prop · G4038 · 1980-12-31 00:00:00 — EnUgt den bestämmelsenhar förvärvaren, när en fastighet har sålts exekutivt till betalning av enfordran, för vilken den till följd av en upplåtelse av panträtt eller på annangrund svarar oavsett vem den tillhör, rätt att erhålla lagfart utan hinder avatt den föregående ägaren inte har lagfart. I tidigare lagsfiftningsärendenrörande utsökningsrätten har man också utgått från nämnda ståndpunkt (set.ex. Utsökningsrätt VIII, SOU 1968:64, s. 86 och 132 och prop. 92samt Utsökningsrätt XI, SOU 1971:45, s. 105). Det kan vidare påpekas att genom försäljningen ochköpeskillingsfördelningen har utmätningssökanden fått betalning och attegendomen därför inte längre belastas av hans panträtt eller motsvarande rätt.Som skall behandlas närmare i del följande bör inte sökanden eller annan, sompå grund av panträtt m.m. var berättigad till betalning oavsett vem egendomentillhörde, vara äterbetalningsskyldig. Jag vill också erinra om att enligt 18 kap. 10 8 JBkan den, som vill söka betalning ur fast egendom för en fordran för vilkenpanträtt har upplåfits eller för en fordran som enligl lag utgår medförmånsrätt framför panträtt, med laga verkan rikta sin talan mot den förvilken lagfart senast är beviljad eller sökt, även om denne före talansväckande har överlåtit egendomen. Bifall till en sådan talan betalningsfastställelse medför att egendomen skall anses utmätt (77 a 8 UL,jfr 4 kap. 27 8 UB). Bestämmelserna utgår självfallet från att utmätningen fårfullföljas genom exekutiv försäljning och att den som var rält ägare inte kanrikta nägot anspråk mot exekutivköparen. Bestämmelser motsvarande 18 kap. 10 8och 20 kap. 9 8 JB finns beträffande skepp 1218 och 33 8 första stycket 4sjölagen. På grund av det anförda är jag inte beredd attfrångå den uppfattning i frågan som har kommit till uttryck iremissprotokollet. 1980/81:8 SlutprotokoU 1228 Beträffandet § första stycket Gfr 5 8) omgäldenärens ersättningsskyldig-hel när exekutivt såld egendom frångår köparenresp. när en tredje man förlorar sin äganderätt delar Jag lagrådets mening attlydelsen bör Jämkas i förtydligande syfte. Bestämmelsen om gäldenärens striktaersättningsansvar motsvarande hans obehöriga vinst bör emellertid hållas isärfrån regeln om skadeståndsskyldighet på grund av vållande. 1 fråga om gäldenärensvållande av köparens resp. tredje mannens skada villjag påpeka att enbart detförhåUandet att gäldenären kände till eller borde ha känt till att utmätt ochsåld egendom tillhörde någon annan inte bör utan vidare till-räknas honom somvållande. Ett så långtgående ansvar är knappast förenligt med reglerna omutrhälningsförfarandel och skulle vara alltför hårt mot gäldenären Gfr vad somsägs i det följande om en borgenärs ersättningsskyldighet, där förhållandenadock inte är desamma). Med vållande åsyftas i förslaget t.ex. det fallet attgäldenären mol bättre vetande anvisar egendom till ulimätning som inte tUlhörhonom. Det kan erinras om att det inomobligatoriska ansvar som kan åvilagäldenären mol en rält ägare, t.ex. i fråga om deponerad eller förhyrd egendom,inte regleras i UB. När det gäller borgenärens ersättningsskyldighet (4§ andra stycket, jfr 5 8) har lagrådet kritiserat förslagels ståndpunkt attersättningsskyldigheten skall dels vara beroende av ond tro när borgenärenmottog betalning, dels vara begränsad lill uppburet belopp. Lagrådet anser attdet avgörande bör vara huruvida borgenären har vållat köparens resp. tredjemannens skada, uppsåtligen eller av vårdslöshet, och attersättningsskyldigheten i följd härav bör avse skadan i dess helhet. Attborgenären har vållat skadan bör enligt lagrådet regelmässigt vara liktydigtmed att han vid tiden för den utmätta egendomens försäljning kände till ellerborde ha känt till alt egendomen inle tillhörde gäldenären men likväl underlätalt söka få lill stånd rättelse. Med anledning härav villjag anföra följande. Enligt förslaget ankommer det liksom f.n. påkronofogdemyndigheten