prop · G403126 · 1980-12-31 00:00:00 — Målel om arbele ål allakan endasi nås om de arbetssökande är beredda atl ta de arbelen som står lillförfogande och om företagen är beredda atl anpassa sin efterfrågan lillmänniskornas fömtsättningar. Efterhandsom del materiella välståndet har blivit slörre har de kvalitativa sidorna iarbetslivet tilldragit sig ökat inlresse. Del gäller i fräga om arbetsmiljö,arbetets innehåll, arbetets förläggning i liden, arbetstidens längd etc. Dettaställer krav på sysselsättningspolitiken att i ökande utsträckning medverka tillatt anpassa arbetsplatserna och arbetslivels innehåll fill individernas kravoch fömtsättningar. Kravenpå ökad jämställdhet mellan könen är särskilt angelägna i arbets-hvel. Enviktig uppgift i sysselsättningspolitiken är atl bryta uppdelningen i enarbetsmarknad för män och en för kvinnor. Deolika målen för den ekonomiska politiken - full sysselsättning, tillväxt,prisstabilitet, extern balans och jämn fördelning av välfärden -sammanhängeroch är alla beroende av varandra. De arbelsmarknadspolitiska ingripandenasyftar fill att dämpa konflikterna mellan dessa och höja graden avmåluppfyllelse. .Arbetsmarknadspolitiken har självfallet etl särskill ansvarför individens sysselsättningssituation. Arbetsmarknadspolifiken är emellertidockså etl oumbärligt instrument såväl när del gäller strävandena all uppnåövriga enskilda mål, som i fråga om att bidra lill lösningar av de konfliktersom föreligger mellan de olika delmålen. Arbetsmarknadspolitikenskall medverka till att minska arbetslösheten och höja sysselsättningen. Denskall i samverkan med andra ekonomiskpolitiska åtgärder motverkakonjunklurvariationernas verkningar genom alt höja resursutnyttjandet ihögkonjunkturer och motverka arbetslöshet i lågkonjunkturer. Alt minskafriktions- och slmkturarbetslösheten är arbetsmarknadspolitikens gmndläggandeuppgift. Till delta kommer uppgiften atl hålla tillbaka konjunklurarbelslöshelrespekfive överhettningslen-denser på arbetsmarknaden. Destabiliseringspoliliska irigripandena är emellertid i första hand en uppgiftför den generella ekonomiska polifiken. Genomfinanspolifiska, penningpolitiska och valulapoliliska medel söker man skapabalans i ekonomin, och arbetsmarknadspolifiken fungerar som elt komplement lilldessa ålgärder. Del är arbetsmarknadens starka helerogenilel, dvs. uppdelningenpå olika delarbelsmarknader med hänsyn lill utbildning, ålder, kön, geografisklokalisering etc, som gör del nödvändigt atl kompleltera den generellaekonomiska polifiken med selektiva arbetsmarknads- och näringspolitiska medel.Fördelarna med arbetsmarknadspoliliska åtgärder är att de kan riktas moldelarbetsmarknader med hög arbetslöshet och liten inflalionskänslighet samt altdel är relativt Prop.1980/81:126 46 lättall reglera åtgärdernas omfattning och lokalisering i tiden. På så säll blirarbetsmarknadspolitiska ingripanden etl effektivt sätt atl mildra målkonfliktenmellan stabila priser och full sysselsättning. Vissaarbelsmarknadspolitiska åtgärder kan sägas ha en direkl infla-tionsdämpandeeffekt. Åtgärder som i samband med konjunklurmässiga störningar underlättaranpassningsprocesserna på arbetsmarknaden innebär alt man kan få enarbetslöshelsminskning ulan slarkl ökad inflationslakt resp. eninflationsdämpning ulan snabbt ökad arbetslöshet. Vidare gäller all åtgärdersom leder till snabbare sammankoppling av arbetssökande och lediga platser ochsänker trösklarna mellan olika delarbetsmarknader bidrar till att minskainflationsdrivande obalanser. InomEFA har gjorts ell försök till en allmän utvärdering av den förda politiken urstabiliseringspolitisk synvinkel. Av denna framgår alt trots etl mycket stortproduktionsbortfall under konjunklurdämpningen harsysselsättningen ökat och arbetslösheten kunnat hällas pä en nivå närmastjämförbar med högkonjunklurlägen. Den sysselsättningsbevarande polifiken undersenare hälften av 1970-lalet tycks vidare inte ha medfört några påtagligt ökadelöneglidningstendenser i förhållande till