prop · G403201 · 1980-12-31 00:00:00 — Beträffandede särskilda häktningsgrunderna visar undersökningen att den vanligastehäktningsgrunden är recidivfara, som förekommer som ensam grund vid 32 procentav fallen och i kombination med flykt- och kollusionsfara i ylleriigare 45procent av besluten om häktning, dvs. Flykt- och kollusionsfaraär ovanliga som ensamma häktningsgrunder. Frekvensen uppgår i båda fallen . Kombinationen flykt- och kollusionsfara förekom ocksä i 3 procentav besluten, flykt- och recidivfara i 14 proceni, kollusionsfara ochrecidivfara i och samtliga tre grunder i av besluten omhäktning. Densom är misstänkt för brott är i princip berättigad att behandlas som oskyldigtill dess fällande dom meddelats. Möjligheten att ingripa medhäktning mäste, med hänsyn framför allt till det djupa ingrepp i den personligaintegriteten som åtgärden innebär, vara begränsad till sådana situationer därett frihetsberövande är påkallat av mycket starka allmänna intressen, nämligenkravet på effektivitet i lagföringen och samhällsskydd under lagföringen. Närdet gäller frågan om beskaffenheten av den brottslighet som skall kunnaföranleda häktning föreslär vi olika krav beroende på vilken av de särskildahäktningsgrunderna som är aktuell. Detta motiveras av de olika intressen dessagrunder skall tillgodose. Flykt- och kollusionsfara som häktningsgrunder syftartill att säkra effektiviteten i lagföringen medan recidivfaran är motiveradfrämst från samhällsskyddets synpunkt. När sistnämnda grund tillämpas harhäktningen väsentligen samma funktion som straffet. Vid häktning spelarintresset att genom frihetsberövande hindra brottslingen frän att begå nyabrott en mycket stor roll. Vid pä-följdsvalel beaktas sådana specialpreventivasynpunkter däremot som regel endast vid grövre kriminalitet. I den månfrihetsberövande påföljder 1980/81:201 51 väljsvid mindre allvarlig kriminalitet är delta som regel motiverat avallmänpreventiva hänsyn. Enligt vär mening är det ofrånkomligt att i vissutsträckning godta att häktning får ske vid risk för fortsatt brottslighet. Vianser emellertid att häktning på denna grund f n. sker i alltför stor omfattningoch bör begränsas till de fall där det från samhällsskyddets synpunkt äroundgängligen nödvändigt att ingripa med frihetsberövande. Liksom vidstraffmätning och påföljdsval är det under lagföringen från rent specialpreventivasynpunkter moliverat att tillgripa frihetsberövande i sådana fall där detföreligger risk för fortsatt allvarlig brottslighet. Vi föreslår därför atthäktning pä grund av risk för fortsatt brottslighet skall kunna ske endast ombrottsmisstanken avser brott, för vilket är stadgat fängelse ellerdäröver. Vissa brott med lägre straff i straffskalan är dock av sådanbeskaffenhet att möjlighet till häktning på grund av recidivrisk inle kanundvaras. Det är här fråga om brott som riktar sig mot annans liv eller hälsaeller är av liknande farlig art. exempelvis olaga hot, misshandel ochnarkotikabrott. Vid sädan brottslighet skall häktning kunna ske vid recidivriskutan hinder av den angivna fyraårsregeln. Vid risk för flykt ochkollusion bör frihetsberövande tvångsmedel tolereras i större utsträckning ännär det gäller risk för fortsatt brottslighet. Det är i sädana fall fräga omåtgärder från den misstänktes sida i syfte att sabotera lagföringen. Vid dessahäktningsgrunder föreslär vi ingen ändring av nuvarande regler i fråga ombrottslighetens svårhetsgrad. För alt häktning skall få ske bör emellertidkrävas att risken för flykt respektive undanröjande av bevisning är påtagligmed hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet. Igällande rätt finns en särskild reglering av häktningsmöjligheterna när förbrottet inte är stadgat lindrigare straff än fängelse i två är. Vid sådanabrott skall häktning ske, om det ej är uppenbart, atl anledning därtill saknas.Vi anser att starka principiella betänkligheter kan anföras mot att tillåtamindre restriktiva häktningsförutsättningar vid allvarliga brott. Risken förfortsatt