prop · G40376 · 1980-12-31 00:00:00 — En tänkbar lösning skulleockså kunna vara att avskaffa interneringspåföljden förförmögenhetsbroltslingar - som f. n. ulgör flertalet av de interneringsdömda -men behålla den vid allvarliga våldsbrott i fall då den dömde kan betecknas somfarlig för annans säkerhet. I promemorian avvisas en sådan lösning främst medhänvisning till att stora svårigheter föreligger när det gäller att bedömaåterfallsrisken för personer som har begått grövre våldsbrott. Jag anser migemellertid inte kunna lämna den kritik ulan beaktande som bl. 1980/81:76 44 anförtmot dessa uttalanden i promemorian. Därvid har jag tagit särskild hänsyn tillatt nämndens ställningstagande bygger på egna erfarenheter i fråga om den gruppsom det här gäller. Jag är för egen del av den uppfattningen alt dd i en delfall måste vara möjligl att med förhållandevis stor sannolikhet göra uttalandenpå förhand om risken för återfall i allvarlig brottslighet. Klart synesemellertid vara att om tillämpningsområdet för internering begränsas på detsålt som har angetts detla i praktiken skulle komma att innebära attendast några få personer skulle dömas till internering. Alt detta med allsannolikhet skulle bli fallet bekräftas av utvecklingen i och Finlandsedan man där infört begränsningar av detta slag. Vidare kan anmärkas attinterneringsnåmnden genomsnittligt i mindre än ett fall omåret lär ha gjort den bedömningen all en inlerneringsdömd med hänsyn till sinfarlighet inle bör överföras till vård ulom anstalt vid minsta lidens utgång.Del kan sällas i fråga om del finns tillräckliga skäl all i vårt land behållaen särskild påföljdsform med sikte på endasl några få individer. De strängaslraffskalor som gäller för allvarlig våldsbroltslighet gör det regelmässigtmöjligt all även inom ramen för påföljden fängelse åstadkomma anslaltstider avden längd att samhällsskyddet tillgodoses. Härtill kommer att det finns möjlighetatt komplettera bestämmelserna om fängelse med särskilda frigivnings-ochstraffhöjningsregler, en fråga lill vilken jag slrax återkommer. Manbör slutligen inte förbise del förhållandel all, även om inlerneringspåföljdenavskaffas, del för de allra grövsta våldsbrotten alltjämt kommer att finnastillgång lill en påföljd med ett i realiteten lidsobeslämt inslag, nämligenfängelse på livstid. Det förhåller sig visserligen sä, som ocksä påpekas ipromemorian, att en förhållandevis fast praxis i nådeärenden har utvecklatsbelräffande livstidsdömda. Undantagsvis kan regeringen dock avvika från dennapraxis, om del i ell speciellt fall skulle föreligga särskilt starka skäl. Minaöverväganden har letl mig till den slutsatsen att ytterst begränsade fördelarkan uppnås genom att behålla internering som en särskild påföljd. Med hånsynhärtill och mol bakgrund av den kritik som enligl del förut anförda kan riktasmol påföljden från principiella och praktiska utgångspunkter anser jag attliden nu är mogen alt avskaffa denna påföljd. Jag föreslår därför att påföljdeninternering utmönstras ur påföljdssystem. Ettavskaffande av inlerneringspåföljden med bibehållande av nuvarande ordning iövrigt kan fä vissa effekter på de faktiska anslaltstiderna. Närdel gäller internerade med förhållandevis korta minsta tider. som regelförmögenhetsbroltslingar som inte använt våld och dem som dömts för våldsbrottav mindre allvarlig arl, kan resultatet i vissa fall bli en faktiskstraffskärpning. Delta beror på all beslul om ålalsunderlålelse ofta meddelasvid återfall i brott under anslallsliden. Den senareläggning av överföringentill vård ulom anstalt som i sådant fall i praktiken blir en följd Prop.1980/81:76 45 av återfallet motsvarar ofta inte del minimistraff som ärföreskrivet för brottet. Delsamma gäller om åtal väcks och domstol dömer lillfortsalt internering Utan alt bestämma ny minsla tid. I fråga om interneradesom har begått nytt brott efter överförande till vård utom anstalt är skillnadengentemot fängelsedömda mindre markant, men även här kan