att besluta om utmätning (frånsett fall dåbetalningsfastställelse medför utmätningsverkan). Det åliggerkronofogdemyndigheten att avgöra vilken egendom som skall tas i anspråk ochdärvid bl.a. bedöma om hinder föreligger mot utmätning av viss angiven egendom(se bl.a. 4 kap. 3-7 och 14-26 88). Vad en utmätningssökande kan göra är attlill utmätning anvisa viss egendom, som han tror sig veta tillhör gäldenären.Ett sådant anvisande fritar givetvis inte kronofogdemyndigheten från att prövaatt förutsättningar föreligger för utmätning av egendomen. En skyldighet försökanden att anvisa egendom till utmätning eller alt medverka i målet på ettannat liknande sätt föreligger inte enligt förslaget. Någon undersökningspliktbeträffande äganderätten till utmätt egendom avses inte heller åvila sökanden.UB ålägger över huvud inte sökanden någon skyldighet alt se till att tredjeman tillhörig egendom inte tas i anspråk. Utmätningssökandensersättningsskyldighet bör ses mot bakgrund av 1980/81:8 SlutprotokoU 1229 En sökande, som råkar veta att den utmätta egendomen inte tillhörgäldenären eller har skälig anledning till misstanke därom, bör i allmänhetinte anses ha våUat exekufivköparens resp. iredje mannens skada enbart därföratt han inte vidtar åtgärder för att hindra en försäljning. Enligl min meningskulle det också vara alltför strängt mot sökanden om han i ett sådant fallskulle bli skyldig att ersätta hela den skada som köparen resp. tredje mannenkan lida. Det skulle innebära att om t.ex. en Iredje man tillhörig egendomutmäts för en fordran på . och säljs för men sökanden bordeha förställ att egendomen inte fillhörde gäldenären, sökanden skulle kunna bliskyldig att ersätta köparen resp. tredje mannen med . och eventuelltmera om skadan är större, trots att sökanden inte har uppburit mer än 1.000 kr.Även en sökande, som över huvud inle får någon betalning i målet på grund avatt köpeskillingen inte räcker till, synes enligl lagrådets förslag kunna bliskyldig att ersätta köparens eller tredje mannens skada i dess helhet. I fråga om allmänna mål, i vilka staten eller enkommun är alt anse som sökande och därvid företräds av kronofogdemyndigheten,synes lagrådets förslag innebära en utvidgning av det allmännasskadeståndsansvar enligt skadeståndslagen (1972:207, omtryckt 1975:404) vidmyndighetsutövning Gfr särskilt 3 kap, 2-4 88 nämnda lag). En sådan utvidgningär enligt min mening knappast påkallad. Det kan inträffa att sökanden efter försäljningenmen före utbetalningen fär vetskap eller anledning till misstanke om attegendomen inte tillhörde gäldenären. Det synes tveksamt hur detla fall skallbehandlas enligt lagrådets förslag. Det saknas emellertid enligt min meninganledning att i ett sådant fall låta sökanden vara fri frånersättningsskyldighet med del belopp som han har uppburit. Vad som har sagts i det föregående om sökandengäller också en annan borgenär, vars rätt till betalning ur egendomen ärberoende av att egendomen tillhör gäldenären, t.ex. en innehavare av enföretagsinleckning. Av det anförda följer att en bestämmelse om enborgenärs ersättningsskyldighet i första hand bör grundas på ond trobeträffande rätten fill betalning och att ersättningsskyldigheten därvid börvara begränsad till vad borgenären har uppburit. Vid sidan härav torde enbestämmelse om vållande när del gäller en borgenär knappast ha någon störrepraktisk betydelse, särskilt som ersättningsansvar vid svikligl förfarandeförutsätts gälla utan en särskild föreskrift. Efter vad lagrådet har anfört ochmed beaktande av bestämmelserna i första stycket om gäldenärens ersättningsansvarvill jag dock förorda alt det tas upp en regel om skyldighet för en borgenärsom har vållat köparens (resp. Iredje mannens, se 5 8) skada att ersättaskadan. Det bör emellertid understrykas att, som framgår av det föregående, enborgenär, som har haft vetskap eller skälig anledning fill misstanke om alt denutmätta egendomen inte tillhörde gäldenären, i 1980/81:8 