prop · G403114 · 1980-12-31 00:00:00 — För vill jag framhålla att det naturligtvis inte är möjligt att skapa ettfullständigt skydd mot alla slags faror för våld i samband meddomstolsförhandlingen. Kroppsbesiktning kan innebära ett mycket långtgåendeingrepp i den personliga integriteten. Att generellt tillåta en sådanundersökning anser jag inte kunna komma ifråga. Jag vill emellertid erinra omatt det finns goda möjligheter att spåra skjutvapen och andra metallföremål medhjälp av elektriska metalldetekto-rer. Uppkommer därvid en konkret misstanke omatt någon bär på sig ett vapen som inte påträffats vid en kroppsvisitation,torde ett mera långtgående ingripande ofta kunna ske med stöd av RB:s regler.Av dessa skäl anser jag att en möjlighet till kroppsbesiktning kan avvaras iden nu aktuella lagstiftningen. Vidremissbehandlingen har uppmärksammats de risker som en ordning medkroppsvisitation och undersökning av väskor m.m. skulle kunna medföra förtredje mans intresse av att annars sekretesskyddade uppgifter inte kommer ut.Jag vill med anledning härav erinra om att tvångsmedelskommittén (Ju 1978:06)har i uppdrag att göra en allmän avvägning mellan samhällets behov aveffektiva tvångsmedel å ena sidan och den enskildes intresse av skydd för sinintegritet och rättstrygghet å den andra. Kommitténs uppdrag omfattar reglernaom tvångsmedel såväl i RB som i andra författningar. I detta arbeteaktualiseras reglerna om anonymitetsskydd. räknar medatt lägga fram förslag till en baslag rörandetvångsmedelsanvändning. När kommitténs förslag föreligger bör slutlig ställningkunna tas till frågan om en allmän reglering i ämnet bör beröra de tvångsmedelsom ingår i en säkerhetskontroll. Jagvill också understryka att syftet med säkerhetskontrollen är att förhindravåldshandlingar i rättssalen och i anslutande lokaler. 1980/81:114 13 bör alltså endast gå ut på att efterforska vapen och andrafarliga föremål. Någon granskning av handlingar behövs inte. Risken för intrångi anonymitetsintresset och andra skyddade intressen i samband medkroppsvisitation och undersökning av väskor m.m. måste därför bedömas somringa. Vid en säkerhetskontroll kan påträffas föremål ellerhandlingar som tyder på att den undersökte eller annan person har gjort sigskyldig till eller planerar brott av annat slag än det som kontrollen avser attförhindra. Som exempel kan nämnas att narkotika eller förfalskade sedlaranträffas vid kontrollen. Problemet med denna s.k. överskottsinformation haruppmärksammats . Jag kan här hänvisa till de uttalanden som hargjorts i prop. 1975/76:202 med förslag till nya regler om telefonavlyssning vidförundersökning i brottmål m.m. Frågan i vad mån överskottsinformation fårutnyttjas'utreds f.n. av tvångsmedelskommittén. Enligt utgör överskottsinformationen ettobetydligt problem vid säkerhetskontroll i jämförelse med vissa andratvångsmedel, t.ex. telefonavlyssning. Man bör därför i avvaktan på resultatetav tvångsmedelskommitténs utredning följa de vägledande uttalanden som gjordesbl.a. av lagrådet i nyssnämnda lagstiftningsärende. Av de remissinstanser som har tagit upp frågan omöverskottsinformation instämmer flertalet, bl.a. tvångsmedelskommittén, idomstolsverkets bedömningar. Även jag ansluter mig till dessa. Det finns alltsåinte någon anledning att som föreslagits från något håll underremissbehandlingen vänta med genomförandet av en säkerhetskontroll i avvaktanpå att frågan om överskottsinformation får sin slutgiltiga lösning. har föreslagit att lagstiftningen omsäkerhetskontroll tas upp i en särskild lag. Nästan alla remissinstanser godtardenna lösning. Även jag biträder förslaget. Frågan om kontrollåtgärder vid domstolsförhandling kan sessom en del av den större frågan om poHsens befogenheter att vidtatvångsåtgärder i brottsförebyggande syfte. Som har framhållits i prop.1980/81:13 bör sistnämnda fråga regleras i en särskild polislag.Rikspolisstyrelsen har förordat att reglerna om säkerhetskontroll nu endast fåren provisorisk karaktär för att senare