brottslighet kan inte sägas vara generellt sett större vid sådana brott.Den omständigheten att risken för flykt och kollusion är större vid allvarligabrott än annars kan lika väl beaktas utan att någon presumtionsregel uppställs.En motivering för särregler vid allvarlig brottslighet torde vara hänsynentill allmänpreventionen. Häktning vid grova brott av allmänpreventiva skäl ståremellertid i strid med den allmänt vedertagna principen att häktning inte fårinnebära förtida straffverkställighet. Vi föreslåratt särregleringen avhäklningsmöjligheterna vid mycket allvarliga brott avskaffas. Enbidragande orsak till nuvarande häktningsfrekvens är att domstolarna ochåklagarna saknar effektiva och realistiska alternativ till häktning. Det endaalternativet till häktning som enligt nuvarande ordning står till buds vidrecidivrisk är övervakning, som emellertid knappast alls förekommer itillämpningen. Även om häktning på grund av recidivrisk skall undvikas närbrottsligheten inte är av allvarlig art bör mindre ingripande ätgärder varamöjliga när återfall i brott på goda grunder kan förutses. Vi förordar därföralt de processuella tvångsmedlen kompletteras med alternativ till häktning sominte innebär frihetsberövande men som innefattar långtgående kontroll i form avtillsyn. Tillsynen skall syfta till att förhindra fortsatt brottslighet. Föratt tillsynen skall komma till användning fordras att den ger möjligheter tilleffektiv kontroll av den misstänkte. Vi föreslår att tillsyn skall kunnaanvändas vid recidivrisk om på brottet kan följa fängelse ellerdäröver. Tillsyn skall i princip innebära en skyldighet Prop.1980/81:201 52 den misstänkte att vara tillgänglig pä och plals.För de mest svårkontrollerade fallen föreslår vi att särskilda tillsynsheminrättas. För att ombesöija kontrollen skall särskilda tillsynsmän utses.Ansvaret för tillsynen skall ankomma på kriminalvården. Tillsynsmännen skallvara tjänstemän anställda inom olika grenar av kriminalvärden. Om den misstänkteeftersätter sina skyldigheter enligl tillsynen eller om han fortsätter sin brottsligaverksamhet skall häktning kunna tillgripas, även om häktningsgrund inteföreligger i övrigl. I likhet med vad som gäller för häktade skall den som stårunder tillsyn erbjudas socialt och kuralivt stöd. En tillsyn utformad efterdessa rikllinjer bör enligt vår mening kunna verksamt bidra till att avhålladen misstänkte från att begå nya brott. Vid flyktfara kan f.n. beslutas om reseförbud i ställetför häktning. Reseförbudet innebär ett förbud att utan tillstånd lämna anvisadvistelseort. I samband med reseförbud brukar regelmässigt föreskrivas anmälningsskyldighethos polismyndighet. Det är inte ovanligt att den misstänkte får lämna ifrånsig pass eller liknande legitimationshandlingar i samband med reseförbud. Enmotsvarighet lill det nuvarande reseförbudet bör enligt vår mening finnas äveni fortsättningen som ett alternativ till häktning p. g. a. flyktfara. Förbudatt lämna anvisad vistelseort har i flertalet fall inte nägon självständigbetydelse. I de fall då den misstänkte saknar praktiska möjligheter att resafrån hemorten framstår ett sädant förbud som opåkallat. Vi föreslår därför attdet nuvarande reseförbudet vid flykt-fara ersätts med en anmälningsskyldighethos polisen i normalfallet. Föreligger risk att den misstänkte skall bege sigutomlands, skall anmälningsskyldigheten dock vara kombinerad med ettuttryckligt reseförbud och en skyldighet att lämna ifrån sig pass och liknandelegitimationshandlingar. Överträdelse av anmälningsskyldigheten skall kunnaföranleda häktning även om häktningskäl inte föreligger i övrigl. För att klargöra att häktning skall tillämpas medrestriktivitet föreslår vi att i lagen införs uttryckliga bestämmelser avinnebörd att häktning inte får ske om därigenom skulle uppstå missförhållandemellan å ena sidan olägenheten för den misstänkte och ä andra sidan brottetsbeskaffenhet och den påföljd som kan antagas följa på brottet. att om påföljden kan förväntas stanna vid kriminalvård