man konstatera attinteimeringsklientdd får en förhållandevis gynnsam behandling. Ny minsta fidfastställs nämligen inle alllid, och i de fall detla sker understiger inlesällan den nya liden dd straffminimum som skulle ha gällt om i stället fängelsehade ådömts. Det är därför inte uteslutet att det aktuella klientelet,som utmärker sig för en hög återfallsbenägenhet, kommer altlagforas oftare än och därvid ådömas fängelse på lider som kan innebäralängre anstalts-vistelser än f.n. Detta gäller i synnerhet i den mån återfallsker under prövotid efter villkorlig frigivning och villkorligt medgiven frihetförverkas. Isammanhanget bör emellertid erinras om att det i samband med all påföljdenungdomsfängelse har avskaffats med verkan fr. o. m. den (SFS1979; 680) även har gjorts betydelsefulla ändringar i bestämmelserna omförverkande av villkoriigt medgiven frihet från fängelse. Sålunda har manavskaffat den tidigare presumtionen för att förverkande skall ske när denvillkoriigt frigivne döms till nyll fängelsestraff. Vidare har möjlighetöppnats alt begränsa förverkande lill att avse endast viss del av reststraffel.Domstolen får härigenom ökad möjlighet all bestämma det samlade straffels längdi enlighet med vad som framstår som rättvist i det särskilda fallet. Det fmnsdärför anledning att räkna med att ell avskaffande av interneringspåföljdeninte kommer alt innebära några väsentligt ändrade förhållanden för de gruppersom diskuteras , nämligen flertalet förmögenhetsbroltslingar och dem som dömsför våldsbrott av jämförelsevis mindre allvariig karaktär. Belräffandeden del av inlerneringsklientelel som ådöms mycket långa minsta lider förframför alll grövre våldsbrott är problemel del motsatta. Som nämns ipromemorian är del med nuvarande lagregler och praxis inte alltid möjligt altgenom alt döma till fängelse uppnå faktiska anstaltstider motsvarandeinternering med en minsta lid av . Avskaffasinlerneringspåföljden aktualiseras därför åtgärder för att möjliggöra så långafrihetsberövanden som samhällsskyddet kan anses kräva i vissa fall. 1 detföljande kommer jag därför alt ta upp dels frågan om vissa ändringar iprinciperna för villkorlig frigivning, dels frägan om ell införande av ensärskild straffskärpningsregel. Bestämmelser om villkorlig frigivning från fängelsestrafffinns i 26 kap. 6-24 §§ BrB. Prop.1980/81:76 46 Frägor om villkorlig frigivning avgörs beträffande dem somdömts till fängelse av kriminalvårdsnämnden och i övriga fallav den lokala övervakningsnämnden. Villkorlig frigivning fär ske sedan två tredjedelar avstrafftiden har avtjänats eller, om särskilda skäl föreligger, sedan halvaliden har avtjänats i anstalt. Villkorlig frigivning kan dock inle komma ifråga förrän den dömde har avtjänat minsl (före den 1 januari 1980minsl ) i anstalt. Vid prövning av fråga om villkorlig frigivningskall särskill beaklas verkningarna av fortsatt frihdsförlust för den dömde ochförutsättningarna för hans anpassning i samhällel med hänsyn till de förhållandeni vilka han skulle komma alt försättas efter frigivningen. För den somvillkorligt friges skall fastställas en prövotid. Den skall vara minst etteller högst eller, om återstående strafftid överstiger , högst femår. står den frigivne enligt huvudregeln under övervakning. Isamband med beslut om villkorlig frigivning kan meddelas vissa föreskrifler somden frigivne har all iaktta . Vid misskötsamhet kan varningtilldelas honom eller den villkorliga friheten förklaras förverkad. Döms denfrigivne till fängelse för nya brott och förklarar domstolen denvillkoriigt medgivna friheten eller del av den förverkad läggs strafftidernasamman, och tiderna då villkorlig frigivning åter får ske beräknas på grundvalav den sammanlagda strafftiden. praxis innebär att intagnamed länga straff i regel erhåller villkorlig frigivning innan två tredjedelarav strafftiden har avtjänats i anstalt (halvtidsfrigivning). Med långa straffavses i detta sammanhang i princip strafftider och ellermera. För del