lågkonjunkturen . Delstår ändå klart atl del sketl en ökning av inflalionsgradenjämfört med 1960-lalel, varför det verkar som om konflikten mellansysselsällningsnivå och inflation förvärrats. Fömtsättningarnaför snabb ekonomisk tillväxt och extern balans förbättras vidare genomarbetsmarknadspoliliska insatser som underlättar den slmkturella omvandlingenav näringslivet. Fördelningspolitiskl medverkar arbetsmarknadspolitiken lillalt förslärka de resurssvaga individernas ställning och kompensera förindividuella ekonomiska uppoffringar i arbetsmarknadens anpassningsprocess. Arbetsmarknadspolitikenarbetar med två huvudtyper av åtgärder: anpassningsunderlätlandeålgärder som förbättrar arbetsmarknadens funkfionssätl selektivasysselsättningsåtgärder för arbetslösa, samt ålgärder för all förhindrauppkomsten av arbetslöshet. Jubällre arbetsmarknadspolitiken klarar anpassningsuppgiflerna, desto mindre blirkraven på särskilda sysselsältningsåtgärder. Men arbetsmarknadspolitiken i sigkan inte ensam garantera den fulla sysselsällningen. Inte ens en perfektfungerande arbetsmarknad leder till full sysselsättning om inle den totalaefterfrågan i ekonomin är fillräckligt hög. Del finns också en gräns för hurstor arbetslöshet som med rimliga samhällsekonomiska kostnader kan absorberasav sysselsättningsskapande selektiva åtgärder. Ansvarelför den lotala balansen mellan utbud och efterfrågan på arbetskraft åliggersåledes i första hand den generella ekonomiska polifiken. Om den generellaekonomiska polifiken inte förmår all skapa en lillräckligl hög Prop.1980/81:126 47 efterfråganriskerar bördan på arbetsmarknadspolitiken atl bli alltför stor för all denfulla sysselsättningen skall kunna upprätthållas. Samma förhållande gäller iansvarsfördelningen mellan å ena sidan arbetsmarknadspolitiken och å andrasidan åtgärder inom närings- och regionalpolitikens områden. Del är därförviktigt alt åtgärder inom olika områden kompletterar varandra. Åtgärder inomarbetsmarknadspolitikens ram kan endast lillfälligt lindra problem varslångsiktiga lösning är beroende av insatser inom den generella ekonomiskapolitiken eller närings- eller regionalpolitiken. har varitföregångslandet på arbetsmarknadspolitikens område, just för all arbetsmarknadspolitikensetts och ulnytljals som en aktiv och integrerad del av den övergripandeekonomiska politiken. hade arbetsmarknadspolitikenen nyckelroll när del gällde atl fullfölja den ekonomiska polifiken. Delgenerella efterfrågetrycket hölls nere för att därigenom dämpa inflationen, ochden arbetslöshet detta gav upphov lill angreps med temporära selektivasysselsättningsåtgärder. Densnabba ekonomiska tillväxten under främst 1960-talel möjliggjordes framför alltav en snabb strukturomvandling. Denna underiättades av arbelsmarknadspolitiskainsatser för alt sfimulera yrkesmässig och geografisk rörlighet och drevs påav en växande internalionell marknad och den "solidariskalönepolitiken". Fömtomde uppenbara uppgifterna alt hälla nere arbetslösheten och underlättaarbetsmarknadens funktionssätt gav alltså arbetsmarknadspolitiken bättrefömtsättningar för den generella ekonomiska politiken. Kombinationen avgenerella ekonomisk-politiska insatser och arbetsmarknadspoliliska åtgärderkan med beaktande av del rådande ekonomiska klimatet under denna periodbetraktas som mycket framgångsrik. 1950-och 1960-lalen präglades av snabb och stabil tillväxt och lugnakonjunkturrörelser. Näringslivels inneboende expansionsförmåga i förening gjorde all den arbetskraft som friställdesi lillbakagående sektorer snabbi kunde få nytt arbete, oftast med avsevärtbättre betalning. Uppgiften för den ekonomiska politiken kom i första hand atlbli att hålla expansionen i strama tyglar. Under 1970-lalet har emellertiddenna ekonomiska bild drastiskt förändrats. Tillväxttakten har sjunkitväsentligt och de av oljeprischockerna utlösta konjunkturdämpningarna harförstärkts av långtgående strukturell utslagning av företag. Denna utvecklingtillsammans med arbetsmarknadens