tas in i en polislag. Jag vill medanledning härav framhålla att den avsedda möjligheten till säkerhetskontrollvid domstolsförhandling skiljer sig från de tvångsbefogenheter polisen i övrigthar för att förebygga brott genom att den utgör ett intrång i principen omoffentlighet vid domstolsförhandling. Avgörandet av frågan när ensäkerhetskontroll skall ske bör vidare, som jag återkommer till i det följande,förbehållas domstolen. Frågan om säkerhetskontroll bör därför inte regleras iden kommande polislagen. Prop.1980/81:114 14 2.3 Förutsättningar för säkerhetskontroll EnHgt förslag förutsättersäkerhetskontroll att det till följd av särskilda omständigheter finns risk föratt brott som utgör allvarlig fara för säkerheten kan komma att förövas isamband med en domstolsförhandling. Remissinstanserna har i allmänhet godtagit de föreslagnaförutsättningarna. Flera remissinstanser anser dock att förutsättningarna börvara mera preciserade. Bl.a. justitiekanslern och rättegångsutredningen anseratt det bör krävas att risken för brott är kvalificerad. förordar att möjlighet till säkerhetskontroll skall finnas endast vidrisk för säkerheten till liv eller hälsa medan yttrandefrihetsutredningen anseratt möjlighet till kontroll bör finnas vid brott som innebär fara för någonsliv, hälsa eller frihet eller för omfattande förstörelse av egendom. För egen del vill jag framhålla att det grundläggandesyftet med den tilltänkta säkerhetskontrollen är att bereda skydd motvåldshandlingar i samband med domstolsförhandlingar och därigenom ocksåsäkerställa domstolsförfarandets behöriga fortgång. Detta bör komma till direktuttryck i lagtexten. Enligt min mening bör anges att risken skall gälla brottsom innebär en allvarlig fara för någons liv, hälsa eller frihet eller föromfattande förstörelse av egendom. Detta torde i sak överensstämma meddomstolsverkets förslag. Vad beträffar graden av sannolikhet för att brott avangivet slag skall komma att begås har jag med tanke på de grundlagsskyddadeintressen som berörs förståelse för synpunkten att det skall krävas mer än enokvalificerad risk för brott. Säkerhetskontroll bör komma i fråga endast närandra skyddsmöjligheter bedöms som otillräckliga. Jag vill emellertid framhållaatt de brott som avses är av allvarligt slag. Det ligger i sakens natur att detär svårt att i de speciella situationer där särskild kontroll kan övervägasavgöra hur stor risken för brott kan anses vara. Att i lagtext söka preciseragraden av sannolikhet torde i alla händelser knappast vara lämpligt. Jag anserdärför att förslag bör godtas. föreslår att säkerhetskontrollen skallomfatta alla åhörare vid domstolsförhandlingar. Om det finns särskilda skälskall domstolen få förordna att även andra som skall närvara vid förhandlingenskall underkasta sig kontroll. diskuterar frågan om inte lagenbör göra ett generellt undantag för vissa medverkande, såsom rättens ledamöter,åklagare och offentliga försvarare. Enligt verket är det emellertid svårt attprecisera den krets som skulle vara undantagen. Domstolen bör dock i beslut omsäkerhetskontroll som skall omfatta andra än åhörare regelmässigt Prop.1980/81:114 15 undanta dem som är verksamma vid förhandlingen i detallmännas tjänst samt advokater. Meningarna är delade bland remissinstanserna i frågan omvilka som skall omfattas av säkerhetskontrollen. Även om majoriteten godtardomstolsverkets förslag finns det flera remissinstanser som har invändningar.Några av de kritiska instanserna, bl.a. justitiekanslern och kammarrätten iGöteborg, anser att lagen bör utesluta rättens ledamöter och andra som itjänsten inställer sig till förhandlingen. I denna grupp anses även försvarareböra ingå. En instans, rättegångsutredningen, menar att kontrollen aldrig böromfatta andra än åhörare. Även den uppfattningen att det i det särskilda falletbör vara möjligt att göra undantag för vissa åhörare har förts fram. För egen del anser jag i likhet med och deallra flesta remissinstanserna att säkerhetskontrollen inte bara bör