prop · G40344 · 1980-12-31 00:00:00 — Över huvud taget kan de givnarekommendationerna ifrågasättas med hänsyn till att straffets längd självfalletej enbart är avhängig av vilken brottstyp som föreligger utan även står irelation även står i relation till gärningen i det särskilda fallet. Det börockså påpekas att i betänkandet inte diskuterats huruvida en sänkning avstraffminimum skall få påverka straffmätningen i fall där straffminimum f, n,inte kommer till användning. Skall t, ex, ett rattfylleri som renderar tvåmånaders fängelse efter den föreslagna lagändringen straffas lika eller med enoch en halv månad? Som framgår av det sagda ställer jag mig tveksam tilllämpligheten att separat avgöra frågan om sänkt straffminimum. Både från sakligoch systematisk synpunkt torde en samlad bedömning av de centrala kriminalpolitiskafrågor som anförtrotts kommittén vara att föredra. Mot detta kan måhändaanföras ekonomiska skäl för ett snabbt genomföradne av förslaget. Vad kommitténdärutinnan anför är dock enligt min mening inte övertygande. Från desynpunkter jag närmast har att företräda vill jag förorda att den föreslagnaändringen får anstå i avvaktan på överväganden i de övriga frågorna. 1980/81:44 22 Utöver det sagda vill jag framhålla att reglerna ompermission i KvaL är så allmänt hållna att det synes motiverat att, om minimistraffetsänks , regler införs som begränsar möjligheterna att bevilja densom döms till kortare fängelsestraff förmån av vistelse utom anstalt annat änom särskild anledning förekommer. Det synes vidare böra övervägas, om man inteför fängelsestraff under en månad bör högst betydligt inskränka möjligheternaatt bevilja uppskov med verkställighet. Fängelsestraffet har karaktär av samhällets ytterstareaktion på en brottslig handling. Några positiva följder för den dömde ansesnumera fängelsestraffet inte ha. Fängelsestraffet kan dock inte avvaras medhänsyn till brottsbekämpningen, samhällsskyddet och upprätthållandet av denallmänna laglydnaden. Korta fängelsestraff torde främst vara motiverade från alltnänpreventivasynpunkter. Jag tillstyrker kommitténs förslag att sänka straffiiiinimumtill framför allt med hänsyn till att förslaget ger möjlighet tillökad differentiering. Jag vill framhålla att en sänkning av straffminimum dockinte får leda till en generell sänkning av straffnivån för vissa brottstyper.De korta fängelsestraffen under en månad bör enligt min mening främst användasvid trafikbrott av olika slag. olovlig körning och rattonykterhet. Det kan ävenkomma ifråga vid rattfyllerier, där alkoholhalten år förhållandevis låg ochkörningen avsett kort sträcka under tid med låg trafikintensitet. Utrymmet fören utveckling mot kortare frihetsstraff vid brottsbalksbrott anser jag varamycket begränsat. Vid vissa fall av rymning torde dock dessa kortarefängelsestraff kunna tillämpas. Kommittén har i sitt betänkande särskilt understrukit attsänkningen av straffminimum inte får medföra ett ökat användandeav fängelsestraffet. Enligt min mening föreligger emellertid risk för att såblir fallet. Domstolarna kan få ökad benägenhet att döma till ett kortfängelsestraff i stallet för böter särskilt i fal! som gäller s, k, bötesimmuna,vilket dock måhända i viss utststräckning skulle vara motiverat. Vid val mellanskyddstillsyn och fängelsestraff kan domstolarna komma att föredra ett mycketkort fängelsestraff framför en skyddstillsyn bl, a, med hänsyn till attskyddstillsynen i förhållande till det korta fängelsestraffet framstår som enalltför ingripande påföljd. Vidare bör enligt min mening i lagen (1974:203) omkriminalvård i anstalt införas regler som begränsar möjligheterna att beviljaden sotn dömts till kortare fängelsestraff än tvä månader förmånen av vistelseutom anstalt annat än sädan permission som avses i 32 S första stycket 2 inyssnämnda lag, 1 övrigt har jag inte något att anföra i anledning avkommitténs förslag. I brottsförebyggande rådets rapport upptogs till diskussion bl. a, frågan om sänkning avallmänna straffminimum. Frågan är nu föremål för delbetänkande från fångelsestraffkonunittén.Som anförts i tidigare yttrande (RÅ ÄD 171-78) finns en anledning tillinvändning mot en sänkning av nuvarande straffminimum en månad. 