prop · G403165 · 1980-12-31 00:00:00 — hardock påpekat all utfarlsförbud i detaljplaner, i många fall i förening medstängselskyldighel, kan vara svåra atl genomföra, eftersom det saknasbestämmelser som direkl möjliggör avstängning av befintlig ulfart och åläggandeatl sätta upp stängsel. Denna fråga gäller främst verkningarna avdetaljplanebeslämmelser och bör enligt min mening lösas i arbetet på en nyplan- och bygglag. 1980/81:165 24 Minaöverväganden angående reformbehovet innebär sammanfattningsvis att kommunernasmöjligheter all få täckning för sina anläggningskostnader för gator m.m. börförbättras men alt del inle bör införas bestämmelser som ger kommunernamöjligheter all la ut ersällning för kostnader för drift och underhåll. Med ensädan inriklning av reformen finns del enligt min mening inte någon anledningall bryta ul reglerna om kommunernas ansvar för genomförande av planer frånbyggnadslagstiftningen till en särskild lag. De nya bestämmelser som behövs börsäledes las in i BL och i byggnadsstadgan (1959:612, omtryckt 1972:776, ändradsenasl 1980:408) BS. Föralt en tillfredsställande ordning på della område skall åstadkommas är delenligl min mening inle heller nödvändigl atl införa ell nytt, mer eller mindrekommunomfallande syslem av del slag som utredningsförsiagen ochVästeråsförsökel ger uttryck för. Det är en slor fördel för de tillämpandemyndigheterna och för fastighetsägarna om reformen kan genomföras ulan atlgrunddragen i dagens ordning behöver rubbas. Jag tänker därvid inle bara på dehanleringsmässiga fördelarna utan också på förståelsen för de nyabestämmelserna. Elt system, som i likhel med utrednings-förslagen bygger på enfördelning av de lolala kostnaderna i kommunen för gator m.m., har exempelvisbl. a. den brislen - som enligt min mening inle bör underskattas - atl man iviss mån förlorar det samband som finns mellan kommunensanläggningsålgärder och betalningen för dessa. Fastighetsägarensbetalningsskyldighet inom ell kommunläckande syslem skulle m.a.o. inle behövavara föranledd av någon ålgärd i närheten av fasligheten. Elt sådanl syslem kanockså leda lill att kravet på del enskilda planomrädets ekonomi inte får entillräckligt framskjuten plats när planen utarbetas. Somjag tidigare framhöll är kommunernas problem atl få koslnadsläckning i storutsträckning koncentrerade till förnyelse- och förtätningsområden. Inomnyexploateringsområden uppkommer mera sällan problem av detta slag, eftersomexploatören i dessa fall ansvarar för de nödvändiga investeringarna och i sislahand lar ul kostnaderna av de blivande faslig-helsägarna. Enligt min mening börfinansieringsproblemen kunna lösas på ell tillfredsställande säll om dagensregler ändras så alt kommunerna får ökade möjligheter att ta ut ersättning avfastighetsägarna för gator och andra allmänna platser som har anknytning tilldel enskilda projektet. Jag tänker då på lokala gatu- och vägnät, som betjänarett visst bebyggelseområde, och sådana andra anläggningar, t. ex. grönytor,gång- och cykelvägar m. m;, som krävs för en god funktion hos självabebyggelseområdet. Kostnaderna för sådana anläggningar, som jag vill betecknasom områdesanläggningar, bör kommunen således kunna ta ut av fastighetsägarna.Anläggningarna utgör en förutsättning för faslighelsexploaleringen och kan 1980/81:165 25 därmednormall sägas ge en mol nedlagda koslnader svarande ökning avfastighetsvärdena. När det däremot gäller t. ex. större trafikanläggningar-primär- och sekundärleder - ligger det närmast lill hands atl anse att debetjänar trafiken i stort och därför bör finansieras genom kommunalskattemedeli den mån statsbidrag inte lämnas. Jag återkommer i det följande till dennärmare utformningen av systemet. Idetta sammanhang villjag avslutningsvis erinra om det förslag lill plan-ochbygglag som har lagts fram av PBL-ulredningen och som f. n. bereds ibostadsdepartementet. Plansyslemel i utredningsförslaget innebär att del endastskall finnas ett detaljplaneinstilut. Jag vill här framhålla alt de förslag