Slutprotokoll allmänhetinte kan anses ha vållat köparens resp. tredje mannens skada enbart därför atthan inte har vidtagit åtgärder för att hindra försäljningen. Bestämmelsen blirtillämplig närmast i fall då en utmätningssökande mot bättre vetande anvisartredje man tillhörig egendom till utmätning. En särskild fråga är om ersättningsskyldighet skallgälla även för en sökande eller annan borgenär, vars fordran är förenad medpanträtt eller annan särskild förmånsrätt som gäller i egendomen oavsett vemden tillhör. Lagrådet har krifiserat förslagets ståndpunkt att en sådanborgenär inte är ersättningsskyldig även orn han kände till eller borde ha känttill att egendomen inte tillhörde gäldenären. Enligt lagrådet bör även en ondtroendeborgenär som avses: anses ha vållat köparens resp. tredje mannens skada, omhan inte har vidtagU åtgärder för att utmätningen skaU hävas ellerförsäljningen hindras på annat sätt. Han bör därför vara ersättningsskyldigenligt en regel om skadeståndsskyldighet på gmnd av vållande. Jag har i det föregående framhåUit att enondtroende sökande utan förmånsrätt i allmänhet inte bör anses ha vållatköparens eller tredje mannens skada enbart genom att inte vidta åtgärder föratt förhindra en försäljning. Det finns ännu mindre anledning att ha en såsträng ordning beträffande en borgenär, vars fordran är förenad med särskildförmånsrätt som gäller i egendomen oavsett vem som är ägare. Det bör sålundainte kunna krävas att en sådan borgenär skall vidta åtgärder för att någon försäljninginte skall komma till stånd, vid påföljd att han annars kunde bli skyldigersätta köparens resp. tredje mannens skada i dess helhet. Men inle heller meddel belopp som en sådan borgenär har uppburit bör han rimligen varaersältningsskyldig. Detta måste anses följa av själva det förhållandet altförmånsrätten gäller mot envar och alltså även mot tredje mannen-ägaren. Dennehar ju då inte heller lidit någon skada genom att borgenären har fått betalt.Detta gäller inle bara när tredje mannen också är personligen betalningsskyldigför skulden utan även i andra fall. På grund av vad som förutsätts gälla vidavräkningen mellan köparen och tredje mannen när köparen är skyldig att avstäegendomen till denne (motiven till 4 8) kan inte heller köparen anses lidanågon skada fill följd av att borgenären har fått betalt. Frågan har nära samband med andra, tidigarebehandlade frågor om den ställning i utmälningsförfarandet som tillkommer enborgenär, vars fordran är förenad med särskild förmånsrätt. När exekutivförsäljning har ägt rum till betalning av en fordran, som är förenad medpanträtt eller annan särskild förmånsrätt som gäller i egendomen oavsett vemden tUlhör, bör, som har utvecklats närmare i det föregående, köparen varaskyddad mot ett anspråk från en tredje man som hade bättre rätt än gäldenären.Beträffande det fallet att en tredje man visar sin äganderätt efter det attegendomen har såUs men inn:in influtna medel har betalats ut har iremissprotokollet (motiven till 4 kap. 26 8) uttalals att tredje mannen inte Prop.1980/81:8 SlutprotokoU 1231 harrätt till medlen i den mån en borgenär har sådan särskild förmånsrätt iegendomen som gäller oavsett vem som är ägare. Denna ståndpunkt har lagrådetuttryckligen förklarat sig godta. Mot bakgrund härav kan det knappast komma ifråga att samme borgenär sedan skulle vara ersättningsskyldig mot tredjemannen. Att en borgenär med särskUd förmånsrätt, som gälleri egendomen oavsett vem som är ägare, inte är ersättningsskyldig framgår av 4 8andra stycket första meningen. Eftersom borgenären under alla förhållanden varberätfigad till betalning, kan han ju inte vara i ond tro därom. Beträffande 4 8 andra stycket första meningen villjag vidare, med anledning av vad lagrådet har anfört, framhålla att detremitterade förslaget ulgår från alt en ondtroende borgenär i allmänhet inleskall kunna åläggas ersättningsskyldighet, om gäldenären har fullgjort sinstrikta ersättningsskyldighet, och