1980/81:44 23 Jag kan ansluta mig till denuppfattningen. En naturlig följdförändring är motsvarande sänkning i 28 kap, 3 Sbrottsbalken, _ På de grunder som redovisats i betänkandet bör fängelsestraffom 14 respektive 21 dagarge domstolarna större möjlighet till nyansering vadgäller de korta frihetsstraffen. En sänkning skulle dessutom innebära ettnärmande till gällande regler i övriga nordiska länder. Kommittén härmed skärpa påpekat att en sänkning avstraffmiminuminte är avsedd att medföra en ökning av totala antalet frihetsstraff. Jag anseratt farhågorna på den punkten varit något överdrivna. Domstolarnas ökandeobenägenhet att välja frihetsstraff torde knappast annat än i ett fåtal marginalfallpåverkas av en sänkning av straffminimum. Jag finner faran påtagligt större föratt sänkningen inte kommer att utnyttjas som ett medel för ytterligarenyansering vad gäller korta frihetsstraff utan kommer att medföra att ett stortantal av de brott som ger en månads fängelse autotnatiskt följer straffminimumned till 14 dagars fängelse. En sådan utvecklingar ej önskvärd. Kommitténhärför att motverka detta beträffande vissa brottstyper gjort övervägandenhuruvida brottstypen är förenlig med möjligheten att utdötna kortarefängelsestraff än en månad, Konimitténs rekoniendationer i detta avseende ärenligt min mening både alltför schablonartade och för långtgående. Allt flerrattfyllerister har grava alkoholproblem mer eller mindre dokumenterade. Förmånga av dessa blir en kortare fängelsevistelse - utan tid till fysiskrehabilitering - enbart straff och inte någon hjälp att bryta det pågåendemissbruket. En hjälp man inte kan bortse från även om denna form av påföljd iprincip inte skall tillgodose eventuella vårdbehov. Denna brottstyp bör sålundainte generellt anses som typisk för tillämpning av nytt straffminimum. Alltför schablonartadhandläggning motverkar dessutom syftet med reformen, nämligen att gedomstolarna möjlighet till mer nyanserad bedömning. Kommitténs förslag till sänkt straffminimum medför ingethinder för att vid en framtida förändring av reglerna för villkorlig frigivningkomma till ett godtagbart resultat. I direktiven till utredningen har departementschefenanfört fängelsestraffefs skadliga verkinngar för individen, erkänt dessnödvändighet för den allmänna laglydnaden, men framfört uppfattningen attfängelsestraffet aldrig torde kunna ses som ett verkningsfullt medel att anpassalagöverträdaren i samhället eller ens minska risken för återfall från dennessida. Departementschefen anföra vidare att kommittén bör utgå från att en siinkningav minimitiden för fängelse skall ske samt framhållit att en sädan sänkning ejbör medföra att antalet utdömda frihetsstraff ökar. Redan - Idéer och förslaganför att det inte finns belägg för att de korta frihetsstraffen leder till nyagrupptillhörig-heter, som i sin tur skulle öka risken för återfall. Vidare har.som kommittén konstaterat, behandlingstanken starkt kritiseratsoch kommit att framtstå som allt mindre trovärdig. Grunden för önskemålet attsänka minimitiden för fängelsestraff ter sig således redan från början svag. Den ovannämnda anför att det hos domstolarnafiiuis ett ökande motstånd mot att utdöma frihetsstraff. Huruvida dennageneralisering har något stöd i verkligheten kan i detta sanunanhang ejomedelbart 1980/81:44 24 vederläggas, men i det förevarande betänkandet framläggsstatistik angående utdömda fängelsestraff 1973-1978, En ökning av antaletutdömda frihetsstraff kan konstateras. De huvudsakliga motiven för en sänkningav straffminimum synes vara dels att domstolarna i tämligen stor utsträckningutdömer nuvarande minimistraff en månad - vilket enligt kommittén skall tolkassom ett behov av en sänkning av minimistraffet - dels att man genom en