somjag nu lägger fram inte föregriper ställningstagandena lill PBL-ulredningensförslag på någon avgörande punkl. Jaghar när jag redogjorde för behovel av en reform kort beskrivit gällande ordningbeträffande områden med stadsplan. Man kan säga all huvudprincipen igalukostnadsreglerna är atl varje faslighelsägare bekostar halva galan utanförsin egen fastighet. Om del är lämpligare kan dock kostnaderna fördelas mellanfastighetsägarna inom etl visst område efter någon lämplig gmnd. Milt förslag altkommunerna skall få möjlighet att täcka sina koslnader för områdesanläggningarfömtsätter att man överger den nuvarande kopplingen mellan huvudregeln omfastighetsägarens betalningsskyldighet för en del av gatan framför fastighetenoch framräkningen av del belopp som skall fördelas inom etl område. Även om maninför nya regler om fördelning av kostnader inom områden, finns det emellertidgoda skäl att som ett alternativ behålla nuvarande regel om bidrag tillkostnaden för galan framför en fastighet. Jag tänker då närmasl på sådana falldär kommunen utför smärre utbyggnader av en gala eller en gatudel för atttillfredsställa etl behov för någon eller några fä fastigheter. I sådana fallkan del vara onödigt alt fastställa betalningsområde och särskilda gmnder förfördelning av kostnaderna. Del lorde också förekomma fall där galu- och bebyggelseförhållandenaär sådana att en områdesfördelning inte är lämplig eller möjlig och där man kannå ett rimligt resultat frän finansierings- och rättvisesynpunkt genom denersättningsprincip som gällande huvudregel representerar. Jag skall straxnärmare gå in på dessa frågor. Denu gällande reglema om gatumarks- och gatubyggnadskoslnader anses allmänl varasvåra att lillämpa. Enligt min mening beror detta i allt väsenlligt på dennuvarande uppdelningen i mark- och byggnadskostnader och de begränsnings- ochförfaranderegler som gäller. Gatukostnadsbestämmelserna bör också mot den härbakgmnden ses över. 1980/81:165 26 2.5.1Allmänna bestämmelser om gatukostnader m. m. Ersältningsgilla kostnader m.m. Miltförslag att kommunerna bör ges möjlighel att genom avgifter frånfastighetsägarna läcka sina kostnader för samtliga anläggningar som avser eltvisst bebyggelseområdes eget behov innebär bl.a. atl kretsen ersältningsgillakostnader (kostnadsunderlagel) vidgas. Till all börja med bör ikoslnadsunderlagel för gator ingå markkoslnader och koslnader för vägbana ochövriga anordningar, som stadigvarande behövs för galans bestånd, drift ellerbrukande. I kostnadsunderlagel bör dock endast få räknas in koslnader för gatorsom fordras för områdets egen funktion. Slörre trafikleder, primär- ochsekundärleder, bör således inle få medräknas. Däremol bör, förutom koslnaderför det lokala gatunätet i området, i kostnadsunderlaget även få räknas inkoslnader för malarleder inom området. Jag är medveten om att del kan varasvårt atl bedöma olika leders karaktär. En gala som i och för sig fungerar sommalarled inom ett fördelningsområde kan ofta ha en vidare funktion. Den kan t.ex. tjäna som mataried även till bebyggelse utanför fördelningsomrädet. Om enled har en funktion utanför fördelningsomrädet och utförandet inom området därförär mera kostsamt än som är moliverat med hänsyn till områdets egel behov, bören avvägning göras av hur stor del av kostnaden för malarleden som bör räknasin i kostnadsunderlagel för fördelningen mellan faslighels-ägarna. Del ärknappasi möjligt atl närmare ange hur en sådan avvägning bör göras, eftersomförhållandena varierar i hög grad. Elt sätl alt bedöma det maximala uttaget iell begränsat omräde som betjänas av malarleden kan vara att man jämförkoslnaden för leden inom området med kostnaden för hela leden, fördelad på deolika områden som den betjänar. Det kan anmärkas atl områdesavgränsningen, somjag återkommer till, i ell sådanl fall kan medföra atl vissa koslnader, som ioch för sig skulle kunna belasta fastigheter utanför området, kan behövaskaltefinansieras. När en gala upplåts tillallmänl begagnande skall