bristande anpassningsförmåga har lett lill vadsom brukar uttryckas i begreppel stagflalion, dvs. samtidig förekomst av höginflation och hög arbetslöshet, även om den öppna arbetslösheten inle tillåtitsväxa utan har motverkats med omfattande arbetsmarknadspolitiska åtgärder. Avmin redogörelse för utvecklingen på arbetsmarknaden framgår attanpassningsprocessen tycks fungera allt trögare. Annorlunda uttryckt innebärdelta alt sambandet eller bytesförhållandet mellan arbetslöshet och 1980/81:126 48 En eflerfrågedämpning leder åtminstone på kort sikl lill enslörre arbetslöshet än lidigare när trögheten var mindre. Pä samma sätt kanutrymmet för generella eflerfrågestimulanser ha minskat. En expansiv ekonomiskpolitik för atl dämpa arbetslösheten resulterar i snabb inflation och växandebalansproblem. Dehotande balansbrislerna i ekonomin möttes med en generellåtslramningspolitik som trots en ökning av arbetsmarknadspolitiken varförknippad med kraftigt höjda arbetslöshetstal. Politiken ledde fill en inreoch yttre balans som möjliggjorde att man , i motsats tillde flesta andra länder, genom en expansiv både generell och selekliv politikkunde sänka den öppna arbetslösheten. Arbetsmarknadspolitikensuppgift under den andra lågkonjunkturen kan sägas havarit att tillsammans med en serie devalveringar och endärpå följande reslrikfiv efterfråge-polilik försöka motverka effekterna av detutländska och del av oljeprishöjningarna orsakade inhemskaefterfrågebortfallet. Ay hänsyn till bytesbalansen var det angeläget atlåtgärderna fick en sådan utformning atl man i avvaktan på en uppgång i denutländska efterfrågan kunde bibehålla sysselsättning och produktionskapacitet iden konkurrensulsalta sektorn. krävde den förskjutning av politiken motarbelsmarknadspolitiska och andra selekliva insatser som skett sedan mitten av1970-talel. Samtidigtmed att utrymmet för generella eflerfrågestimulanser minskat har vi emellerfidockså närmat oss en övre gräns för vad som kan med seleklivaarbetsmarknadspolifiska sysselsältningsåtgärder. Många menar atl omfattandeselektiva sysselsättningsskapande åtgärder ytterligare kan försvåraanpassningen på arbetsmarknaden och därmed försämra möjligheterna tilllångsiktiga lösningar på sysselsättningsproblemen. Del har hävdats i debattenall så redan var fallet under den senaste lågkonjunkturen även om nägraempiriska belägg för detta inte har presenterats. Jagutesluter inte atl en ylterligare ökning av vissa åtgärder - i nuvarandeutformning - kan verka hämmande på arbetsmarknadens anpassningsförmåga.Däremot är jag inle beredd alt stödja föreställningen att åtgärds-programmenkonkurrerar ul exernpelvis industrin. De som hävdar atl en nedskärning avåtgärderna och en ökning av antalet arbetslösa skulle medföra atl problemenautomatiskt skingras är enligt rnin mening inne på fel väg. Etl sådant synsättvittnar om bristande förståelse för de mänskliga och sociala aspekterna somfinns inbyggda i begreppet "arbele åt alla". Det finns också en"inlåsning" i arbetslösheten, en tillvänjning till passivitet ochbidragslänkande, en föriust av självrespekl och framtidstro. En utdragenarbetslöshet kan leda till att den arbetslöse går förlorad för den öppnaarbetsmarknaden. En politik som söker tvinga fram anpassning genom ökadarbetslöshet är inte bara socialt orättfärdig ulan sannolikt också ineffektiv.Idén om atl utsålla grupper försl måsle få det särnre innan de kan få delbättre underskattar de långsiktiga skadorna av hög arbetlös- Prop.1980/81:126 49 heloch den atmosfär den skapar. Det saknas i vår omvärld inle exempel på ländersom försöker tillämpa denna form av ekonomisk politik för atl övervinnagrundläggande balansproblem i ekonomin. Exemplen manar emellertid inte tillefterföljd. Resultaten har blivit drastiskt ökande arbetslöshet utan någonmotsvarande reduktion av inflationen. Detfaktum att anpassningsbördan i samband med en nedgång i den ekonomiskaaktiviteten blivit allt ojämnare fördelad gör del än mer olämpligt alt föra enarbelslöshelspolitik