gällaåhörare. Uppenbarligen bör emellertid undantag göras för rättens ledamöter ochför andra som medverkar i domstolsförhandlingen som ett led i utövningen avallmän tjänst. Hit hör bl.a. tjänstemän vid domstolen, åklagare ochvaktpersonal. Ett generellt undantag bör också göras för advokater. Nästafråga är om åhörare och andra som skall närvara vid förhandlingen men som inteär generellt undantagna bör behandlas på samma sätt i kontrollhänseende.Domstolsverkets förslag innebär som nämnts att särskilda skäl skall föreliggaför att andra än åhörare skall underkastas säkerhetskontroll. För min del villjag först framhålla att ett beslut om säkerhetskontroll är avsett förundantagsfall och förutsätter alldeles speciella förhållanden. Det torde varasvårt att i dessa situationer finna omständigheter som motiverar att skillnadgörs mellan t.ex. åhörare å ena sidan och vittnen å den andra. Det finns ocksåpraktiska skäl som talar mot en sådan uppdelning. Jag anser därför att alla desom inte är generellt undantagna i princip bör behandlas lika. Det bör dockfinnas en möjlighet att göra undantag i det enskilda fallet för sådana personervilkas ställning är jämförbar med de generellt undantagnas, t.ex. en biträdandejurist på advokatbyrå som är offentlig försvarare. Problemkan uppkomma vid verkställigheten när det gäller dem som är skyldiga attinställa sig till rättegången. Även om det finns anledning att förmoda attflertalet har förståelse för kontrollåtgärderna, kan det tänkas att någon somhar kallats till förhandlingen inte är villig att låta sig kontrolleras. För ensådan situation bör en särskild regel införas som ger domstolen möjlighet tillomprövning av beslutet om säkerhetskontroll. Till denna fråga återkommer jag idet följande. I promemorian uppmärksammas den möjligheten att någon iavsikt att utöva våld oriktigt utger sig för att tillhöra den grupp som ejomfattas av kontrollen. Detta problem har föranlett en remissinstans,tvångsmedelskommittén, att för andra än åhörare föreslå en obligatoriskidentitetskontroll. Med den av mig föreslagna kretsen av personer som undantas från 1980/81:114 16 säkerhetskontroll blir problemet av mindre praktiskbetydelse. Att dessa personer vid behov avkrävs legitimation innebär inte någoninskränkning i offentlighetsprincipen. 2.5 Beslut och verkställighet föreslår att beslut om säkerhetskontrollskall fattas av domstolen efter samråd med polismyndigheten. Kontrollen skallutföras efter närmare anvisningar av sistnämnda myndighet. Förslaget att domstolen skall besluta om säkerhetskontrollhar tillstyrkts av nästan alla remissinstanser. anseremellertid att regleringen om säkerhetskontroll bör utformas som en lagabefogenhet för polismyndighet att på begäran av domstol företasäkerhetskontroll vid domstolsförhandling. Som jag har framhållit kan den nya lagstiftningenanses innebära en inskränkning i offentlighetsprincipen. Med hänsyn därtillfinner jag det naturligt att regleringen utformas så att beslutsbefogenhetentillkommer domstolen medan själva verkställigheten faller på polismyndigheten.I fråga om beslutförhet bör gälla de allmänna bestämmelserna om beslutförhetför domstolen i fråga. Praktiskt taget alla remissinstanser har godtagitförslaget att beslutet skall fattas efter samråd med polismyndigheten. Frånflera håll har föreslagits att i brottmål samråd skall ske även med åklagaren imålet. En instans föreslår även samråd med den offentliga försvararen. För vill jag framhålla att åklagaren på grund av sin befattning medförundersökningen kan antas i första hand få kännedom om eventuellasäkerhetsrisker och ha särskild möjlighet att bedöma behovet avkontrollåtgärder. Åklagaren kan f.