den enligt 52 § BL vara försedd med beläggning efterbehovet och ortens sed samt med erforderliga gångbanor och nödig anordning förvattnets avrinnande. Kommunen skall också utföra plantering och andra särskildaanordningar som galan skall vara försedd med enligt stadsplanen. Alla dessaanordningar hör sålunda till galan. Andra anordningar som kan behövas för engalas di-ift eller brukande och som bör ingå i kostnadsunderlagel ärgatubelysning och trafikanordningar. Sådana anordningar som måste betraktas sommera speciella trafiksäkerhetsanordningar, t.ex. trafikljus, och som inte hördirekt samman med bebyggelsens funktion bör dock finansieras på annal sätt ängenom fastighetsanknulna avgifter. Liksom f.n. (62§ BL) börkommunen kunna la ul ersättning för gatu-vidgningar. Även här bör möjligheternatill ersättning ökas och omfalta även andra slag av förbättringar, t. ex. närvägbanestandarden höjs genom Prop.1980/81:165 27 övergång från grusbana lill asfaltbana. För del fall däförbättringsåtgärderna sträcker sig ulöver vad som kan anses ligga inom ramenför normal standard med hänsyn lill berörda fastigheters tillåtnaanvändningssätt måste dock som jag skall återkomma till -ersättningsbeloppet jämkas. Även i de fall då gator kompletteras medanordningar som normalt hör till en gata bör kommunen kunna ta ut ersättning avfastighetsägarna för kompletleringskostnaderna. Även ifråga om andra allmänna platser än galor får bedömas om anläggningen behövs föromrädel. Några slörre problem torde knappast uppstå när det gäller atl bedömadel lokala behovel av gång- och cykelbanor. Behovel av torg, parker, slörreparkeringsytor och liknande platser kan däremot vara svårare atl bedöma. Inomdenna kategori av allmänna platser finns, liksom i fråga om gator, anläggningarsom dimensioneras för etl vidare användningssätt än som betingas enbart av denomgivande bebyggelsen. I den mån kostnaderna för anläggningen på gmnd av detlaöverstiger vad som kan anses nödvändigl för bebyggelsen inom fördelningsområdetmåsle en avräkning ske. För bedömningen av vad som kan anses som nalurligakvaliteter för ett område i fråga om parkytor och andra öppna platser fårjämförelser göras med andra sladsplanerade områden. Viss ledning kan ocksåhämtas i de allmänna råd om planering som statens planverk ger ut. I dekoslnader för parker, torg, parkeringar o. d. som bör få räknas in ikostnadsunderlagel för fördelning ingår naturligtvis koslnader förmarkanskaffning och iordningställande av markytorna, t. ex. anläggande avgångstråk, utförande av gräsytor och planteringar saml röjning och planering avnalurmark, allt i den mån ålgärderna är knutna till fördelningsområdets behov.Även begränsade koslnader för anordningar för lek och motion o.d. bör fåmedräknas i fördelningssumman. Många sådana anordningar utförs regelmässigt ochulgör därför en naturiig del av anläggningskostnaden. Kostnaderav nu berört slag bör kunna las ul inle bara vid nyanläggning ulan också vidförbättring av torg, parker m. m. Av vad jagnu har anförl framgår alt del när koslnadsunderlagel för fördelningen skallbestämmas kan bli nödvändigt atl jämka kostnaderna med hänsyn tillde berörda fastigheternas nytta av anläggningarna. Vad sedan varjefastighetsägare inom området skall betala bör, i likhet med vad som gäller,fastställas i fördelningsnormer för området. Jag återkommer strax lill dessafrågor. Dagensregler innebär bl.a. alt murkkostnuderna och byggnudskostnu-derna måsle hållasåtskilda. Fastighetsägarnas skyldighet atl betala ersättning för gatumarkenframgår direkl av 56 § BL. Om kommunen skall ta ul ersättning också förgatubyggnadskoslnader, måsle däremol särskilt beslut fallas. Innebär beslutetatt fastighetsägaren åläggs skyldigheter som han fidigare inte har haft, skalllänsstyrelsen, eller i vissa fall regeringen, avgöra frågan om bestämmelser föravgiftsuttaget. 1980/81:165 28 De kostnader som kommunen har för alt t.ex. ulföra en gatabeslår av markkoslnader saml kostnader för vägbana och övriga anordningar, somstadigvarande behövs för galans bestånd, drift eller brukande. 