prop · G40376 · 1980-12-31 00:00:00 — Eftersom övergångsbestämmelserna till lagen om ändring i BrB innebär attde internerade vid denna tids utgång skall överföras till vård ulom anstalt börlämpligen i överensstämmelse med promemorieförslaget en möjlighet öppnas attbevilja frigivningspermission redan före minsta tidens ulgång för altövergången till frivård skall kunna förberedas. I enlighet härmed föreskrivs ipunkl 2 att den som undergår internering i anstalt ulan hinder av 33 § andrastycket får beviljas frigivningspermission före den dag då hanskall föras över till vård utom anstalt. Vidare föreskrivs att sådanfrigivningspermission får beviljas före ikraftträdandet, dock tidigast medverkan fr.o.m. , dvs. lagen träder i kraft. Ipunkl 3 föreskrivs att fråga som enligt äldre bestämmelser skulle ha 1980/81:76 69 behandlatsav interneringsnämnden t.ex. fråga om frigivningspermission - efterikraftträdandet skall handläggas av kriminalvårdsnämnden. Jaghemställer att lagrådets yttrande inhämtas över förslag till 1. lag om ändring i , 2. lag om ändring i lagen(1974:202) om beräkning av strafftid, 3. lag om ändring i lagen(1974:203) om kriminalvård i anstalt. 1980/81:76 71 1980/81:76 72 2 Äldre bestämmelser ominternering ...................... 3 Gällande bestämmelser ominternering ................ 4 Utländsk lagstiftning ...,.................................... 5 Statistiska uppgifter.................................. .... 6 Närmare om de interneradesbrottslighet, hälsotiUstånd och sociala förhållanden samt behandlingen av dem.................................................................... 6.2 Hälsotillstånd och socialaförhåUanden .......... 6.3 Anstaltsplacering, behandlingoch frigivning....... 7 GäUande bestämmelser omviUkorlig frigivning av fängelsedömda, m.m 8 Internering jämfört medfängelse ...................... 8.1 Fömtiättningama för interneringresp. 8.2 De faktiska anstaltstidema .................... 8.4 Återfall i brott ............................................ 9 Interneringjämfört med sluten psykiatrisk vård .... 10 Allmänt om nuvarandeförhåUanden ................... 11 Krifiken mot tidsobestämdapåföljder ................. 11.1......................................................... Strafferettslig utilregnelighet og strafferettslige saerreak- sjoner (NOU 1974:17) ............................... 11.2.............................................................. INyttstraffsystem (1977:7) 11.3.............................................................. Omkriminalpolitikken (St meld nr 104, 1977-78) 12.1 Psykiskt störda lagöverträdare(SOU 1977:23) 12.2 Nytt straffsystem (Brå-rapport1977:7)........... 12.3 TiUsynsdom (SOU 1977:83) ....................... 12.4 ViUkorlig frigivning (A 1978:6)....................... 13.1.............................................................. Börintemeringspåiföljden avskaffas? 13.2.............................................................. Straffmätnings-och frigivningsbestämmelser 13.2.3 Villkorlig frigivning .............................. 13.2.4 En aUmänstraffskärpningsregel ........... 13.2.4.2 Regelns utformning ................. 14 Upprättade lagförslag ...................................... 15 Specialmotivering'............................................. 'Avsnittet har uteslufits här. Prop.1980/81:76 73 15.2 Lagen om kriminalvård ianstalt ................... Bilaga1:1 Personer beträffande vUka intemeringsnämnden fiU-styrkt interneringoch som därefter dömts tiU sådan påföljd Härhar endast förslaget till ändring i upptagits. 1980/81:76 74 Undersenare år har en aUt starkare kritik vuxit fram mot bmket av lidsobeslämdafrihetsberövande påföljder för brott. Kritiken har främst gällt ungdomsfängelseoch internering, men invändningar har även riktats mot den jämförelsevis kortamen tidsobstämda anstaltsbehandling som kan ingå i skyddstiUsyn. Bakom krifikenligger en alltmer utbredd uppfattning att de tidsobestämda påföljderna ärförenade med allvarliga olägenheter som är ägnade att snarare försvåra änfrämja de kriminalpolitiska målsättningarna. Under intrycket av kritiken harkriminalvårdsmyndighetema i praktiken minskat det fidsobestämda momentet ipåföljderna ungdomsfängelse och internering och därmed i viss mån suddat utgränsema meUan dessa påföljder ocb fängelsepåföljden. 