ö. förväntas normalt vara den som tarinitiativ till sådana åtgärder. Mot denna bakgrund anser jag att samrådet närdet gäller brottmål bör omfatta även åklagaren. Samråd med offentlig försvarareeller andra medverkande torde i allmänhet inte behövas. Detta hindrar inte att domstolenvid behov kan ta upp säkerhetsfrågorna med försvarare eller ombud samt ommöjligt på förhand orienterar dessa om hur frågorna avses bli lösta. Åtminstone vid de större domstolarna där säkerhetsfrågornaaktualiseras oftare än vid de mindre är det naturligt att mera permanentaformer för samråd utvecklas mellan domstolen och polisen. På sina håll finnsredan nu en samrådsgrupp vari även åklagarmyndigheten är företrädd. Fördelarnamed en samrådsgrupp är flera, bl.a. att man kan diskutera mera långsiktigalösningar på säkerhetsproblemen och att domstolen kan få informationom eventuellt föreliggande risker i samband med en kommande förhandling. I fråga om verkställigheten påpekar attpolisen har ett självständigt ansvar för genomförandet av kontrollen. Detankommer således på polisen att avgöra hur kroppsvisitationen skall utföras ochom 1980/81:114 17 undersökning behövs av medförda föremål. Enligt verket bördock polisen när det uppstår tvekan om en viss åtgärd samråda med domstolensordförande. uppmärksammar bl.a. den situationen att en part, ettvittne eller annan som är skyldig att inställa sig till förhandlingen vägraratt underkasta sig säkerhetskontroll. Sådana fall bör enligt verket bringastill domstolens kännedom. Som jag har nämnt bör den situation somdomstolsverket beskriver bemästras genom en särskild möjlighet för domstolenatt ompröva beslutet. När någon i den nu aktuella kategorin vägrar attunderkasta sig kontroll eller att lämna ifrån sig ett farligt föremål börförhållandet anmälas till domstolen. Denna skall då pröva om anledning tillundantag finns med hänsyn bl.a. till de skäl som vederbörande anger för sinvägran, vikten av dennes medverkan i rättegången och möjligheterna tillbevakning i rättssalen. 1 andra situationer där tvekan kan råda om hurkontrollen bör utföras bör polisen kunna besluta utan att domstolen kopplas in. I fråga om verkställigheten vill jag i övrigt understrykavikten av att kontrollen genomförs på ett sådant sätt att allmänhetenstillträde till förhandlingen inte onödigtvis försvåras. Det förhållandet att beslutanderätten ligger hos domstoleninnebär inte att polisen är fri från ansvaret att uppmärksamma ochsjälvständigt bedöma uppkomna risker för allvarliga brott i samband med enrättegång. Givetvis bör polisen underrätta domstolen om planer på fritagning,sabotage eller liknande som har kommit till polisens kännedom. föreslår med hänsyn till vikten av attfrågan om säkerhetskontroll behandlas med största skyndsamhet att domstolensbeslut om säkerhetskontroll inte skall kunna överklagas. Förslaget hargodtagits av remissinstanserna. Även jag ansluter mig till förslaget. Avslutningsvis vill jag framhålla att polisen i vissa fallmåste tillgripa tvång vid genomförandet av kontrollen. Tvångsanvändningengrundas i dessa fall på 24 kap. 2 § i dess lydelse fr.o.m. den 1januari 1981 (se prop. 1979/80:122, JuU 44, rskr 391, SFS 1980:579). Detinnebär bl.a. att enbart det våld som med hänsyn till omständigheterna kananses försvarligt får användas. Jag återkommer i specialmotiveringen till desituationer där tvång kan ifrågakomma. Den nya lagstiftningen om säkerhetskontroll bör träda ikraft . I enlighet med vad jag nu har anfört har inomjustitiedepartementet upprättats förslag till 2 1980/81. 1980/81:114 18 1. lag om säkerhetskontroll vid domstolsförhandlingar, 2. lag om ändring i , 3. lag om ändring i lagen (1973:188) om arrendenämnderoch hyresnämnder, 4. lagom ändring i lagen (1976:839) om statens va-nämnd. Förslagen bör fogas till regeringsprotokollet i detta ärende som bilaga 4.1Förslaget till lag om säkerhetskontroll vid domstolsförhandlingar 1§ Säkerhetskontroll enligt denna lag får äga rum, om det till följd avsärskilda omständigheter finns risk för att det i samband med en domstolsförhandlingkan komma att förövas brott som innebär en allvarlig fara för någons liv, hälsaeller frihet eller för omfattande förstörelse av egendom. Avdenna paragraf framgår under vilka förutsättningar säkerhetskontroll får ägarum. För en sådan kontroll krävs att det med hänsyn till