unga klientelet till vilket man i regel räknar dem som ännuinte fyllt vid fiden för brottets begående anses dock redan enstrafftid och eller mera som lång i denna mening. Sammaprincip tillämpas också i allmänhet för fängelsedömda i femlioårsåldern elleräldre. I fråga om dömda med strafftider slrax under dem som normalt föranlederhalvtidsfrigivning tillämpar nämnden en praxis som syftar till all hindraorättvisor i förhållande till de halvlidsfrigivna. Beträffande vissa kategorier intagna tillämpas inle nuredovisad praxis. Det gäller sådana intagna som har dömts till fängelse för grov narkotikabrottslighet eller i övrigt för grova brott som utgörled i en yrkesmässigt eller på annat sätt i organiserade former bedriven kriminellverksamhet, ofta med inlernalionell anknytning. I enlighel med 1972 årsriksdagsbeslut om vissa åtgärder mot narkotikamissbruket (prop. 1972:67, JuU1972:14, rskr 1972:213) iakttar kriminalvårdsnämnden största återhållsamhetvid hallidsfrigivning av personer som tillhör nu beskrivna klientel. Tilldetta har i praxis förts, fömtom sådana som har blivit dömda för grovnarkotikabrottslighet, bl.a. personer med anknytning till internationellaligor som ägnar sig ät växelbedrägerier, pälsslölder eller bankrån. 1980/81:76 47 Deprinciper som tillämpas beträffande ifrågavarande kategorier lagöverträdareskall enligl ett uttalande i prop. 1973:37 med förslag till åtgärder mot vissavåldsdåd med inlernalionell bakgmnd vara vägledande också när del gällerterrorister som dömts för brott här i riket till frihetsberövande påföljd omminst . Även dessa restriktioner i fråga om hälftenfrigivning hargodtagits av . De har dock - till skillnad frän beslul -knappast haft någon praktisk betydelse. Idepartementspromemorian föreslås alt den särbehandling som har beskrivits nyssupphör i samband med att interneringspåföljden avskaffas. Motiveringen härförär framför alll all del bedöms som olillfredsslällande från principiellsynpunkt att besluten i de ärenden som del här är fråga om regelmässigt grundaspå faktorer som varit kända redan av domstolen och som således kunnat beaktasvid straffmätningen. Underremissbehandlingen har promemorieförslaget i denna del utsatts för kritik ocksåfrån instanser som i övrigl har godtagit de framlagda förslagen. Från flerahåll framhålls del att kriminalvårdsnämndens praxis inte bör ändras ,eftersom fängdsestraffkommittén (Ju 1979:04) f. n. ser över hela frågan om denvillkorliga frigivningen. Till de instanser som avstyrker förslagel hör RÅ,och LO. finner förslaget att mjuka uppden restriktiva inställning som stalsmaklerna intog förvånande,eftersom brottsutvecklingen enligt nämndens mening inte ger underlag för ettändrat ställningslagande. i , första avdelningen,föreslår att kriminalvärds-nämndens praxis ändras så all de som har begåttgrova våldsbrott och bankrånare m. fl., vilka nära nog regelmässigtfriges efler halva liden, skall beviljas villkoriig frigivningförsl sedan de har avtjänat två tredjedelar av straffet. tingsrättförespråkar en ordning som ger möjlighet all senarelägga den villkorligafrigivningen i de fåtaligt förekommande fall där en interneringsdömd fårförlängd anslallsvistelse efler en bedömning av riskerna för återfall ivåldsbrott, inbegripet sedlighetsbrott. Liknande synpunkter förs fram avkammarrätten i . Föregen del finner jag del till en början angeläget att framhålla alt någongenerell lindring av strafftiderna för del klientel som omfatlas av densträngare särbehandlingen belräffande villkoriig frigivning inte bör komma tillstånd. Del gäller här till stor del personer som har gjort sig skyldiga fillden kanske mest samhällsfarliga av all brottslighet. Liksom de remissinstansersom har uttalat sig i ämnet anserjag inte att del bör komma i fräga alt i detlasammanhang genomföra en ordning som i enlighet med promemorieförslaget skulleinnebära all intagna med en viss minimistrafftid i princip alllid skall frigesvillkorligt efter halva strafftiden. Samtidigtär jag