att om borgenären har betalat vad han haruppburit, han kan kräva gäldenären på motsvarande belopp. Jag finner inteanledning att frångå denna ståndpunkt. Jag vill betona att såväl gäldenärensstrikta ersättningsansvar som borgenärens ersättningsansvar vid ond tro ärbegränsat fill den obehöriga vinsten. Frågan har också samband med gäldenärensoch borgenärens urspmngliga fordringsförhållande. Om borgenären återbetalar detbelopp som han har uppburit, bör han i motsvarande mån kunna på nytt göragällande sin fordran mot gäldenären. De redakfionella jämkningar av 5 § som lagrådet harföreslagit godtar jag. Lagrådet har ansett att fommregeln i 7 § börredaktionellt utformas i överensstämmelse med den forumregel beträffandelöneutmälning som lagrådet har föreslagit i 7 kap. Som framgär av detföregående bör emellertid en särskild forumbestämmelse beträffandelöneutmätning tas upp i 4 kap. 8 8 och samordnas med övriga forumregler i denparagrafen. Härav följer att det saknas anledning att ändra förevarandeparagraf. En mindre jämkning bör dock ske. Beträffande lagrådets synpunkter på 8 och 12 §§ fårjag hänvisa till vad jag har anfört i fråga om motsvarande bestämmelser i 7kap. 7 och 10 88-1 8 8 andra meningen bör alltså uttryckligen anges attgäldenären i fall som avses där skall höras om särskilda skäl föreligger.Vidare bör i 12 8 första stycket tas upp en bestämmelse om att den part somändringen går emot skall höras innan ändring beslutas, såvida inte det är uppenbartobehövligt eller beslutet inte kan uppskjutas. Jag kan godta lagrådets förslag till ändring av2l§. En underhållsskyldig bör sålunda inte bli fri från sin betalningsskyldigheti och med alt arbetsgivaren eller annan motsvarande innehåller medel enligtell beslut om 1980/81:8 SlutprotokoU 1232 införselutan först när den underhållsberättigade erhåller beloppet, dock med undanlagför fall då underhållsfordringen tillkommer allmän försäkringskassa enligtlagen (1964:143) om bidragsförskott. 1 anslutning till ändringen av 21 8 har lagrådetförordat att det i 11 § lagen om statlig lönegaranti vid konkurs förs in enbestämmelse om att staten inte får av den underhållsskyldige återkräva ettbelopp, som har utgetts på grund av föreskriften i samma paragraf att rätt tillgarantibelopp tillkommer underhållsberätiigad för underhållsbidrag som harinnehållits genom införsel. Enligt min mening behövs det dock inte någonuttrycklig bestämmelse härom. Som lagrådet har framhållit har den underhållsskyldige,om han själv erlägger betalning till den underhållsberättigade, rätt att utfådet innehållna beloppet av arbetsgivaren, varvid han har rält till ersättningpå grund av lönegarantin. Bl.a. mol bakgrund härav är del enligt min meningtydligt att staten inte kan ha regressrätt mot den underhållsskyldige för ellutgivet garanlibelopp. Med anledning av vad lagrådet har anfört i fråga om22 § vill jag nämna att frägan humvida, när en föriikning har stadfästs,förlikningen eller stadfäsielsedomen bör utgöra exekutionstitel har behandlatsnärmare vid 3 kap. Beträffande24 § har lagrådet föreslagit att det tasupp en föreskrift om att ställd säkerhet fär tas i anspråk närkronofogdemyndigheten skall utsöka belopp i fall som avses i paragrafen. Somjag har framhållit i det föregående vid 2 kap. 26 8 har någon säkerhetemellertid inte ställts i sådant fall som avses i förevarande paragrafLagrådets förslag bör därför inte godtas. Lagrådet har ansett att de bestämmelser i lagen(1978:880) om betalningssäkring för skatter, tullar och avgifter som avserverkställighet och rättsverkan av betalningssäkring bör brytas ut urbetalningssäkringslagen och i stället tas upp i UB. Den frågan har ingåendebehandlats i remissen med förslag till ändringar i dettidigare remitterade förslaget till UB och jag får hänvisa till vad som anförsdär. Härutöver viU jag endast understryka att rent systematiska skälvisserligen kan åberopas för lagrådets ståndpunkt men att flera andraomständigheter, bl.a. av