1 kostnadernaför vägmark ingår naturligtvis också inlösenkoslnader för anordningar m. m.till den del de inle har kunnal nyttiggöras för kommunen genom försäljningeller på annat sätt. I den mån kommunen har erhållit marken utan kostnad, t.ex.genom övertagande av allmän eller enskild väg, skall detla självfallet beaktas.Någon ersällning för marken kan kommunen dä inte ta ut. När del gäller vägbanaoch andra väganordningar finns del som jag nämnde föreskrifter i 52 § BLom hur en gata skall utföras. Föreskrifterna gäller i tillämpliga delar också ifråga om andra allmänna platser. Enligl min mening saknas det anledning all behålla denuppdelning på mark- resp. byggnadskoslnader som dagens regler innebär. Jagföreslär därför alt kommunen nu får möjlighet atl i ell sammanhang ta utersättning för dessa kostnader. Vid beräkning uv ersättningsskyldigheten för en vissfastighet skall enligl nu gällande regler värdet av den mark som skall ersättasläggas lill grund för markersättningen. När ersättningsskyldigheten förgalubygg-nadskostnad beräknas får lill grund för beräkningen läggas antingen defaktiska kostnaderna för ersätlningsgill galuareal eller vad man genom tidigareerfarenheter kan beräkna alt en gala under likartade förhållanden kostar atlanlägga (68 § 7). Jag anser att denna valmöjlighet för kommunen börbehållas. Genom möjligheten att ulgå från kostnader som baseras på erfarenheloch all inom ramen för den kommunala likslällighelsprincipen bestämma hur stordel av kostnaderna som skall finansieras genom ersällning från fastighetsägarnatorde del finnas möjligheler för en kommun alt schablonisera ersättningsbeloppen.Jag vill dock understryka all en redovisning av de faktiska kostnaderna gerfastighetsägarna ett bättre underlag för alt bedöma de ersättningar de skallbetala. För alt bedöma om schablonbeloppen är rimliga krävs också atl faktiskaoch tidsmässigt näraliggande kostnader för anläggningar av olika slag finns alltillgå. Begränsning av fastighetsägares ersättningsskyldighet m.m. Gmnden för att belasta fastighetsägare med avgifter förgatukostnader är att gatan anses vara lill särskild nytta för fastigheterna. Igällande räll finns två korrektionsregler mol ersättning för koslnader somöverstiger nyttan. Dels har ersättningsskyldigheten begränsats genom den förutnämnda 5/8-regeln (56 § och 68 § 4 BL), dels finns jämkningsregler för det fallatl fördelen av gatan inle svarar mot ersällningsskyldighelen enligi huvudreglerna(60 och 69 §§ BL). undersökning angåendeerfarenheterna av galukostnadsreglerna visar all 5/8-regeln har vållat en heldel problem. Prop.1980/81:165 29 regelnmedger endast en begränsad kostnadstäckning har sålunda i många fall medförtalt kommuner har ansett sig inle ha råd att föra fram i och för sig angelägnabebyggelseprojekt på dåligl utnyttjad men välbelägen mark. I en del fall harregeln ocksä haft en ogynnsam styreffekt på markutnyttjande ochplanutformning. Utredningen anger som exempel alt en kommun för atl öka denersältningsgilla arealen kan föranledas att i planen införa högre våningsantalän som ur trevnads- och miljösynpunkt är önskvärt. Till detta kommer depraktiska problem som regeln har vållat i samband med beräkningen aversättningar. Jaganser att de olägenheter med 5/8-regeln som ulredningen har pekat på ärallvarliga och så långt som möjligt bör undanröjas. En utgångspunkt bör därvidvara att nyttoprincipen även skall gälla. Kostnaderna skall såledesliksom bäras av de fastigheter som har nytta av anordningarna i fråga.Man kan enligt min mening ulgå från alt t. ex. gator och andra allmänna platseri allmänhet anpassas lill behoven för den berörda bebyggelsen. Av olika skälmåste emellertid bl. a. vissa galor göras bredare eller ges en högre standardän vad som är normall för den bebyggelse som är tillålen utmed gatorna. Jagtänker t.ex. på genomfartsleder av olika slag. Självfallet kan man inle krävaatl bebyggelsen då skall svara för hela gatukostnaden. Därför