medveten om att nuvarande praxis med vissl fog kan kritiseras frånprincipiell synpunkt för att schablonmässigt låta samma omständigheter,hänföriiga till brottets art, som verkar straffskärpande också leda tillsenareläggning av villkoriig frigivning av del ådömda fäng- Prop.1980/81:76 48 Del kan diskuteras om detla är fillräckliganledning all nu göra ändringar belräffande villkoriig frigivning, eftersomhela frägan om delta institut utreds f. n. Som jag har antytt tidigareaktualiserar emellerfid dl avskaffande av påföljden internering en sädanändring. Jag kan inle se någol avgörande hinder mot alt i della ärende gå in påen avgränsad, lål vara betydelsefull del av den problematik som hänför sig lillden villkorliga frigivningen. Om internering avskaffas uppkommer, som förut nämnts, ellbehov av åtgärder för att möjliggöra långa frihetsberövanden för vissakategorier brouslingar. Del finns annars risk för att samhällels möjligheter aUskydda sig mot verkligt allvariiga brott i alltför hög grad skulle försvagas.Jag tänker då främst på dem som har begåll grova våldsbrott och som kan bedömasulgöra en fara för annans liv eller hälsa. Även personer som har begåll grovanarkolikabroU kan hänföras lill denna kategori, lål vara alt gärningsmännen idessa fall endasl i begränsad utsträckning har brukat dömas till internering.Som jag har anfört tidigare är det med nuvarande regler och praxis inle alllidmöjligl att uppnå anslaltstider molsvarande internering med en minsta lid . beror delvis på att man med nuvarande tillämpningav reglerna om villkorlig frigivning vid längre fängelsestraff oftast har allräkna med alt den dömde friges redan efter halva strafftiden. Den strängarepraxis som tillämpas beträffande vissa kategorier intagna är nämligenschablonmässig och tar inle allmänt sikte på faran för fortsall brottsligverksamhei. En annan orsak lill att nu överväga ändringar iprinciperna för halvtidsfrigivning är de förändringar i brottsligheten som harägt mm sedan föregående ställningstagande. Jag tänker då särskilt på ökningenunder 1970-lalet av vissa slags våldsbrott, bl. a. väpnade rån. Dennautveckling har bidragit till ändring i 7§ Iredje slyckel lagen(1974:203) om kriminalvård i anstalt (prop. 1978/79:62, JuU 1978/79: 115. rskr1978/79:90). Genom ändringen har kretsen av de intagna som i princip skallplaceras i sluten anstalt och för vilka gäller särskilda begränsningar i frågaom kortlidspermission utvidgats. sammanföll denna krets i stort seUmed den för vilken den strängare bedömningen i fråga om villkorlig frigivninglillämpas. Ändringen innebär all även andra kategorier lagöverträdare numeraomfattas av 7§ Iredje stycket i lagen. Det skall enligt motiven vara fråga omlagöverträdare som visat likgiltighet för annans liv eller hälsa eller särskildhänsynslöshet. Såsom exempel på avsedd brottslighet har nämnts väpnade bank-eller postrån saml annan förmögenhdsbroUslighd vid vilken gärningsmannen varithänsynslös genom att t. ex. använda sprängmedel. Hänsynslösheten kan enligtmotiven även manifesteras i en långvarig och mycket frekvent kriminalitet avallvariig beskaffenhet som visar all den intagne är oemottaglig för påverkanall upphöra med brotlslighd. Någon ändring i praxis rörande villkoriigfrigivning avsågs dock inte den nu berörda lagändringen böra medföra. 1980/81:76 49 Viden samlad bedömning finner jag liksom flera remissinstanser övervägande skältala för att kriterierna för en senareläggning av frigivningen nu ändras på ettsådant sätt att intresset av samhällsskydd mer än tidigare kommer i förgmnden.Risken för ny aUvarlig brottslighet, framför allt för återfall i grovavåldsbrott och grova narkotikabrott, bör därvid bli föremål för särskiltbeaktande. Jag föreslär därför att den återhållsamhet med halvtidsfrigivningsom kriminalvårdsnämnden hitintills har tillämpat i fortsättningen främst skallavse det klientel som avtjänar fängelsestraff för särskilt aUvarligbrottslighet som riktat sig mot eller medfört fara för liv eller hälsa. Exempelpå brott som kommer i fråga som utgångspunkt för bedömningen är mord, dråp,våldtäkt, grovt rån och mordbrand. Hit hör även grov narkofikabrottslighet samtvissa andra brott, bland dem lerro-ristbrott. Det bör dock betonas alt jag härendasl avser verkligt grov brottslighet. 