sänkningskulle uppnå "annan fördelning av strafflidandet och lägre kostnader församhället". Kommitténs första slutsats ter sig diskutabel. Vad somavses med "annan fördelning av strafflidandet" utvecklas överhuvudinte. Det får förmodas att någon allmän humaniseringsidé tagit sig dettauttryck. Vad slutligen angår kostnaderna för samhället kan det i hög grad rådadelade meningar om kostnaderna för fängelsestraff i jämförelse med kostnadernaför att ha lagöverträdarna på fri fot. När det gäller de korta frihetsstraffenkan det dock säkerligen kortsiktigt och ,om man helt bortser från dekriminalpolitiska följderna te sig billigare med kortare frihetsstraff. Det korta frihetsstraffet är, som kommittén konstarerar,motiverat från allmänpreventiv synpunkt. Tvärtemot vad kommittén anför måstedessvärre fastslås att en sänkning av allmänna straffminimum med säkerhetkommer att försvaga frihetsstraffets allmänpreventiva funktioner. Den rådandeuppfattningen att frihetsstraffet utgör samhällets yttersta reaktion på brottkommer med visshet att urholkas vid en sådan sänkning. Kommitténs slutsatser ommotsatsen måste därför på det kraftigaste avvisas. kriminalpolitiskautspel med införande av slraffrihet eller begränsad straffbarhet manar inte i "håtfall till efterföljd. En "nyansering" av de kortaste frihetsstraffeni lindrande riktning synes således vara dåligt motiverad, medan starka skältalar däremot. Den enda av de av kommittén anförda brotten där ensänkning av nuvarande minimistraff kan fylla en funktion synes vara olovlig körning.Vid denna brottstyp är böter ofta en verkningslös påföljd och behov av kortarefrihetsstraff skulle här kunna fylla en funktion. En sådan möjlighet skulle medstörsta sannolikhet medföra en avsevärd ökning av antalet utdömda frihetsstraff,något som kommittén emellertid särskilt påpekar som icke önskvärt. Slutligen bör också noteras att en sänkning avstraffminimum är tänkt att förenas med "rekommendationer" om i vilkatypfall ett förkortat frihetsstraffskall tillämpas. En sådan ordning ter sigsom en icke önskvärd styrning av domstolarna i deras dömande verksamhet. Ettrekommendationssystem kunde alltför lätt bli en återkommande företeelse istrafflagstiftningen och således direkt ingripa i domstolarnas fria prövning ipåföljdsfrågan. Sammanfattningsvis måste jag konstatera att kommitténsförslag vilar på svag grund. Inget av de anförda skälen för en sänkning avstraffminimum för fängelse synes bärande. Hos allmänheten och de myndighetersom har nära kontakt med denna torde däremot en väl beprövd erfarenhet istället uppvisa starka skäl mot den föreslagna lagstiftningen. Jag får såledeskonstatera att jag inte till någon del anser mig kunna godta kommitténsförslag. I dagens brottsbekämpande verksamhet träder alltmer iförgrunden behovet från samhållets sida att kunna markera sitt avståndstagandefrån vissa brott. För att visa den allmänna laglydnadens krav kommer den 1980/81:44 25 allvarligaste påföljden i systemet i sådant fall tillanvändning, dvs, fängelse. Om fängelsepåföljdens betydelse sett från allmänlaglydnadssynpunkt kan visserligen råda delade meningar. För samhällsorgan,vilka såsom åklagarväsendet står mitt uppe i dagens brottsbekämpning, måstevarje åtgärd av beskaffenhet att kunna medföra miskning av fängelsestraffetsvärde från angivna synpunkter framstå som högst betänkliga. Enligt minmening är sådan effekt att förvänta vid ett genomförande av förslaget. Mot bakgrundenhärav och då något påtaligt behov av ändring inte påvisats kan jag under allaförhållanden inte finna skäl till att denna fråga skall brytas ut försärbehandling. Kommitténs arbete med övriga frågor om frihetsberövandepåföljder bör avvaktas. Kommittén har arbetat mot bakgrunden av direktivuttalandetatt den bör utgå från att en sänkning av minimitiden för fängelse skall ske.Vad kommittén nu föreslår ifråga om minimitid och verkställighet ger i och försig ej anledning till erinran. Av redovisningen framgår, att verkställighet på14-21 dagar