1973 årskriminalvårdsreform har ytterligare suddat ut de nyssnämnda gränsema.Ungdomsfångelseelever och internerade avtjänar fr. o. m. sinastraff på kriminalvårdens anstalter tiUsammans med fängelsedömda och personersom ådömts skyddstiUsyn med anstaltsbehandling. Men närmandet fillfängelsepåföljden har inte undanröjt den krifik som riktats motungdomsfängelse och internering från principieUa utgångspunkter. Tidsobestämdapåföljder utgör menar man ett hot mot den dömdes rättssäkerhet. harde ökade likheterna med fängelse väckt frågan om det från behandlingssynpunkteller av andra skäl är motiverat med så många olika frihetsberövandekriminalvårdspåföljder. Dendebatt som sålunda förekommit beträffande de tidsobestämda kri-minalvårdspåföljdemahar mänga likheter med den diskussion som förts om fåföljdema i 31 kap.brottsbalken (BrB) om överlämnande till särskild vård och speciellt dåöverlämnande till sluten psykiatrisk vård. 1971års utredning om behandling av psykiskt avvikande framlade ettbetänkande (SOU 1977:23) Psykiskt störda lagöverträdare. I betänkandetföreslås att användningen av påföljden sluten psykiatrisk vård begränsas.Ärendet bereds nu inom . Ungdomsfångelseutredningenföreslår i ett avlämnat betänkande (SOU 1977:83) Tillsynsdomalt påföljden ungdomsfängelse avskaffas. I stället föreslås ett differentieratpåföljdssystém av i första hand icke frihetsberövande åtgärder för de ungalagöverträdarna. En proposition i ämnet har i dagama avlämnats till . kriminalpolitiska arbetsgmpp förordar i en rapport (1977:7) Nyttstraffsystem, som utkom , att interneringspåföljden heltavskaffas. I1978 års budgetproposition (prop. 1977/78:100 bil 5 s. 6) uttalas att tiden nuär mogen att ta upp inlerneringspåföljden till granskning. Riksdagenhar med anledning av uppgifter från altfrågan om avskaffande av intemeringspåföljden är under 1980/81:76 75 övervägandehemställt om förslag till i ämnet (JuU1978/79:9, rskr 1978/79:53). 2 Äldre bestämmelser om internering Detär framför allt två mofiv som brukcU" anföras till förmån för interneringoch tidsobestämda påföljder över huvud taget. Det ena bygger påbehandlingstanken. Genom vård och behandling skall lagöverträdaren påverkasfiU ett laglydigt liv och behandlingen bör pågå tiUs detta syfte har uppnåtts.Det andra motivet utgår från samhällets behov av skydd mot farliga personer.Lagöverträdaren skall genom inspämiing förhindras att begå brott så länge hankan anses farlig för allmänheten. Han skall med andra ord oskadliggöras(inkapaciteras). I argumenteringen för påföljder av detta slag har betoningenav den ena eller andra aspekten växlat från fid tiU annan. Deförsta bestämmelserna i vårt land om tidsobestämda påföljder för vuxnalagöverträdare lillkom genom lagen om förvaring av förminskatlillräkneliga förbrytare och lagen om internering av återfallsförbrytare. Tillgrund för lagstiftningen låg ett betänkande om internering av farligaåterfallsförbrytare (1923:36). I sin kritik av de tidigare bestämmelsernaanförde de sakkunniga bl. a. att fängelsestraffet beträffande kroniska förbrytareknappast hade fyllt någon annan funktion än den allmänpreventiva. Detoskadliggörande av brottslingen som borde ingå som dt viktigt moment ifrihetsstraffet var otillräckligt, när del inte var fråga om livstidsstraffeller eljest utpräglat långvariga straff. Att tillgripa dessa sankfioner ivarje fall då fara för fortsall brotlslighel förelåg stötte emellertid enligtde sakkunniga på betänkligheter, med hänsyn till att intresset av ordningensupprätthällande stod mot individernas personliga intressen. Reaktionen motindividen måste stå i en viss proportion till den grad av farlighet som denneådagalagt. Samhällel var därvid emellertid inle hänvisat till alt beakta baraden farlighet han ådagalagt genom det aktuella brottet. Desakkunniga skilde mellan "normala" kroniska brottslingar och"halvabnorma" sådana. Enligt den dåvarande bestämmelsen i 5 kap. 6 §strafflagen (SL) kunde den som visserligen inte var