i frihet eller ettmycket kortvarigt frihetsstraff, häktning som regel inte bör ske. Med dealternativ till häktning i form av tillsyn och anmälningsskyldighet som viförordar bör en intresseavvägning göras också i valet mellan olika tvängsmedel.Därför föreslås även atl, om förutsäitningar för häktning föreligger, mensyftet kan tillgodoses med tillsyn eller anmälningsskyldighet, sådan åtgärdskall användas i stället. Förslaget innebär alltså atl enproportionalitetsprincip blir lagfäst. Häktning kan f.n. ske vid brott för vilket är stadgatfängelse understigande om den misstänkte inte har stadigt hemvist inomriket och det skäligen kan befaras att han avviker. Enligt vår mening börproportionalitetsprincipen leda till att brottslighet av sä ringa beskaffenhetnormalt inte bör kunna föranleda häktning dä inte fara för flykt utomlandet är aktuell. Vi föreslår därför att denna häktningsmöjlighel avskaffas.Föreligger i ett enskilt fall av ifrågavarande typ likväl flyktfara kan dettamötas genom beslut om anmälningsskyldighet. Häktning beslutas av rätten. I avbidan pä häktning får denmisstänkte anhållas, om häktningsskäl föreligger. Även om det inte finns fullaskäl tiil häktning kan den misstänkte anhållas, om det är av synnerlig vikt atthan i avbidan på ytterligare utredning las i förvar. Prop.1980/81:201 53 las av äklagaren. Antalet anhållna uppgick tillknappl 27000 under del att häktningsframställningar endast gjordes i omkring8300 fall eller . Enligt enkätundersökningen hos åklagarna har ätal väcktsbeträffande av samtliga anhållna medan åtalsunderlåtelse meddelatsbeträffande och brott ej kunnat styrkas beträffande 16 proceni av deanhållna. Påföljden för dem som anhölls och sedan frigavs utan att ha blivithäktade är i betydligt mindre utsträckning än vid häktning av frihetsberövandenatur. Andelen fall av anhållande utan fulla häktningsskäl uppgår till 9procent av samtliga anhållna. Av detanförda framgår att en alltför låg grad av misstanke godtas vid anhållande. Dettaleder till ett stort antal korttidsanhållanden. Mänga av dessa borde enligt vårmening kunna undvikas. Vi föreslår atl nuvarande möjlighet att anhålla utan attfulla häktningsskäl föreligger ulgär, och att samma förutsättningar såledesskall gälla för anhållande och häktning. De ändringar vi förordat beträffandeförutsättningarna för häktning blir alltså tillämpliga också vid anhållande. Dealternativ till häktning som vi föreslagit, tillsyn och anmälningsskyldighet,blir också med denna lösning alternativ till anhållande. Dessa ätgärder bördärför kunna beslutas av åklagaren med rätt för den misstänkte att underställafrägan rättens prövning. Även närdet gäller förfarandet hos domstolar och andra myndigheter föreslär viändringar i gällande regler. Beslutar åklagaren om anhållande skall han enligtnuvarande regler senast dagen efter anhållandet eller, om ytterligare utredningbehövs för prövning av häktningsfrågan, senasl på femte dagen efleranhållandet, avlåta häktningsframställning till rätten. Om inte sådanframställning görs inom den angivna tiden skall den anhållne friges.Häktningsförhandling skall hällas, som regel senasl fjärde dagen efter det atthäktningframställningen inkommit. En fråga som tilldragit sig uppmärksamhet i den allmännadebatten är anhållandelidens längd. Del har anförts alt nuvarande bestämmelsermedger alltför länga anhällandetider. Nuvarande frister är även enligt vårmening alltför länga. Vårt förslag att fulla häklningsskäl skall föreliggaredan vid anhållandet medför atl åklagaren senast dagen efler anhållandet börkunna avläta häktningsframställning till domstolen. Vårt förslag är utformat ienlighet härmed. Även fristen för domstolen all hålla häktningsförhandlingföreslås förkortad så att sädan skall utsättas all hållas senast andra dagenefter den då häktningsframställning inkom lill rätlen. I enriksdagsskrivelse som överlämnats lill oss har tagits upp frågan omlekmannamedverkan i frågor om häktning. Vi har funnit atl starka skäl talar försådan medverkan och