är möjligt att genomföra. Erfarenheter från utlandet talar ocksåhärför. Rekommendationer av allmän art ges av kommittén förtillämpningen av fängelsestraff understigande en månad. Flera brottstyper försfram till diskussion under riktig betoning av vanskligheten i att göraifrågavarande rekommendationer. För min del har jag icke den erfarenheten atträttsvårdsorganen i rättstillämpningen funnit att det vara en brist att intekunna låta fängelsestraff understiga en månad. För särskilda fall - det mågälla de av kommittén angivna brottstyperna eller andra - uppstår icke såsällan och oftast mot bakgrunden av gärningsmannens personliga situation frågaom den allmänna laglydnadens krav ovillkorligen påkallar fängelse eller omannan påföljd kan godtas. Ingenting tyder på att avsaknaden av ett annat minimistraffför fängelse för dessa och andra situationer innefattat problem irättstillämpningen. Har med andra ord allmän laglydnad ansetts kräva fängelse,har betänkligheter mot en månads frihetsberövande, såvitt jag kan överblicka,icke funnits. Jag finner det knappast framkomligt med rekommendationer byggdapå brottstyper. Det torde i förekommande fall bli fråga om situationer av "påföljdsnedsättning"av i huvudsak sådan på den tilltalades person byggda omständigheter vilka nuupptas i 33 kap. 4 § , självfallet ställda i relation tillgärningens art. Förslaget att nuvarande straffminimum - 1 månad - förfrihetsstraff skall sänkas , bör inte genomföras. Fängelsestraffetskall vid en jämförelse med övriga påföljder klart framstå som det mestingripande straffet. Risk finns att denna skillnad till stor del går förloradom förslaget genomförs. Bara möjligheten av att ett fängelsestraff kan kommaatt te sig mer gynnsamt än ett högt bötesstraff bör enligt min mening vara skälnog att avstå från någon ändring av nuvarande förhållanden. Enda skälet för ettbegagnande av de korta frihetsstraffen torde vara den allmänpreventiva verkanpåföljden anses ha. Accepterar man att denna verkan föreligger och att detutgör tillräckligt motiv för användning av frihetsstraff får man ocksåacceptera att påföljden innebär ett lidande i olika avseenden för den dömde. Omdetta försvinner torde även grunden för brukandet försvinna. Enligt min meningkan ej heller fängelsestraffets eventuella skadeverkningar för den dömde varaett tillräckliat motiv för en sänknine av minimitiden, då dessa 1980/81:44 26 knappast reduceras i någon väsentlig mån av 14 dagarsmindre frihetsberövande. Detta argument talar för en höjning avstraffminimum parat med ett mindre användande av fängelsestraffet. Om förslaget genomförs föreligger avsevärd risk attdomstolarna snabbt anpassar sig och genomgående sänker strafftiderna, - Rentpraktiskt måste det uppstå svårigheter för kriminalvården med in- ochutryckandet vid alltför korta straff. Kommittén har framlagt sitt förslag utan att ta ställning tillfrågan i stort vilken målsättningen med frihetsstraff bör vara. Detta synes migvtterligt tveksamt som metod. Några bärande motiv för att nedsätta fängelseminimum till14 dagar har heller icke framförts. Om man vill motverka skadeverkningarna av ettfängelsestraff synes dessa kunna motverkas genom utvidgade möjligheter tillpermissioner och villkorlig frigivning även vid de korta fängelsestraffen. Någon oenighet synes icke råda om att fängelsestraffetsällan har någon positiv verkan på den dömde. Däremot kan jag icke dela uppfattningenatt de fall som normalt av allmänpreventiva skäl döms till någon månads fängelse,genom verkställigheten löper några risker för fortsatt brottslighet med hänsyntill det klientel han eller hon kommer i kontakt med under verkställigheten. En allmän trend hos domstolarna föreligger.att imöjligaste mån undvika fängelsepåföljd och framför allt då med hänsyn tagentill risken av skadeverkningar. Dessa måste ju antagas bli mindre ju kortaretid verkställigheten pågår vilket med nödvändighet måste innebära att med ett sänktminimum för fängelse skäl kan föreligga att oftare tillgripa