särskildaomständigheter föreligger en risk för att brott som utgör en allvarlig fara ivissa angivna hänseenden kan komma att förövas i samband med endomstolsförhandling. Meddomstolsförhandling avses varje sammanträde inför rätten vid vilket parter ochandra får närvara och utöva processuell verksamhet. Det saknar betydelse vilkafrågor som är föremål för rättens prövning. Säkerhetskontroll får således ägarum oavsett om förhandlingen vid t.ex. allmän domstol rör brottmål, tvistemåleller ärende. Kontroll kan alltså komma i fråga vid huvudförhandlingar,muntliga förberedelser, sammanträden för upptagande av bevis utanhuvudförhandling, häktningsförhandlingar, andra förhandlingar rörandetvångsmedel samt muntliga förhör i besvärsmål i hovrätt eller högsta domstolen.Bestämmelserna är tillämpliga även vid förhandlingar i övriga domstolar ochandra myndigheter som har ställning som dömande organ. Som har framgått i denallmänna motiveringen torde dock säkerhetskontroll endast undantagsvis bliaktuell i andra förhandlingar än brottmålsförhandlingar vid allmän domstol. Genomatt benämningen domstolsförhandling används blir lagen om säkerhetskontrolltillämplig, förutom vid de allmänna domstolarna, vid de aHmännaförvaltningsdomstolarna, dvs. regeringsrätten, kammarrätterna och länsrätterna,samt vid , bostadsdomstolen, försäkringsöverdomstolen,försäkringsrätterna, patentbesvärsrätten, arbetsdomstolen, mellankommunalaskatterätten och krigsrätt. Genom särskilda bestämmelser blir lagen dessutomtillämplig vid arrende- och hyresnämnderna samt statens va-nämnd. Debrott som kan föranleda säkerhetskontroll är sådana som kan anses innefatta enallvarlig fara för någons liv, hälsa eller frihet eller för omfattande 1980/81:114 19 förstörelse av egendom. Av denna bestämning framgår attdet i första hand är fråga om brott som finns angivna i 3, 4 och 13 kap.brottsbalken. Även andra brott kan dock böra beaktas. Vidare skall risken rörakvalificerade gärningar, såsom mord, dråp, allvarligare misshandel,människorov, olaga frihetsberövande, mordbrand, allmänfarlig ödeläggelse ochsabotage. Av 1 § följer också att en risk för att brottet främjande av flykt(17 kap. 12 § ) skall komma att begås inte i och för sig ärtillräcklig. Endast om man kan befara att våld eller hot om våld kan komma tillanvändning vid t.ex. ett fritagningsförsök, får säkerhetskontroll komma ifråga. Även om de brott som åsyftas typiskt sett har samband medförsök att frita en tilltalad eller misstänkt person kan även brott som intesyftar till fritagningsförsök aktualisera säkerhetskontroll. Det kan då rörasig om försök att stoppa rättegången eller om hämndaktioner mot en part ellerannan som medverkar i rättegången. När detgäller brott mot den personliga säkerheten är det tillräckligt att det finnsrisk för att en enda person allvarligt kan komma till skada. Hur storrisken för brott måste vara kan inte anges generellt. Med hänsyn tiHkontollåtgärdernas ingripande natur måste dock restriktivitet iakttas. Dettaföljer också av kravet att risken skall kunna relateras till särskildaomständigheter. Härmed avses att det har kommit fram uppgifter om uttaladehotelser eller om förberedande åtgärder som tyder på brottsliga avsikter. Detkan också i något fall tänkas att rättegången avser personer som tillhör en organisationsom enligt vad som är allmänt känt använder våld för att uppnå sina syften. Ibrottmål kan även den ifrågavarande gärningens art och samband med ekonomiskaintressen utgöra sådana särskilda omständigheter som motiverar ensäkerhetskontroll. Det kan också finnas kända spänningar mellan parterna. Vidbedömandet får alltid göras en avvägning mellan riskerna och de olägenheter somkontrollen kan medföra. Alla relevanta faktorer måste vägas in, således ävenarten av befarade brottsliga handlingar och möjligheten att genom bevaknings-och andra åtgärder nedbringa riskerna. Riskbedömningenbör som nämnts påverkas av vad slags brott som kan befaras. Kravet på risknivånbör sålunda minska ju allvarligare den aktuella