mäste det ävenfortsättningsvis finnas en motsvarighet till dagens korrektionsregler. Enligtmin mening måsle emellertid syftet med sådana regler bli fulll ut tillgodosettmed en föreskrift som innebär att ersättningen skall jämkas, när kostnaden fören ålgärd pä visst sätl överstiger nyttan för de berörda fastigheterna. Någotbehov av en kompletterande korrektionsregel av del slag som 5/8-regeln utgörfinns därför inte. Jag föreslår således atl den regeln upphävs. Närdet gäller utformningen av en jämkningsregel vill jag till all börja med påpekaatt en del kommuner i sina remissvar har framhållit att det ärsvårt all påvisa nyttan för en fastighet av gatubyggnadsar-beten, särskill vidgatu vidgningar, eftersom domstolarna tolkar nyltobe-greppet restriktivt. Det är givetvis inlemöjligt alt exakt beräkna markägarnas nylta t. ex. av en gata, än mindre av envidgning eller annan förbättring av en gata. Som jag framhöll kan manemellertid utgä från att galor normall anpassas till behoven för den bebyggelsesom finns vid galan, även om galan kan användas för annan trafik än den som gårlill och från närliggande fasligheter. En jämkningsregel bör enligt min meningutformas så all rätt lill jämkning normalt endast skall finnas om en galautförs med en standard som klart överstiger vad som är vanligt med hänsyn lillden bebyggelse som finns utmed galan. Möjlighel lill jämkning bör också finnasi de fall då kostnaderna av olika skäl blivit onormalt höga. Jämkningsregelnbör självfallet vara tillämplig infe bara på gator utan också pä andraallmänna platser. Jag återkommer till jämkningsfrågan i specialmotiveringen. 1980/81:165 30 2.5.2Områdesvis fördelning av gatukostnader m. m. Områdesvisfördelning av kostnaderna för gator är enligt gällande ordning tillåten ifråga om såväl mark- som galubyggnadskostnadsersältning. Enligt 59§BL fårsålunda , där del kan anses lämpligl, på framställning av kommunenbesluta att den galumarksersältning som sammanlagt belöper på fastighetsägarnainom visst område skall fördelas mellan dem och i förekommande fall ägarnatill annan eller andra inom samma område belägna fastigheter, som inte hargräns mol gata. Fördelningen får ske efter omfattningen av den enligtstadsplanen på fastigheterna medgivna bebyggelsen eller efter fastigheternasstorlek eller annan skälig grund. 1 68 § 5 föreskrivs att dengatubyggnadskostnad, som sammanlagt belöper på fastighetsägama inom visstområde, får fördelas mellan dem enligl samma grunder som gäller för fördelningav ersättning för gatumarken. En områdesvis fördelningav kostnaderna är i många fall mera rättvis än om varje fastighetsägare betalargatan utanför sin fastighet. Sådana faktorer för ersättningsberäkningen somlomllinjens längd vid galan och den tillåtna hushöjden ger inte alllid eltriktigt uttryck för lomlägarens nytta av gatan. Även stora tomter kan ha myckelkort lomllinje utmed galan, t.ex. skafttomter. Att ersättningen beräknas medutgångspunkt i tomtlinjens längd medför även atl ägarna av hörntomter blirgenomgående hårdare belastade än övriga tomtägare. Även reglerna om ersättningför mark i gatukors får denna verkan. 1 vissa fall har hörntomternas ägare enklart större nytta av gatan än andra tomtägare, särskilt i affärskvarter. Inomandra kvarter kan det tvärtom vara en nackdel att tomten är belägen vid ettgatukors. När det gäller den tillåtna hushöjdens inverkan på ersättningen kananmärkas att möjligheten atl ulnyllja tomtmarken inte beror enbart påhushöjden. Sedan nuvarande regler omgalukoslnadsersällning tillkom har planutformning m. m. undergått enfortlöpande utveckling. Åtskilliga gator läggs ut på sådant sätl altnågra ersätlningspliktiga fastigheter inle finns. Sädana anordningar somgrönytor, cykelvägar o. d. som behövs för en väl fungerande bebyggelse inrymsinte i ersättningsreglerna. Områdesvis fördelning avkostnaderna för ett områdes allmänna platser kan sägas innehålla tregrundfrågor, nämligen fastställande av områdets gränser, bestämning av vilkakoslnader som