strafflös jämlikt 5 kap 5 §SL, dvs. "avvita" eller berövad "förståndets bruk", erhållastrafflindring. Så skedde också i praxis. Särskilt från psykiaterhållframträdde emellertid en reaktion mol denna praxis. Man pekade därvidpå del olämpliga i att personer, vilkas psykiska defekter ur samhällsskyddetssynpunkl påkallade en längre frihdsförlust, fick kortare straffan tillräkneligaförbrytare. Vidare framhölls alt dessa personer var bådeslraffoemottagliga och strafrmtoleranta. I förarbetena till lagaranförde departementschefen att behovet av särskilda internerings- 1980/81:76 76 beslämmelservar mesl tvingande i fråga om de förminskat tillräkneliga, men alt dd bland dekroniska förbrytarna fanns även sådana, vilkas tillräknelighet inte var nedsatti SL;s mening. För all ett allsidigt skydd mol den kroniska brottslighetenskulle kunna vinnas, borde därför särskilda skyddsåtgärder anordnas även försådana återfallsbroltslingar. Såvälförvarings- som interneringspåföljden skulle enligt lagar efterförordnande av domstol träda i stället för ett av domstolen utdömt tidsbestämtstraff. Såsom allmän fömtsättning för förvaring föreskrevs att lagöverträdarenskulle vid brottets begående och fortfarande vid domen vara av sädansinnesbeskaffenhet som sades i 5 kap. 6 § SL. Som ytterligre förutsättningarför ådömande av förvaring första gången angavs alt den tiUtalade dels skullevara på gmnd av sin sinnesbeskaffenhet endast i ringa mån straffmottaglig, delsmed hänsyn till brottets beskaffenhet och sin vandel och sinnesbeskaffenhetvara att anse som vådlig för annans säkerhet till person eller egendom ochdels fäll en dom lill frihetsstraff eller till nyttfrihetsstraff, om han tidigare avtjänat sådant. För internering fordradesatt lagöverträdaren gjort sig skyldig till återfall i brott. Internering förstagången fick ådömas om han dömts till straffarbete fyra gånger, eller undergåttstraffarbete i sammanlagt , och han medan han undergåttstraffarbete, eller från del han senast var intagen påstraffanstalt på nytt begått brott för vUket han dömts tiU straffarbete . Som ytterligare förutsättning för internering föreskrevs attgärningsmannen på grund av sin sinnesbeskaffenhet och övriga i målet upplystaförhåUanden måste antagas inte låta sig rätta genom straff och vara att ansesom vådlig för annans säkerhet till person eller egendom. Interneringslagenfick inte tiUämpas på den som enligt 5 kap. 6 § SL var förminskat tUIräknelig. Förvaringverkställdes i vårdanstalt och internering i interneringsanstalt. Förordnandeom anstaltsintagning måste tillstyrkas av en särskild nämnd. Denna skulle ävenbesluta om utskrivning, såväl slufiig som provutskrivning, dvs. Utskrivning från vårdanstalt fick inle ske så länge vederbörandepå gmnd av sin sinnesbeskaffenhet ansågs vara vådlig för annans säkerhet tillperson eller egendom. Utskrivning fick inte heller ske förrän verkställighetenpågått , eller, om den utmätta strafftiden var längre, förrändenna gått till ända. Tillsynstiden skulle uppgå lill minst tre år.Provutskrivning av internerad fick ske efter första domen fill interneringsedan interneringen pågått i minsl eller, om särskilda skäl förelåg,, dock inte i något fall tidigare än utöver den ådömdastrafffiden. Om den internerade inte fortfarande var uppenbart vådlig, skullehan friges senast . Tillsynstiden uppgick till minst lio år. Såvälvid förvaring som internering skedde i regel återintagning vid nya brott.Återintagning kunde också ske vid underlåtenhet att följa givna föreskriftereller om vederbörande ansågs vådlig för annans säkerhet till person elleregendom. Prop.1980/81:76 77 Lagarnaom förvaring och internering reviderades och sammanfördes till lagen omförvaring och intemering i säkerhetsanstalt, vilken trädde 1946.Samtidigt ändrades lillräknelighetsbestämmelserna i 5 kap. 5 och 6 §§ SL.Enligt 5 kap. 5 § SL i dess nya lydelse skulle som straffrihetsgrund kunnaåberopas sinnessjukdom, sinnesslöhd och annan psykisk abnormitet av sådjupgående nalur att den kunde anses jämställd med sinnessjukdom. 