föreslår att nämnd skall medverka när tingsrätt ellerhovrätt vid förhandling behandlar fräga om häktning. I tingsrätt föreslåsnämndmedverkan även vid förhandling angående tillsyn elleranmälningsskyldighet. Vi föreslår alt tingsrätt vid prövning av dessa frågorskall bestä av en lagfaren domare och tvä nämndemän med individuell rösträtt. När det gäller förfarandet vid tillsyn ochanmälningsskyldighet föreslär vi regler som anknyter till vad som f. n. gällervid reseförbud. I avbidanpå beslut om anhållande har polisman f n. rätt att gripa den misstänkte. Förgripande gäller samma förutsättningar som för anhållande. Gripande skallskyndsamt anmälas till åklagaren som har atl efter förhör besluta omden gripne skall anhållas eller friges. Gripande har praktiskt sett ett närasamband med hämtning och medtagande lill förhör. Underlåter den som kallalstill förhör utan giltig orsak alt inställa sig kan Prop.1980/81:201 54 han hämtas till förhöret. Avser undersökningen brott varakan följa fängelse och kan det skäligen befaras att den som skall höras inteskulle hörsamma kallelsen eller i anledning av kallelse försvära utredningengenom att undanröja bevis eller på annat sätt, får han hämtas till förhör utanföregående kallelse. Hämtning till förhör beslutas av undersökningsledaren.Den som är tillstädes på plats där brott förövas är skyldig att på tillsägelseav polisman följa med till förhör. Vägrar han utan giltig orsak, får han avpolismannen medtagas till förhöret. Den som inte är anhållen eller häktad ärinte skyldig att stanna kvar för förhör längre än . Finnes det varaav synnerlig vikt att den som kan misstänkas för brottet är tillgänglig förfortsatt förhör, är han dock skyldig att kvarstanna ylterligare . Gripandet, som är avsett att tillämpas av den enskildepolismannen, innefattar komplicerade bedömningar i fråga om brottsrubricering,misstankegrad och förekomst av de särskilda häktningsgrunderna. Härtill kommeratt bedömningarna ofta måste göra snabbt och under svära yttre förhållanden.Tillämpningen har också i slor utsträckning kommit att avlägsna sig frånlagens förutsättningar. Ofta hålls sålunda förhör med den gripne innan anmälanom gripandet görs hos äklagaren. Anhällningsför-höret har också pä sina hällkompletterats med andra förundersökningsåtgärder, säsom målsägande- ellervittnesförhör, innan anmälan till åklagaren äger rum. I stor utsträckningleder denna ordning till att den gripne friges utan att anmälan till äklagarensker. Denna praxis har varit särskilt utvecklad i storstäderna. Kravet päskyndsam anmälan till åklagare när en misstänkt har gripits har vidare tolkatsså att, om gripandet sker , kan anmälan om gripande anstå tillpåföljande morgon om ett anhållande kan påräknas. Enligt en undersökning som vi gjort uppgick antaletpersoner som fördes till polisen misstänkta för brott till cirka 70000. Avdessa var gripna, hämtade till förhör och 37 procentmedtagna till förhör. Av de gripna blev anhållna och 41 procentfrigivna. Av dem som hämtats och medtagits till förhör blev resp. 2proceni anhållna. Frihelsberövandel har för dem som inte blivit anhållna docksom regel varit kortvarigt och endasi i undantagsfall varat längre än 12 timmar.Undersökningen visar att gripande i tillämpningen inte används på det sätt somlagstiftaren avsett. Särskilt anmärkningsvärt är att av degripna blir frigivna trots att gripandet fömtsätter anhållandeskäl. Vi föreslår att det nuvarande gripandet avskaffas ochersätts av hämtning och medtagande till förhör. Dessa åtgärder kan i slorutsträckning användas av polisen på eget ansvar men innebär inte ettfrihelsberövande av samma art som ett gripande. I samband härmed föreslär vi enviss utvidgning av tillämpningsområdet för medtagande till förhör och skyldighetenatt stanna kvar för förhör. Den som kan misstänkas för brottet får enligtförslaget medtagas till förhör även om han anträffas på annan plats änbrottsplatsen, om det är av synnerlig vikt att förhör hålles . Densom hämtats eller medtagits till förhör är