praktisk natur, talar för all uämnda bestämmelser intebör brytas ut ur belalningssäkringslagen. Jag är sålunda inte beredd att godtalagrådets förslag. Jag biträder lagrådets förslag till omdisponeringarav 2 och 3 §§. Den av lagrådet föreslagna lagtexten kan Jag också, med någonsmärre jämkning, godta, 11 § bör, såsom lagrådet har förordat, utformas påsamma sätt som den nya 2 8. Den av lagrådet föreslagna lydelsen av 11 8 böremellertid jämkas något. Beträffande underrättelsens överbringande tillsvaranden 1980/81:8 SlutprotokoU 1233 bör inte gälla något principiellt krav på delgivning. Detbör därför inte hänvisas tiU 2 8. Frågan hur underrättelsen skall överbringasfår regleras i verkstäUighetsföreskrifter. I fråga om 5 § godtar jag lagrådetsförslag att det i lagtexten uttryckligen anges att en ansökan skall förklarasförfallen vid sexmånaderstidens utgång, om inte särskilda skäl föranlederannat. Vad lagrådet har anfört beträffande6 § föranleder inte något uttalande från min sida. Jag biträder lagrådets förslag att7 # skall vara tillämplig även i fråga om egendom som lUlhör en tredje man ochalt en bestämmelse tas upp om alt tredje mannen skall underrättas. Lagrådetsförslag till lydelse kan Jag också godta. Förslagets ståndpunkt att kvarstadför fordran inte i och för sig medför förmånsrätt Gfr 15 §) har behandlatsnärmare av lagrådet mol bakgrund av att säkerhetsåtgärden betalningssäkringmedför förmånsrätt. Lagrådet anser att del allmännas och enskildas fordringar iprincip bör så långt möjligt behandlas lika i förmånsrältshänseende. Därmed ärenligt lagrådet dock inte sagt att kvarstad skall ges förmånsrätt i alla lägen.En önskvärd utjämning mellan fordringsslagen kunde komma lill stånd även genomandra lösningar, som stärker kvarstadens ställning utan att medföra alltförstora risker för en inte önskvärd kapplöpning mellan borgenärerna. Frägan tordeemellertid framhåller lagrådet inte kunna lösas utan en ingående utredning.Lagrådet anser en sådan utredning påkallad och godtar i avvaktan därpå att detrådande rättsläget behålls oförändrat. För egen del villjag först erinraom all betydande skillnader i företrädeshänseende f n. föreligger mellan å enasidan skatter och allmänna avgifter och å andra sidan enskilda borgenärersfordringar. Medan enskildas fordringar i allmänhet inte är förenade medförmånsrätt, om inle panträtt e.d. är utfäst, är sålunda de viktigasteskatterna och allmänna avgifterna förenade med allmän förmånsrätt i konkursenligt 11 8 förmånsrättslagen. Betalning av förfallna sådana skatter ochavgifter har också undantagits från återvinning i konkurs (28 8 KL). Del kanvidare nämnas att åtskilliga skatter och allmänna avgifter fär tas ut genominförsel, vilket innebär att de vid exekution i lön har företräde framför allaenskilda fordringar fränsett underhållsbidrag. Som framgår av remissprotokollet ärdet av flera skäl inte lämpligt att ulan vidare utmsta kvarstad medförmånsrätt. Denna uppfattning synes lagrådet dela. Det remitterade förslagetinnebär emellertid all en kvarstadsborgenärs ställning gentemot andraborgenärer väsentligt förbättras jämfört med vad som gäller f.n., bl.a. iförhällande till staten vid betalningssäkring. Huruvida denna förstärkning kananses tillräcklig har samband med fillämpningen av belalningssäkringslagen,bl.a. i vilken utsträckning betalningssäkring förekommer.Betalningssäkringslagen som har tillkommit remiss beträffandeUB har varit i kraft 1980/81:8 Slutprotokoll Det är enligt min mening lämpligt att låta anstå medny utredning i saken tills betalningssäkringslagen har tillämpats underytterligare någon tid och erfarenhet även har vunnits av de nya bestämmelsernai UB om rättsverkan av kvarstad. Därefter kan frågan om en eventuellytteriigare förstärkning av kvarstaden tas upp till ny prövning. Som ocksålagrådet är inne på torde en sådan förstärkning innefatta flera problem somkräver ingående överväganden. Jag kan godta vad lagrådet har föreslagit om närutmätningsverkan