ett fängelsestraffän eljest och då av allmänpreventiva skäl. Genom att sänka minimum bryts ocksånuvarande relation mellan de kännbara bötesstraffen och fängelse. I valetmellan ett kännbart bötesstraff om 100 dagsböter och fängelse väljs oftaden förstnämnda påföljden framför fängelse exeinpelvis vid olovlig körning. En annan verkan av ett sänkt minimum för fängelse måstemed nödvändigheten bliva en minskad tillämpning av 20 kapitlet 7 S 1 stycket 2punkten . Döms någon lill fängelse och ny brottslighetuppdagas blir det i ett betydligt mindre antal fall som det kan sägas att detär uppenbart att det nya brottet i jämförelse med det andra brottet är medhänsyn till påföljden utan nämnvärd betvdelse. Ärenden där åtan nu kanunderlåtas, kommer om ändringen genomförs att i stället åtalas. Kostnadenhärför bör avdragas från de vinster komniittén antager. Vad som gör mig mer tveksam till förslaget, är detförhållandet, att kommittén övervägt någon form av rekommendationer oin vidvilka tvpfall minimistraffet bör tillämpas i praktiken. Någon annan grund för sådana än att man från kommitténbedömer att risk finns för en icke önskvärd tillämpning av straffminimumföreligger icke. Den typ av allmänna rekommendationer, som kommittén görsig till tolk för, är domstolarna obundna av. Kommittén synes närmast anse att minimistraffet 14 dagarsfängelse borde vara möjligt tillämpa vid olovlig körning, olovlig vistelse och rvnining. Vid olovlig körning förekommer i de allra flesta fall enavvägning mellan 1980/81:44 27 att döma till ett mycket högt bötesstraff eller fängelseen månad. Valet utfaller oftast så, att fängelse tillgrips först när brottethar en sådan omfattning, att endast fängelse är tiinkbart. Om det nya förslagettill utlänningslag antas, finns anledning anta att olovlig vistelse, som i deflesta fall avser nordbor, kommer att försvinna. Beträffanderymningsbrotten förekommer redan nu en mycket nyanserad bedömning, så ävenbeträffande rattfylleribrotten, där även en i sig hög promillehalt. omkörningen avser kort och ofarlig sträcka, bedöms mildare och föranlederbötesstraff. Redan det förhållandet att man anser fog föreligga förrekommendationer talar mot ett genomförande av förslaget, I ett avseende synes mig emellertid förslaget vara välgrundat, och det är som kombination till skyddstillsyn. Nuvarande stadgande i 28 kapitlet 3 S har ersatt dettidigare stadgandet varigenom med dom på skyddstillsyn kundeförordnas om viss behandling i anstalt. En påföljd som i huvudsak skulle avseunga lagöverträdare och ge utrymme för att avbryta en pågående brottslig verksainhetoch åstadkomma en intensiv kurativ verksainhet, som därigenom allmänpreventionentillgodosågs. Ursprungstankarna bakom det angivna lagrummet är alltjämt aktuellaoch kan även tillgodoses genom ett kortare frihetsberövande än nu gällande. anför är det av vikt att fängelsestraffetbehåller sin särställning som samhiillets yttersta reaktion på brott. Om denminsta tiden sätts för lågt föreligger enligt hovrättens uppfattning risk föratt denna särställning försvagas. Det kan inte uteslutas att ett högrebötesstraff kan komma att framstå som en mera ingripande påföljd, I betänkandet redovisas på flera ställen farhågor för atten sänkning av minimistraffet skulle kunna leda till en ickeönskvärd ökning av antalet fängelsestraff. Redan nu torde domstolarna tvekainför att utdöma ett kort frihetsstraff, när - såsom inte sällan är fallet - enlängre tid förlutit mellan brottet och domen. Troligen skulle man i motsvarandesituation ställa sig än mer tvekande inför att utdöma ett 14-dagarsstraff, Detär angeläget att avtjänandet av ett så kort fängelsestraff sker i nära anslutningtill brottet och domen. Det kan ifrågasättas om inte ett bötesstraff utgör enlämpligare reaktion om inte ett bötesstraff utgör en lämpligare reaktion på debrott, vars straffvärde inte är högre än 14 dagars fängelse. Vissa adminslrativaproblem synes också tala mot ett så kort frihetsstraff. Kommittén tar bl, a,upp