skyldig att stanna kvar upp om det är av synnerlig vikt att han är tillgänglig under fortsattutredning. De angivna tvångsåtgärderna innefattar inte ett frihetsberövande iegentlig mening utan endast en skyldighet atl slå lill polisens förfogande.Under tiden bör ulredningen i ett inledande skede kunna göras mer omfattande änsom sker f.n. i samband med gripande. Härigenom erhålls ett bättre underlag föråklagarens beslut i fråga om anhållande. En viktig rättssäkerhetsgaranti vid frihetsberövandetvångsmedel utgör 1980/81:201 55 tillgångentill offentlig försvarare. Den som är anhållen eller häktad har en ovillkorligrätt till biträde av offentlig försvarare, om han begär det. Med nuvarandeordning brukar offenflig försvarare tillträda sitt uppdrag först i samband medhäktningförhandlingen. Enligt vär mening bör den offentlige försvararen inträdatidigare. Vi föreslår att rutinerna i samband med anhållande utformas så attden offentlige försvararen utses sä snart som möjligt efter anhållandet. I fråga om behandlingen avhäktade och anhållna gäller ny lagstiftning sedan 1.1.1977. De ändringar idenna lagstiftning som vi föreslår gäller förfarandet. Beslut som rörbehandlingen av den som är häktad misstänkt för brott kan f. n. meddelas delsav äklagaren eller undersökningsledaren dels av föreståndaren förförvaringslokalen. Åklagaren kan besluta om inskränkning i den häktades ochanhållnes rätt till gemenskap och kontakt med omvärlden om fara föreligger attbevis undanröjes eller utredningen eljest försvåras. Mot åklagarens avgörandenfinns ingen besvärsrätt. Vi föreslår att den häktade eller anhållne gesrätt.att underställa åklagarens beslut allmän domstols prövning. Omförslaget genomförs, kommer det att fä relativt stora verkningar i fråga omantalet häktade och anhållna. Vi beräknar att antalet häktade kommer att minskamed omkring I 500 och antalet anhållna med cirka 15000 . Reformenföreslås träda i kraft . 1980/81:201 56 Lag om ändring i Härigenom föreskrives i fräga om dels att I kap. 3§, 2 kap. 4§, 23 kap. 5, 8 och 9§§, 24kap. I, 3, 5, 6, 9, 12-14, 17, 18, 20, 22 och 23 §§,27 kap. 4§,28 kap. 2 och 5§§,29 kap. 1§, 45 kap. 14 §, 51 kap. 8 och 13 §§, 52 kap. 1 och 7 §§, 54 kap. 5§, 55 kap. 8 § samt 56 kap. 1 § skall ha nedan angivna lydelse, dels att 25 kap. skall ha nedan angivna lydelse ochrubrik, dels att24 kap. 7 och 8§§ skall upphöra att gälla. Tingsrätt är i tvistemål domför med tre lagfarna domare.Flera än fyra lagfarna domare må ej sitta i rätten. I brottmål skall tingsrätt bestå av en lagfaren domare ochnämnd. Kan huvudförhandling i målet beräknas kräva minst , må docktvå lagfarna domare och nämnd sitta i rätten. Tingsrätt är domför med en lagfaren domare vid måls avgörande utan huvudförhandling, vid annan handläggning, som ej sker vid huvudförhandlingeller syn å stället, vid sådan huvudförhandling i tvistemål, som hålles iförenklad form, vid huvudförhandling och syn ä stället i mål om brott förvilket icke är stadgat svårare straff än böter. Tingsrätt är i tvistemål domför med tre lagfarna domare.Flera än fyra lagfarna domare må ej sitta i rätten. Ibrottmål skall tingsrätt bestä av en lagfaren domare och nämnd. Kanhuvudförhandling i målet beräknas kräva minst , mä dock tvålagfarna domare och nämnd sitta i rätten. / fråga om häktning eller åtgärd somavses i 25 kap. är tingsrätt domför med en lagfuren domure och två nämndemän. Tingsrätt är domför med en lagfaren domare vid måls avgörande utan huvudförhandling, vid annan handläggning, som ej sker vid huvudförhandlingeUer sådan förhandling som sägs i 24 kap. 17§ eller 25 kap. 3§ eller syn åstället, vid sådan huvudförhandling i tvistemål, som hålles iförenklad form, vid huvudförhandling och syn å stället i mäl om brott för vilketicke är stadgat svårare straffan böter. ' Senaste lydelse 1975:1288. 