6 § SL kunde straffet nedsättas, om den brottsUga gärningen begåtts underinflytande av annan själslig abnormitet än som angavs i 5 kap. 5 § SL. Genomen ny paragraf, 5 kap. 6 a § SL, infördes en bestämmelse om att förvaring isäkerhdsanstall i vissa fall kunde användas i stället för straff, om den sombegått brott fill sin sinnesbeskaffenhet avvek från det normala. Enligt den nya lagen utmättesalltså inga straff vid förordnande om en internering eller förvaring, utanpåföljden ådömdes direki i stäUel för straff. Som en förutsättning för ådömandeav förvaring föreskrevs att den dömde vid brottet och alltjämt skulle vara avsinnesbeskaffenhet som avvek från det normala, ehuru han inte var slrafflösenligt 5 kap. 5 § SL. Vidare skulle på brottet kunna följa straffarbete eller,i fråga om sedlighetsbrott, straffarbete eller fängelse. Kriteriema omstraffoemollaglighd och vådlighet bibehölls i stort sett oförändrade.Internering kunde ådömas under fömtsättning att den brottslige tidigare dömtstill straffarbete eller förvaring minst två gånger eller om han undergåttstraffarbete eller förvaring . Ytterligare fömtsättes attgärningsmannen därefter, medan han undergått straffarbete eller inom fem årfrån frigivandel från sådant straff eller från utskrivning frånintemering eller förvaring begått brott på vilket kunde följa straffarbete.Dessutom krävdes att den brottslige måste antagas inte komma att låta sig rättagenom straff samt att han var vådlig för annans säkerhet till person elleregendom. Till internering fick inte dömas den som kunde dömas till förvaringoch inte heller den som förskyllde livstids straffarbete. Såsomen nyhet i lagen infördes bestämmelser om minsta fid. Sålunda skulle domstoleni dom till förvaring eller internering bestämma en minsta fid före vars utgångden dömde inte fick utskrivas från anstalten. Minsta tiden angavs i lagen skolabestämmas till vid förvaring lägst ett och högst samt vid intemeringlägst fem och högst . Någon längsta tid fanns inte föreskriven, utomför dd fall alt förvaring ådömts med en minsta fid av . Utskrivningskulle då i regel ske . Utskrivningen var antingen slufiig ellervillkorlig och fick i regel inte ske så länge den intagne kunde anses vådligför annans säkerhet till person eller egenom. TiUsynen över den som varprovutskriven skulle fortgå . Återintagning kunde ske under sammaförutsättningar som enligt tidigare lagar. Liksomtidigare måste förordnande om förvaring eller intemering ha fillstyrkts av ensärskild nämnd, intemeringsnämnden, som också hade att Prop.1980/81:76 78 besluta om utskrivning och återintagning. Vidåterintagning på grund av ny brotlslighel skulle ny minsla lid besiämmas. År1947 ändrades beslämmdsen om interneringsnämndens funktion så alt domstoleninte längre var bunden av interneringsnämndens yttrande. En annan nyhet i lagen var en bestämmelse - den s. k. LexNordlund, uppkallad efler en person som efler frigivning från strafftämligen omgående gjort sig skyldig lill massmord - av innebörd alt personersom undergick frihetsstraff skulle kunna ställas inför domstol före frigivandetoch därvid dömas till förvaring. En förutsättning för della var att vederbörandessinnesbeskaffenhet avvek från det normala och att det på grund därav och medhänsyn till omständigheterna i övrigt måste antagas att han efter frigivningenskulle bli vådlig för annans person eller egendom. kom aldrig altlillämpas. Av förarbetena till lagsliflning framgår att manövervägt all sammanföra förvaring och internering lill en påföljd. Det ansågsdock att det fanns behov av ett samhällsskydd som var än mera effektivt änförvaring mot de grövsta och farligaste brottslingarna, varvid man syftade på"yrkesförbrytare och s.k. gangsters, vilka i vissa länder blivit ganskatalrika och som vid oroliga förhållanden kunde befaras vinna fotfäste även iSverige". De båda olika påföljderna verkställdes emellertid fr.o.m. år1940 i samma anstalter, kallade säkerhdsanslalter. De nuvarande bestämmelserna om intemering tillkom isamband med BrB. Till grund för bestämmelsema låg dels ett betänkande (SOU1953; 32) av säkerhetsanstaltsutredningen med förslag till vårdorganisation förförvarade och internerade, till vilken fogats en promemoria avstrafflagbered-ningen om internering, och dels strafflagberedningensslutbetänkande (SOU 1956: 55) med förslag till skyddslag. 