klädfrågan. Att t, ex, tillåta civila kläder förringar enligt hovrättensmening ytterligare effekten med straffet. Det är viktigt att skapa allvar kringdetta. Hovrätten anser således att den närmare utformningen avkorttidsstraffets verkställighet bör klarläggas innan slutlig ställning tas tillden föreslagna reformen. Avsiktenmed förslaget är inte att antalet frihetsstraff skall öka. En risk föreliggeremellertid för att korttidsstraff i större utsträckning än nu kan komma att ådömaspå individualpreventiva grunder. Som en åtgärd att förhindra att antaletfrihetsstraff ökar anför kommittén att statsmakterna bör dels uttala attreformens innebörd inte är att antalet fängelsestraff skall öka dels närmareange vilka brott straffiiiinimum bör komma i fråga. Hovrätten .vill ifrågasättaom inte en lämpligare väg vore att sänka straffminimum för de 1980/81:44 28 brott där detta bedöms som önskvärt. Stadgandet i 26 kap,1 S 1 st, 2 p, skulle därvid kunna utformas så att det gäller subsidiärttill det enskilda straffbudet. Utredningsuppdraget omfattar, förutom vad som ryms inomdet förevarande delbetänkandet, en allmän översyn av straffskalorna ochreglerna om villkorlig frigivning. Det vore nog av värde att frågan om ensänkning av minimistraffet bedömdes i anslutning till de resultat kommitténkommer fram till i utredningsuppdragets övriga delar, bl, a, vid behandlingenav frågan om villkorlig frigivning. Hovrätten delar kommitténs intresse av att få till stånden nordisk enhetlighet på området. Utvecklingen i de nordiska grannländernasynes dock oviss. Mot bakgrunden av det anförda anser hovrätten det tveksamtom en sänkning av straffminimum bör genomföras, Åskilligt talarför att frågan inte bryts loss från utredningsuppdraget i övrigt, I den kriminalpolitiska debatten har kritikriktats mot tanken att fängelsestraff skall utgöra någon form av behandling i resociali-serandesyfte. Det torde väl också numera vara en allmänt utbredd uppfattning att -såsom i utredningsdirektiven sägs - fängelsestraff inte är ägnat att medförapositiva effekter för den intagne utan tvärtom ofta har direktaskadeverkningar. Icke desto mindre kan strafformen inte undvaras som kriminalpolitisktinstrument. När i direktiven sägs, att en sänkning av minimitiden för fängelseskall ske, ovisst vilken, förenas detta med påpekandet att en sådan sänkning intefår medföra att antalet utdömda frihetsstraff ökar. Det är mot denna bakgrundsom den ifrågasatta lagändringen skall bedömas. Tingsrätterna är de dömande organ som först kommer ikontakt med lagöverträdare. Större delen av tingsrätternas avgöranden blirbestående, oftast av den enkla anledningen att de inte överklagas. Kanske ärdet förmätet att påstå, att tingsrätterna har den bästa kontakten med tilltalademen rättegången i underrätt ter sig dock för de flesta som mera vardagsnära änöverrättsprocessen. Därtill kommer det inflytande som nämndemän har itingsrätterna. Många "vardagsmål" - det är i huvudsak sådana som nuär i fråga - blir allsidigt belysta vid överläggningarna i tingsrätterna. Dagligendiskuteras lämplig påföljd för t, ex, upprepad misshandel av inte alltförallvarlig art, upprepad skadegörelse, upprepade snatterier, lindriga former avhot och våld mot tjänstemän osv. Merendels har dessa brott begåtts underspritpåverkan. Det är knappast någon hemlighet att under dessa diskussionerfrån nämndens sida framförs önskemål om starkare samhällsreaktion än denyrkesdomaren i efterföljd av vedertagen praxis anser sig kunna rekommendera.Dessa erfarenheter från tingsrättsarbetet bör i ärlighetens namn framföras närdet gäller att ta ställning till ett lagförslag vars förutsättning är attantalet utdömda frihetsstraff inte skall få öka. En sänkning av straffminimumskulle minska klyftan mellan påföljderna böter och fängelse. Det förefaller dåvara oundvikligt att en hel del brott som föranleder höga böter - oftautan utsikt att någonsin bli betalda - i fortsättningen kommer att bestraffasmed en kort tids fängelse.