2 kap. 4§ Hovrätt är domför med fyra lagfarna domare.Flera än fem lagfarna domare må ej sitta i rätten. I brottmål är hovrätten dock domför med tre lagfarna domare och två nämndemän. Flera än fyra lagfarna domare och tre nämndemän må ej sitta i rätten. Förekommer ej anledning att döma till svårare straff än böter, är hovrätten domför även med den sammansättning som sägs i första stycket. Delsamma gäller vid handläggning, som ej sker vid huvudförhandling. I brottmål och i besvärsmål angående häktning ärhovrätten dock domför med tre lagfarna domare och två nämndemän. Flera än fyralagfarna domare och tre nämndemän må ej sitta i rätten. Förekommer ejanledning att döma till svåra- re straff än böter är hovrätten domföräven med den sammansättning som sägs i första stycket. Detsamma gäller vidhandläggning, som ej sker vid huvudförhandling eller sådan förhundling som sägsi 24kup.20§. Regeringen bestämmer, i vilken omfattning åtgärd, somavser allenast måls beredande, mä vidtagas av en lagfaren domare i hovrätteneller av tjänstemän vid denna. Skullenligt 21 kap. 3§ offentlig försvarare utses för den misstänkte, åliggeundersökningsledaren alt göra anmälan därom hos rätten. Begär denmisstänkte att ojfenllig försvurure utses för honom eller är den misstänkteunhållen eller förekommer eljest unledning utt offentlig försvurure utses förhonom, åligge undersökningsledaren att utan dröjsmål göra anmälan därom hosrätten. Påtillsägelse uv polismun vure den som är tillstädes å plats, där brott förövas,skyldig att medfölja till förhör, som hålles därefter. Vägrar hanutan giltig orsak, må han av polismannen medtagas till förhöret. Anträffasnågon som kun miss-tänkus för brott, vara fängelse kan följa, och är det avsynnerlig vikt för utredningen att förhör hålles eller är någontillstädes å plats där brott förövas, är hun skyldig utt på tillsägelse uvpolismun medfölju till förhör, som hålles omedelburt därefter. Vägrar han utangiltig orsak må han av polismannen medtagas till förhöret. Senaste lydelse 1976:560. Anträffas den som begått brott, vara fängelse kunfölju, åbar gärning eller flyende fot, må han gripas av envar. må ock gripa densom är efterlyst för brott. Den gripne skall skyndsamt överlämnas tUl närmastepolisman, som må medtaga honom till förhör. Ej vare någon, som icke är anhållen eller häktad, skyldigatt kvarstanna för förhör längre än . Finnes det vara av synnerligvikt, att den som kan misstänkas för brottet är tillgänglig för fortsattförhör, vare han dock skyldig ätt kvarstanna . Sedan förhöret avslutats eller tiden, då den hörde ärskyldig att kvarstanna, utgått, äge han avlägsna sig; utansynnerliga skäl må ej fordras, att han infinner sig till nytt förhör tidigareän . Ej varenågon, som icke är anhållen eller häktad, skyldig att kvarstanna för förhörlängre än sex limmar. Finnes det vara av synnerlig vikt, att den som kanmisslänkas för brottet är tillgänglig under det utt omedelbarautredningsåtgärder vidtages, vare han dock skyldig kvarstanna i högst lolvtimmar. Sedan förhöreteller utredningen avslutats eller tiden, då den hörde är skyldig attkvarstanna, utgått, äge han avlägsna sig; utan synneriiga skäl må ejfordras, att han infinner sig till nytt förhör tidigare än tolv limmardärefter. f Är någon pä sannolika skäl misstänkt för brott, förvilket är stadgat fängelse i ett är eller däröver, må han häktas, om med hånsyntiU brottets beskaffenhet, den misstänktes förhållande eller annan omständighet,skäligen kan befaras, att han avviker eller annorledes undandrager siglagföring eUer straff eller genom undanröjunde av bevis eller på annat sättförsvårar sakens utredning, eller ock anledning förekommer att hun fortsättersin brottsliga verksamhet. Är brottet ringare än i första stycket sägs men kun däråfölju fängelse och hur den misstänkte icke stadigt hemvist inom riket, må Är någon pä sannolika skäl misstänkt för brott, förvilket är stadgat fängelse i ett är eller däröver, må han häktas, om detskäligen kan befurus utt hun uvviker eller vuruktigt undunhåller sig lugföringeller struff eller undunröjer eller för-vunskur bevis. Den som på sannolika skäl är misstänkt för brott, förvilkel är stadgat fängelse eller däröver, må häktas om det ärpåkallut