av nämnda slag. Studier som ulförts inom ramen förEFA tyder på all en generell åtstramning, som vidtas i syfte alt hålla tillbakainfiationslendenser, ur sysselsättningssynpunkt kan väntas verka allt mindregenerellt och i stället drabba främst de ny- och återinträdande päarbetsmarknaden. Detta belyder atl de grupper som förmodligen spelar minst rolli lönedämpningshänseende får bära den största arbetslöshetsbördan. Vidare kanden långsiktigare bindningen mellan arbetstagare och arbetsgivare innebära atldet vid en konjunkturuppgång blir svårare än tidigare atl få lill stånd enöverflyttning mellan olika företag och mellan skilda sektorer. I samband med enkonjunkturuppgång är det därför troligt atl överheltningstendenser i ekonomininträffar plötsligt och i snabbare takt än förut. EnligtEFA kan detta innebära atl en ekonomisk expansion numera kan väntas ha störreinflationspådrivande effekt än tidigare medan en åtstramning har mindreinflalionsdämpande effekt jämfört med tidigare. Så länge detta förhållandebeslår föreligger därför risk alt man för atl upprätthålla extern balans tvingasföra en mindre expansiv politik i lägkonjunkturlägen och en hårdareåtslramningspolitik i högkonjunkturlägen. skulle innebära atl de överkonjunkturcyklarna genomsnittliga arbetslöshetstalen framöver kan komma allligga på en högre nivä. En av arbetsmarknadspolitikens uppgifter blir därföratl motverka en sädan utveckling. Förändringenav de grundläggande fömtsättningarna för den ekonomiska politiken gör altarbetsmarknadspolitikens inriktning också måste jämkas i förhällande filldetta. Enbart arbetsmarknadspolitik är inte fillräcklig för alt lösainflations- och slagflationsproblem i ekonomin, men den är ett bidrag tilllösningen. kommer arbetsmarknadspolitiken alt verkligenställas på prov. De yttre ekonomiska betingelserna kommer sannolikt att varaminst lika problemfyllda som under del föregäende decenniet och alltsåväsentligt svårare än . De förslag som jag senarekommer atl lägga fram om inriktningen av arbetsmarknadspolitiken syftar bl.a.till alt svara mol de ökande krav i detla avseende som den ekonomiskautvecklingen ställer. Enlyngdpunktsförskjulning i användningen av de arbetsmarknadspolifiskaåtgärderna måste komma lill stånd för atl tillvarata alla möjligheter fill enmer expansiv generell ekonomisk politik. betonadesarbetsmarknadspolitikens uppgift att ge utrymme för en restriktivefterfrågepolitik. Under innevarande årtionde måsle vi framhäva bely-4 1980/81. 1980/81:126 50 delsenav all ge större plats för en politik som främjar expansionskraften i ekonomin.De arbelsmarknadspolitiska instrumenten bör därför systematiskt utformas såatl de motverkar inflationstryck i anpassningsprocessen. Denroll arbetsmarknadspolitiken tilldelades redan under 1960-talel kvarståralltså: Atl bidra till och lindra konflikterna mellan de cenirala ekonomisk-politiskamålen om full sysselsättning, tillväxt, prisstabilitet och välfärdsfördelning.Om inte arbetsmarknadspolitiken medverkar lill all underlätta anpassningen päarbetsmarknaden blir del betydligt svårare atl föra en expansivtillväxlfrämjande ekonomisk politik med bevarande av samhällsekonomisk balans.Det blir ocksä svårare atl inom näringspolitiken realisera en utbyggnad av expansivaindustribranscher och alt uppnå en balanserad regional struktur, Detär min bestämda uppfattning atl trögheterna på arbetsmarknaden inte försvinnergenom - för att ta elt exempel - hot om arbetslöshet eller otrygghet ianställningen. Skall anpassningen förbättras sä krävs förändringar iarbetslivet och betydande offentliga satsningar för atl åstadkomma delta.Trögheterna måste attackeras genom förstärkta arbelsmarknadspolitiska insatserpå olika områden. Detta måste komma lill stånd inom ramen för den begränsningav tillväxten inom den offentliga sektorn som är en förutsättning för allresursförbrukningen inle skall överstiga resurstillgången. 