faran kan bedömas vara. Frånhelt obetydliga risker måste dock bortses. Det är inte bara risken för att brott kan förövas i självarättssalen som kan föranleda säkerhetskontroll. Risken kan även avsevåldshandlingar och andra övergrepp i väntrum och andra utrymmen i anslutningtill rättssalen. Om en eller ett par bestämda personer kan misstänkas föratt planera en våldsaktion i samband med en domstolsförhandling, kan ingripandeibland ske med stöd av de straffprocessuella bestämmelserna i . Detta ärfallet t.ex. när vederbörande har gjort sig skyldig till olaga hot ellerstraffbar förberedelse till brott. I dessa fall behövs inte någonsäkerhetskontroll enligt 1980/81:114 20 den föreslagna lagen. Finns det inte grund för någotstraffprocessuellt ingripande, får i stället säkerhetskontroll äga rum. Typisktsett torde emellertid sådan kontroll bli aktuell i de fall då risken förvåldshandlingar inte kan hänföras till bestämda personer utan är av mera allmännatur. 2 § Beslut om säkerhetskontroll meddelas av domstolenefter samråd med polismyndigheten och, i brottmål, åklagaren. I paragrafen anges att beslut om säkerhetskontrollmeddelas av domstolen efter samråd med polismyndigheten och, i brottmål,åklagaren. Domstolens sammansättning vid beslut om säkerhetskontrollär beroende av de regler för beslutförhet som gäller för de olika domstolar somfår tillämpa bestämmelserna. Kontrollåtgärderna måste i allmänhet föregås av ennoggrann planering. Frågan torde också regelmässigt aktualiseras innan självaförhandlingen skall äga rum. Om beslutet meddelas på ett förberedande stadiumoch vid annan handläggning än förhandling, är domstolen i allmänhet beslutförmed en lagfaren ledamot. Den som har att ta ställning till frågan omsäkerhetskontroll men som inte kommer att vara ordförande vid förhandlingen börunderrätta och i erforderlig utsträckning samråda med ordföranden innan beslutmeddelas. Vad gäller hovrätt och kammarrätt torde beslutet börafattas i kollegial sammansättning. Jag anser alltså inte att, som enremissinstans föreslagit, ordföranden ensam bör ha befogenhet att fattabeslutet. Utan någon bestämmelse torde det vara klart att, omdomstolens chef inte själv skall medverka vid förhandlingen, samråd bör ske medhonom i frågor som rör säkerheten. Beslutet om säkerhetskontroll torde böra avfattasskriftligen. Kopia av beslutet eller underrättelse härom bör tillställas denpolismyndighet som har att verkställa beslutet. Givetvis bör även åklagarenunderrättas, liksom offentlig försvarare och partsombud. I vissa fall kan detfinnas anledning att informera även andra. Det kan,som tvångsmedelskommittén har påpekat, vara av värde frånanonymitetsskyddssynpunkt att åhörare på förhand känner till säkerhetskontrollen.En journalist t.ex. kan på det sättet se till att han inte medför handlingarsom avslöjar namn på meddelare. Man bör därför sträva efter att meddela etteventuellt beslut om kontroll före förhandlingen. Beslutet bör anslåspå lämpliga ställen i domstolens lokaler. Att på annat sätt offentliggörabeslutet synes inte vara nödvändigt. Domstolensbeslut skall alltid föregås av samråd med polismyndigheten. Av 39 §polisinstruktionen (1972:511) följer att avgörandet i ett ärende som avses härligger hos polischefen. Den första kontakten och det inledande samrådet bördärför i första hand äga rum med polischefen. Denne kan delegera sina uppgiftertill ett annat polisbefäl (se 52 och 53 §§ polisinstruktionen samt 2 och 10 §§förordningen (1975:986) om handläggning av vissa 1980/81:114 21 Om domstolen beslutar omsäkerhetskontroll, ankommer det på polischefen eller annat polisbefäl attbesluta om åtgärdernas närmare genomförande och att se till att polispersonalställs till förfogande. Samråd bör som huvudregel ske med polischefen i detdistrikt där förhandlingen skall äga rum. Om risken för övergrepp i samband meden viss förhandling uppmärksammas av polisen i annat distrikt än det inomvilket förhandlingen skaH hållas, måste självfallet en samverkan ske mellandistrikten.