skall ligga till grund för ersättningar, dvs.kostnadsunderlaget, och fastställande av fördelningsnorm för området. Jag harlidigare behandlal frägan om kostnadsunderlagel och lar nu upp frågan omavgränsningen av områden. Här finns del enligt min mening anledning allbehandla frägor om nyexploalering och förnyelse av bebyggelseområden var försig. Inomsladsplaneområden som nyexploaleras löser kommunerna genomförandefrågorna sågott som regelmässigt genom-exploateringsavtal, oftast på så sätt atlexploatören pålar sig genomförandel. Anläggningarna överlåts sedan på kommuneni den mån de inle ingår i kvartersmark. Prop.1980/81:165 31 omrätt för kommunen all kräva ersättning för allmänna platser har i dessa fallbelydelse endast som en grund för kommunens avlal med exploatören. Det förekommer emellertidnyexploateringsområden där pä grund av ägoförhållanden eller av andra skälexploateringsavtal inte kan träffas eller avtal ingås med endast viss ellervissa markägare. Det lorde också förekomma fall då exploateringen av ett nyttstadsplaneområde inrymmer anläggningar som kan vara alt hänföra även tillintilliggande befintlig stadsplanerad bebyggelse. Nyexploalering kan ocksåmedföra alt ändringar måste göras i intilliggande stadsplaneral område. Det ärsåledes inte givet att vid nyexploalering fördelningsomrädet skall omfatta baraexploateringsområdet. I den mån äldre områden skall ingå i fördelningsomrädettorde man regelmässigt ha att utgå från all fastighetsägarna i det befinlligaområdet har betalat ersättning för galor. Vid beslämmande av fördelningsnormfår man då beakta vilka koslnader som bör fördelas över hela fördelningsomrädetoch vilka som enbart bör belasta nyexploateringsom-rådet. Avgränsningen av etlområde kan sålunda i viss mån bli beroende av vilka anläggningar som tas med ikostnadsunderlaget. Nägra avgränsningsproblem vid nyexploalering torde dockenligl min mening normall inle uppkomma. Som regel är sambandet mellananläggningar och bebyggelseområde klarlagt vid planeringen. Av vad jag nu har anförtframgår bl. a. all elt fördelningsområde inte är avsett alt vara permanent iden bemärkelsen all en faslighet allt framgent skall tillhöra ett och sammaomräde. Det kan således uppkomma situationer dä en eller fiera fastigheter iell fördelningsområde senare skall tillhöra ett annal område, vars fastigheterfår nytta av och skall bära kostnaderna för någon ny anläggning som kommunenutför. Närdet gäller förnyelse- och förtätningsomräden varierar naturligtvis i hög grad insatserna som enkommun måste göra i fråga om allmänna platser. 1 vissa fall kan det vara frågaom all endasi ulföra en ny gala. Man torde då ofta kunna tillämpa regeln attvarje fastighetsägare betalar för gatan utanför sin egen fastighet, eftersomdella kan ge elt minst lika rimligt resultat som en för det särskilda falletfastställd fördelningsreglering skulle ge. I andra fall måsle omfaltande ändringaroch förbättringar av det befintliga gatunätet ulföras. 1 likhel med vad jagnyss anförde när del gällde nyexploalering lorde det som regel inle möta någraslörre svårigheier all bedöma vilket bebyggelseområde som olika anläggningarbetjänar. Ett fördelningsomräde kan t.ex. göras slorl pä grund av alt en vissgata i etl omräde måste omformas till mataried i samband med förtätning ellerpä grund av alt en områdespark, som kommunen får stora kostnader för, ingår ikostnadsunderlagel. Inom elt sådanl stort område kan emellertid betydandekostnader avse ell antal nytillkomna galor med nya tomter. Härvid måste beaktasatt befinlliga fasligheter som regel har betalat ersällning för de äldregatorna. Det torde därför i sädana fall ofta vara naturiigt attfördela kostnaderna för nyanläggning och förbättring av mindre galor 1980/81:165 32 enbartmellan de fasligheter som ligger i anslutning till galorna. Detta kan dåbeaktas när fördelningsnormer fastställs. Jag kan också länka mig fall däranläggningsarbeten ulförs enbarl för att ell visst antal fasligheler skalldelas i flera byggbara fastigheter.