5 Utgångspunkter för förslag på arbetsmarknadspolitikens område Jaghar i del föregående redovisat hur utvecklingen pä arbetsmarknaden under 1960-och 1970-talen gått i en riktning där det krävts allt störte insatser för atthålla nere arbetslösheten. Även under konjunkturloppar med uttaladarbetskraftsbrist behövs sysselsättningsskapande ålgärder för delar avarbetskraften. Svårigheten atl tillsätta lediga platser uppkommer redan i elttidigt skede av en konjunkturuppgång. Arbetsmarknadens funkfionssätl harförändrats och arbetsmarknaden har från arbetsmarknadsmyndigheternas synpunktblivit alltmer svårarbetad. Dennautveckling kan delvis förklaras av alt ambifionerna för sysselsättningspolitikensuccessivt har höjts. Men bakom den här utvecklingen kan också spåras såvälökande spänningar mellan utbud och efterfrågan pä arbetskraft som ökandeirögheter i anpassningen mellan arbetssökande och arbetsgivare. Utvecklingenhar medfört att arbetssökande och lediga platser svarar allt sämre motvarandra. Villkoren och begränsningarna hos de arbetssökande har ökal samtidigtsom arbetsgivarnas krav har skärpls. De interna arbetsmarknadernas ökadebetydelse har medfört växande Prop.1980/81:126 51 problemför nytillkommande på arbetsmarknaden och andra konkurrenssvaga grupper. Denbedömning som LU -80 ger om utvecklingen av svensk ekonomi på 1980-lalel tyderpå atl de faktorer som medfört att spänningen mellan utbud och efterfrågan påarbetskraft växt under 1970-talel inte kommer att försvagas . Det är tvärtom så all vissa tendenser lill obalans riskeraralt förstärkas yllerligare. Dehär tendenserna innebär alt, om vi inte kan bryta utvecklingen, redan sloraexisterande arbetsmarknadsproblem kommer att kvarstå och i många fallförvärras. Det gäller 1. ex. de utsatta grupperna pä arbetsmarknaden. Arbetslöshetenhar varit avsevärt högre bland ungdomar än bland vuxna. Somframgår av tabellen 5:1 har andelen arbetslösa av hela arbetskraften i resp.åldersgrupp under senare är varil mellan l\å och så stor i åldersgruppen20-24 år som i gruppen . Bland de yngsta, ungdomar i åldern 16-19 är,har arbetslösheten mätt i procent av arbetskraften vanligen varil mellan fyraoch sex gånger så hög som bland de vuxna. Ungdomarnadrabbas hårdare av arbetslöshet än vuxna i en konjunkturnedgång, vilket bl.a.sammanhänger med ungdomarnas lösare anknytning till arbetsmarknaden. Del haremellertid dessutom funnits en tendens lill ökad ungdomsarbetslöshet sett överen och oavsett konjunkturläge. Bland strukturella förändringarsom inverkat på ungdomarnas sysselsätlningssiluation brukar nämnas att"inträdesjobben" på arbetsplatserna har blivit färre och i mångafall försvunnit. Inom den enskilda sektorn har effektivitetskraven blivithårdare och med de små löneskillnaderna mellan oerfaren och erfarenarbetskraft ställs slora krav pä erfarenhet och kunnande vid rekryteringen.Inom den offentliga sektorn har de formella utbildningskraven traditionelltvaril mer framträdande, och det är denna sektor som svarat för slörre delen avsysselsättningsökningen. Arbetslöshet i proceni av arbetskraften för ungdomar ochvuxna Prop.1980/81:126 52 Detbmkar vidare hänvisas till atl "glappet" i övergången mellan skolaoch arbetsliv blivit störte. Yrkesutbildningen har i slor ulslräckning överförtsfrån förelagen lill skolan. Ungdomarna är inte särskill väl förberedda förutträdet i arbetslivet när de lämnar skolan. Ungdomarnas attityder till arbelekan ha förändrats. Deras förväntningar om vad arbetslivet har alt erbjuda kanvara orealistiska. Beträffandeungdomar beslöt (prop. 1979/80:145, AU1979/80:25, UbU 1979/80:34, rskr 1979/80:363 och 364) om nya riktlinjer förarbetsmarknadsmyndigheterna och gymnasieskolans olika insatser. Jag kommersenare all lägga fram förslag om särskilda insatser för ungdomar i åldern 18-20år. Jag vill i detla sammanhang också erinra om att statsrådet i bilaga12 lill årets budgetproposition anmält alt hon avser att läggafram förslag rörande organisationen av studie- och yrkesvägledningen i gmnd-och gymnasieskolan. Närdet gäller den äldre arbetskraften och de arbetshandikappade påtalas ofta