1 en del fall utgör denna ett led iyrkesmässigt bedriven kriminell verksamhet, ofta med internationell anknytning. Brottets art och svärhetbör sålunda bilda utgångspunkt vid prövningen humvida frigivningen skalluppskjutas. Dessa faktorer bör emellertid inte få bli ensamt avgörande. 1stället bör göras en samlad bedömning av risken för att den dömde skall görasig skyldig till återfall i brottslighet av samma slag som den tidigare.Bedömningen skall sälunda vila såväl på arten av brottsligheten som uppgifterom den dömdes person. Sådana uppgifter kan gälla den dömdes uppträdande på anstalten,t. ex. uttalad aggressivitet mot personal eller medintagna, brott underpermissioner och uttalanden av psykiater. Det kan naturligtvis sägas alt enviss risk för återfall alllid föreligger. För aU beaktas vid prövningen börrisken ha nått den graden att den kan betecknas som påtaglig. Delta fårnaturiigtvis inle medföra att så höga krav på dokumentation ställs attintresset av samhällsskydd i realiteten ej blir tillgodosett i tillbörligutsträckning. Jag vill i della sammanhang nämna att vad som har föreslagitsganska nära överensstämmer rned den ordning som nordiska straffrätlskommitténhar förordat i betänkandet (NU A 1978:6) Villkoriig frigivning. Kommittén harföreslagit alt en påtaglig och särskilt stor risk för snabbt återfall i grovabrott skall kunna vara skäl till senareläggning av villkoriig frigivning. Debrott som kommiltén främst har i åtanke är dels grova våldsbrott, delsallvarlig brottslighet som bedrivs i organiserade eller yrkesmässiga former. Den ändring som jag harförordat innebär alltså att en ny fömtsättning för särbehandling ifrigivningshänseende ställs upp, nämligen en bedömning av risken för återfalli särskilt allvariig broUslighet som har riktat sig mot eller medfört fara förliv eller hälsa. a. intagna som har gjort sig skyldiga till grovavåldsbrott innebär deUa att prövningen av frigivnings-frågor kommer alt präglasav en större återhållsamhet än f. n. 1fråga om narkotikabrottslighet gör sig risken för återfall alldeles särskiltgällande (jfr prop. 1974:20 s. 103). Bland dem som döms för grovanarkotikabrott finns emellertid också en grupp av huvudsakligen yngre 4 1980/81. 1980/81:76 50 lagöverträdaremed dokumenterat god prognos. Förslagel kan därför komma att medföra alt halvtidsfrigivningblir någol vanligare än f. n. belräffande vissa intagna. Jag vill dock betonaatt avsikten inle är all ändringen skall innebära någon generell minskning avde faktiska strafftiderna i förhållande till nuläget. Bland annat för attmarkera delta föreslår jag i del följande en särskild straffskärpningsregel föråterfall i vissa allvarliga brott. I samma syfte kommer chefen försocialdepartementet senare denna dag att föreslå höjning av straffminimum förgrovt narkotikabrott och grov varusmuggling avseende narkotika. Sammantagnainnebär de nu aktuella lagändringarna att underlag skapas för en ordning somenligt min mening framstår som den principiellt mesl ändamålsenliga, nämligenatt bedömningen av strafftiden till den dd den uteslulande grundar sig på detbegångna brottets svårhet sker genom domstolens försorg. Jagföreslår sålunda att det nu införs en särskild bestämmelse om villkorligfrigivning som tar sikte på den kategori lagöverträdare som det här är frågaom. Lämpligen bör i ett tillägg till 26 kap. 7 § BrB föreskrivas alt vidprövning av fråga om villkorlig frigivning beträffande den som har dömts försärskilt allvarlig brottslighet som riktat sig mot eller medfört fara för liveller hälsa, hänsyn alltid skall tas lill om det finns påtaglig risk att dendömde fortsätter brottslig verksamhet av samma art. Därmed tillgodoses ocksåett av