7) och våld eller hot mot tjänsteman (BrB17:1) kan godtas. Dock bör tilläggas, att utrymmet för tillämpning av reformenvid Prop.1980/81:44 35 våld eller hot mot tjänsteman måste bli mycket begränsat.Enligt föreningens mening bör av hänsyn till laglydnaden på ifrågavarandeområde kortare frihetsstraff än en månad ifrågakomma endast i undantagsfall. Av hänsyntill allmän laglydnad bör även användning av kortare frihetsstraff vidrattfylleri ske med stor försiktighet. Föreningen anser att konimitténsrekommendationer på denna viktiga punkt är alltför vaga och därigenom anvisarett alltför stort utrymme för reformens tillämpning. En mera restriktivskrivning år därför nödvändig. Enligt föreningens mening bör ett normaltpromillerattfylleri även i fortsättningen föranleda fängelse i minst en månad.Kortare straff bör komnia ifråga endast i fall där omständigheternavisserligen icke är att bedöma som i lagens mening mildrande men likväl ärsådana att ett avsteg från normal straffmätningspraxis i mildrande riktningframstår som naturligt. Mot vad kommittén slutligen uttalat rörande utrymmet förfängelse under en månad vid påföljdskombination skyddstillsyn jämte fängelsehar föreningen intet att erinra. Föreningen Föreningen (gemensamt yttrande) Under en längre följd av år har vid upprepade tillfällentanken på kortare fängelsestraff förts fram. Utgångspunkten för dettaresonemang har emellertid icke alltid vilat på ensartad grund. Förslaget harav en del ansetts böra införas för att möjliggöra utdömande av ett relativtkort fängelsestraff i stället för kraftiga böter. Andra har förordatkorttidsstraffet som en markering av samhällets ogillande av vissa brottsligaföreteelser som regelmässigt endast föranleder bötesstraff. Ytterligare entredje ståndpunkt har förts fram, vilken närmast grundar sigpå ett ekonomiskt tänkande syftande till att nedbringa kostnaderna påkriminalvårdens område. Härtill kommer att man i den kriminalpolitiska debattenofta finner helt divergerande uppfattningar om främst fängelsepåföljdens verkan.Att här närmare försöka analysera frågan från dessa synpunkter skulleemellertid föra alltför långt och torde ej heller vara särskilt verkningsfull. Utan attsålunda gå närmare in på frågan om fängelsestraffets ev, för- och nackdelar sompåföljd har föreningarna som sin uppfattning, att nedsättning av minimitidenfrån 1 månad bör kunna ske. Det synes dock angeläget att etteventuellt införande av korttidsstraff kombineras med åtgärder för att påskyndahandläggningen av ärenden i vilka sådan påföljd kan bli aktuell. Det ligger isakens natur att tiden mellan brottet och påföljden alltid bör vara så kort sommöjligt, I mål där korttidsstraff anses som en lämplig påföljd accentuerassårskilt detta behov, I detta sammanhang skulle möjligen även frågan om s, k,jourdomstolar kunna aktualiseras. Det förefaller vidare föreningarna lämpligt att möjlighetges kombinera korttidspåföljd med böter på samma sätt som sker vid villkorligdom. Eventuellt skulle även kombinationen korttidspåföljd och böter kunna vägasin i diskussionen kring lämplig påföljd för rattfylleribrott. Föreningarna har i övrigt intet att erinra motbetänkandet. Prop.1980/81:44 36 Föreningen och assistenter m. fl. vid kriminalvårdsanstalterna(SAK) Föreningen instämmer i utredningens förslag att avkortastraffminimum , dels för att uppnå större samstämmighet med övriganordiska länder, dels med hänsyn till utvecklingen beträffande domstolarnaspraxis. Föreningen instämmer också i de resonemang som utredningen anförbeträffande verkställigheten av korta fängelsestraff. Vad som i dettasammanhang måste understrykas är vikten av de administrativa problem som ensänkning av straffminimum kommer att medföra. Utredningen harpekat på en rad åtgärder som här måste vidtas från kriminalvårdsstyrelsenssida. Dessa åtgärder är helt nödvändiga för att de verkställande anstalternaska kunna klara av de kortaste straffen. Som utredningen också påpekar tordeför närvarande den nedre gränsen för avkortning gå vid underförutsättning att de angivna åtgärderna vidtas av . Avsärskild vikt är rutinerna för strafftidsberäkning och utfärdande avstrafftidsresolutioner för att bevara rättssäkerheten för de intagna. Utredningen om organisation (Ds Ju 1979:7) har härvidlag framlagt vissa förslag som skulle innebära en delegeringtill regioner och riksanstalter. Föreningen SAK har avstyrkt detta förslag beträfaffanderiksanstalterna då dessa saknar resurser för nyaarbetsuppgifter, I den händelse föreliggande förslag genomförs förutsätterföreningen att nya resurser tilldelas de myndigheter på anstaltssidan som kankomma att påläggas nya arbetsuppgifter, I övrigt tillstyrkes förslaget. 1980/81:44 37 Närvarande: f.d. justitierådet , regeringsrådetHilding, justitierådet