denökande utslagningen från arbetsmarknaden, som bl. a. kommer till ullryck i enökning av utvecklingen av antalet förtidspensionärer. Somframgår av tabell 5:2 har ökningen av förtidspensioneringen varil särskiltmarkant i de äldre åldersgrupperna. I åldrarna har antaletförtidspensioner fördubblats . Ökningen i helaåldersinlervallel är . Jämförtmed lidigare skedde en myckel kraftig ökning just under 1970-lalels början tillföljd av ändringar som gjordes i lagen (1962:381) om allmän försäkring. År 1970infördes en "äldre-paragraf som syftade lill att klara problemen för denäldre arbetskraften som hade svårt att få nytt arbete efter friställningar. År1972 tillkom en regel som gav den som fyllt 60 Anlal förtidspensioner och sjukbidrag inomfolkpensioneringen avseende januari ' Den allmänna pensionsåldern sänktes från67 till 65 år 1980/81:126 53 åroch utförsäkrats från arbetslöshetsförsäkringen möjlighel all fä förtidspensionpå rent arbelsmarknadsmässiga grunder, ulan medicinsk prövning, - s.k."A-fall". Ökningen av antalet nybeviljade förtidspensioner var somslörst . nybeviljades 9000 fier förtidspensioner änår 1970 i åldrarna . villkel motsvarar en ökning . De rena"A-fallen" svarar dock för mindre än en femtedel av ökningen. Underåren 1974-1978 har i åldrarna beviljats mellan 17000 och 18300förtidspensioner. Andelen "A-fall" är dock fortfarande låg. Ändåtorde arbetsmarknadssituationen för den enskilde ha haft avgörande betydelse imånga fall dä förtidspension beviljats på medicinska grunder. Arbetsolycksfalloch arbetssjukdomar bidrar också lill att en utslagning sker från arbetslivet.Antalet arbetsolycksfall uppgår lill ca 115000 . Omkring 1 600-1 700 avdem leder tili invaliditet, ett par hundra har dödlig utgång, medan återstodenär s. k. övergående fall. Undersenare år har antalet nybeviljade livräntor på grund av arbetssjukdomar gällupp kraftigt. kan dock inte tolkas sä att arbetsmiljön blivit sämre.Arbetsskador är ofta följden av förhållanden som arbetstagaren har varilutsatt för under en längre lid. Däremot är det etl tecken på att arbetslivetbidrar till all skapa handikapp och arbetshinder. Ett skäl till att allt flerarbetssjukdomar anmäls är att man blivit mer uppmärksam pä sambandet mellanvissa skador, sjukdomar etc. och olika faktorer i arbetsmiljön. Ensidiga elleransträngande rörelser och arbetsställningar (belastningssjukdomar) misstänkssvara för mer än hälften av de arbetssjukdomar som registrerades iinformationssystemet om arbetsskador första kvarlalel 1979. Delförhällandel alt människor är olika eller deras förmåga all anpassa sig tillsådana påfrestningar skiftande gör att enbart generella arbelsmil-jöåtgärderinle räcker till. Det behövs också individuell arbetsanpassning omförslitningsskador skall kunna förebyggas. Insatsernaför all förebygga uppkomsten av arbelshandikapp är särskill betydelsefullaeftersom den som drabbats ofta får stora svårigheter att få nytt och meralämpligt arbele. Tillsammans med sysselsältningsulredningen genomförde AMS eninlensivundersökning av sökande med arbelshandikapp under enlolvmånadersperiod 1976-1977. Undersökningen visade atl endast av dessasökande fick arbete . AMS har genomfört beräkningar för åren 1977och 1978 som visar alt 12 resp. av de sökande med arbelshandikapp fickarbete under resp. period. Invandringensvarar för en betydande del av det årliga nytillskollel på den svenskaarbetsmarknaden, både direkl genom dem som i anslutning till invandringen gårul på arbetsmarknaden och indirekt genom den ökande andelen i föddabarn lill invandrare bland de ungdomar som går ut på arbetsmarknaden. Om manantar att nettoinvandringen blir i genomsnitt 10000 personer , skullenykomna invandrare svara för 1980/81:126 54 av ökningen av antalet personer i åldern framtill är 1990. Det bör påpekas alt netloinvandringen under 1970-lalet haruppgått till i genomsnitt drygl 15000 personer . Frågan om den framlidainvandringens omfattning är mol denna bakgrund inte oväsentlig urarbetsmarknadspolitisk synpunkl.