enligt andra stycket i 15 8 skall förfalla. I paragrafen böralltså tas upp en bestämmelse om att utmätningsverkan förfaller, om den söktautmätningen eller betalningssäkringen hävs. Jag vill emellertid framhålla attnämnda utmätningsverkan har betydelse för kvarsladsborgenären inte bara iförhållande till den aktuelle utmätnings- eller betalningssäkringssökanden utanäven gentemot andra borgenärer, inle minst om gäldenären försätts i konkurs ochfråga uppkommer om återvinning av förmånsrätten. Detta medför att enkvarstadsborgenär, som har erhållit sin exekutionstitel, trots uppkommenutmätningsverkan har anledning att söka utmätning av egendomen för alt undvikaen eventuell förlust i fall utmätningsverkan förfaller. Det bör också nämnasatt om utmätningsverkan förfaller till följd av att den egentliga utmätningeneller betalningssäkringen har hävts men egendomen senare har utmätts ellertagits i anspråk genom betalningssäkring för en annan fordran, kvarsladsborgenärenbör anses ha erhållit utmälningsverkan från det att sistnämnda utmätning ellerbetalningssäkring ägde rum. Bestämmelserna i 7 § första stycket om uttagandehos gäldenären av förrättningskostnader i mål om utmätning har kritiserats av lagrådet,som anser det önskvärt att frågan under vilka förutsättningar kostnaderna kantas ut av gäldenären regleras på ett mera klargörande sätt. Lagrådet anser attskillnad bör göras mellan det fallet att verkställigheten fullbordas och detfallet att verkställigheten inte leder till fullbordande utan inställs. I delförta fallet föreslås att förrättningskostnad som har varit påkallad skall tasut ur tiUgängliga medel och art, i den mån dessa medel inte förslår, kostnadenskall få utsökas genast hos gäldenären. I det senare fallet föreslär lagrådetatt förrättningskostnad fär tas ut hos gäldenären endast när verkställigheteninställs på den grunden att gäldenären har betalat sökandens fordran efler detatt ansökningen gjordes. Jag delar lagrådets mening att frågan om uttagandeav förrättningskostnader i mål om utmätning bör klargöras bättre än som harsketl i det remitterade förslagel. Jag kan också i huvudsak ansluta mig till deprinciper för uttagande som har gett uttryck åt. 1980/81:8 SlutprotokoU 1235 principermäste emellertid gälla flera undantag. Till belysning härav kan nämnasföljande. När en auktion inte har lett till försäljning ochnytt försäljningsförsök inte skall göras, skall utmätningen hävas. Detta gällerdock inte medel som har influtit eller inflyter med anledning av redan vidtagnaåtgärder (9 kap. 6 § fjärde stycket, 10 kap. 21 8 fjärde stycket, 11 kap. 1 8och 12 kap. 42 8 fjärde stycket). De influtna medlen skall då användas tillbetalning av bl.a. förrättningskostnader Gfr 13 kap. 12 8 första stycket). Ifall då en inropare lämnar handpenning men inropet blir ogiltigt till följd avalt återstoden av köpeskillingen inle betalas inom föreskriven tid skallhandpenningen tas i anspråk enligt vissa regler (9 kap. 7 8, 10 kap. 22 8, 11kap. I 8 och 12 kap. 43 8). Dessa innebär att bl.a. förrättningskostnadernaskall tas ut ur handpenningen, även dä någon försäljning inte kommer till ståndi målet, Ä andra sidan gäller enligl vissa bestämmelser i balken att sökandenkan medge att ett inrop godtas fastän förrättningskostnaderna inte har blivittäckta (10 kap, 19 8 andra stycket, 11 kap. 1 8 och 12 kap. 40 8 andra stycketoch 58 8 första stycket; se även, beträffande lös egendom i allmänhet, motiventill 9 kap. 4 §). I ett sådant fall skall inte de överskjutandeförrättningskostnadema tas ut av gäldenären. Av det sagda följer att frågan om uttagande avförrättningskostnader inte kan regleras pä det sätt lagrådet har föreslagit.Del torde över huvud inte vara möjligt att generellt ange de närmareförutsättningarna för uttagande av kostnader för alla de olika fall som kanuppkomma. Det bör också beaktas alt motsvarande frågor kan uppkomma vid annanverkställighet än utmätning, främst i det fall som avses i 8 §.