kriminalvårdsnämden vid remissbehandlingen uttalat önskemål om attsärbehandling av vissa intagna i frigivningshänseende skall ha uttryckligt lagstöd.Jag återkommer i specialmotiveringen till tillämpningsfrågorna. SlutUgenvill jag understryka att milt ställningslagande lill de här berörda frågornainte skall uppfattas så alt jag föregriper fängelsestraffkommitléns utredningav frågan om villkorlig frigivning. Denna kommitté har alltjämt som uppdrag altöverväga denna fråga i hela dess vidd, däribland spörsmålet om institutet överhuvud tagel bör behållas. Tillutgången av fanns i 26 kap. 3§ BrB en allmän straffskärpningsregel föråterfall. Den närmare utformningen av den regeln beskrivs utförligt ipromemorian (se avsnitt 13.2.4.1). Bestämmelsen upphävdes under motivering bl.a. att det i praktiken hade visat sig att del inte förelåg något behov för domstolarnaatt skärpa straffet utöver de straffmaxima som anges för de särskilda brotten(se prop. 1975/76:42 s. 79). Ipromemorian föreslås nu en straffskärpningsregel för vissa särskill allvarligaåterfallssitualioner. Bakgrunden är förslaget om att avskaffainlerneringspåföljden och den föreslagna ändringen av kriminalvårdsnämndenspraxis i fråga om halvtidsfrigivning. Regeln tar sålunda för det första siktepå den del av det nuvarande intemeringsklientelet som har dömts för mycketallvarUga våldsbrott eller för särskilt kvalificerade för- Prop.1980/81:76 51 mögenhetsbrottsåsom exempelvis väpnade post- eller bankrån och liknande brott. Den syftarför det andra tiU att ge möjlighet till straffskärpning för en del av detklientel som omfattas av den fömt beskrivna särbehandlingen vid prövning avfrågor om villkorlig frigivning från långvariga straff för vissa grova brottmen som enligt promemorieförslaget skulle behandlas på samma sätt som andraintagna i frigivningshänseende. Denföreslagna bestämmelsen har utformats som en återfallsregd som för sintiUämpning fömtsätter att gärningsmannen har dömts till fängelse ilägst , varmed enligt en föreslagen övergångsbestämmelse jämstäUs den somhar dömts till internering. En ytterligare fömtsättning förstraffskärpningsregelns tillämpning är att återfallet skall avse brott avmycket aUvarlig beskaffenhet, nämligen brott som är belagt med mer än sex årsfängelse. Slutligen får enligt promemorieförslaget straffskärpning överstraffmaximum ske endast om det med hänsyn till arten av gärningsmannensbrottslighet och hans tidigare kriminaUtet eller eljest kan befaras att han ärsärskilt benägen att fortsätta en brottslig verksamhet av särskill allvarligkaraktär. Promemorieförslagethar i denna del i allt väsentligt godtagits av övervägande antaletremissinstanser. Däremot är flertalet av de remissinstanser som avstyrker attinterneringsstraffet avskaffas också kritiska till den nyastraffskärpningsregeln. i , första avdelningen, anseratt man med den föreslagna straffskärpningsregeln återinför ett föråldratsystem, som man lyckats rensa ut. befarar, att enreform i den riktning som föreslagits kommer att bidra till att den allmännastraffnivån höjs, och anmärker vidare alt straffskärpningsregeln kan tillämpaspå en vidare krets av personer ån som redovisas i promemorian.Sexualbrottskommitténs majoritet däremot ifrågasätter om det finns grund förantagande att den föreslagna regleringen är ägnad att i nämnvärd mån förstärkasamhällsskyddet. Svårighetema för domstolen att redan vid domstillfällel mednågon rimlig grad av säkerhet göra en så långsiktig prognostisk bedömning avrisken för ell återfall efter frigivningen är nämligen enligt kommitténuppenbara. JK anser liksom överåklagaren i att det borde räcka med attåterfall eller eventuellt upprepade återfall i allvarlig brottslighetkonstaterats. Även hävdar att den föreslagnastraffskärpningsregeln inte kan väntas bli effektiv. delaruppfattningen att en lång anstaltstid kan vara påkallad i vissa fall men anseratt påföljden internering innefattar en lämpligare konstruktion än denföreslagna ålerfallsregeln.