1 BrBslogs påföljderna internering och förvaring ihop till ett institut,internering. Sammanslagningen motiverades huvudsakligen med all det, med denutformning rekvisiten hade, var svårt att påvisa någon klar skillnad mellan deklientelgrupper för vilka de dittills skilda reaktionsformerna var avsedda.Vidare hade intemeringspåföljden i realiteten inte tillämpats . Denuvarande interneringsbestämmelsema motsvarar närmast de tidigareförvaringsbestämmdserna. I systematiskt hänseende är det emellertid en klarskillnad så till vida alt de nya bestämmelserna tagits in i BrB och attintemering uttryckligen betecknas som en brottspåföljd bland andra. Genom BrB;sinförande skedde också den förändringen alt möjligheterna att meddela slraffriförklaringavskaffades och ersattes med regler om påföljder för psykiskt avvikande, blanddem över-, lämnande till sluten psykiatrisk vård. Denna påföljd kan ådömas densom begått brott under inflytande av sinnessjukdom, sinnesslöhd eller medsinnessjukdom jämställd psykisk abnormitet. Någon skillnad i förhållande tilltidigare praxis vid gränsdragningen mellan omhändertagande inom denpsykiatriska vården och intemering (förvaring) var emellertid knappast avsedd. Prop.1980/81:76 79 Tillämpningenav de angivna beslämmelserna har växlat . Den ursprungligainlerneringspåföljden fick aldrig någon större användning. Endast i några fåfall dömdes första gången lill denna påföjd och antalet nyintagna underåren 1928-1947 uppgick till sammanlagl 74. Efter är 1947 tillämpades intelängre internering, utom för brottslingar som tidigare dömls till sådanpåföljd. Den genomsnittliga anstaltsbeläggningen av internerade uppgick undermillen av till omkring 40, lill 30 och hade årl952 sjunkitfill 4. Även förvaringspåföljdenanvändes i början med viss försiktighet. Under 1930-talel dömdes tillförvaring första gången i omkring 20-30 fall . Under 1940-lalel ökadeemellertid antalet förvaringsdomar kraftigt. uppgick delill 30-50 och ökade efter ikraftträdandetår av lagytterligare till omkring 100 . nyintogs 131 förvaringsdömda.Ökningen sammanhängde bl.a. med tillämpningen av de nyalillräkndighetsbeslämmelsema, som medförde all många s. k. psykopater, somtidigre straffriförklarats, i stället dömdes lill förvaring. Antaletålerintagna för förvaring på grund av dom uppgick till omkring ell I O-tal ibörjan av 1940-talel, men ökade kraftigt lill omkring 100 åriigen i början av1950-talet, och 200 under början av 1960-talel. Återintagning på grund av annanmisskötsamhet än nya brott förekom omkring i knappt dl 10-talfall, omkring i ell 30-tal fall och i 100-150fall. Genomsnitlsbeläggningen pä anstalterna var 1940, 1960 och 1964. första år var utskrivningspraxis mycket restriktiv. 1 deflesta fall överskreds den tvååriga minimitiden med . Eftersom redantvåårsliden översteg det utmätta straffet, kom förvaringstidenofta alt bli anmärkningsvärt lång i förhållande till det eller de brott somföranlett förvaringsdomen. Efler ikraftträdandet av lag utveckladespraxis så att utskrivning på prov i regel skedde vid utgången av minsla tiden.Genom sänkningen av minimitiden lill kom förvaringstiderna i sin helhelall i genomsnitt kraftigt minska. uppgick minsta tiden föromkring hälften av de till förvaring dömda lill . hademinimitider som översteg . 3 Gällande bestämmelser om internering Degrundläggande bestämmelsema om internering återfinns i 30 kap. BrB. Interneringfår ådömas under fömtsättning dels alt på brottet eller någol av flera begångnabrott kan följa fängelse eller mera, dels all ett långvarigttidsobestämt frihetsberövande finnes påkaUat för att förebygga fortsattallvarlig brottslighet med hänsyn till gärningsmannens brottslighet,sinnesbeskaffenhet, vandel och levnadsomständigheter i övrigt. Före dom tillintemering skall rätten enligt 38 kap. 7 § BrB inhämta 1980/81:76 80 yttrandefrån intemeringsnämnden, om det inte av särskild anledning finnes obehövligt.Intemeringsnämnden består av en domare, eller f.d. domare, som ordförande enpsykiater och ytterligare tre personer, vilka samtliga utses av regeringen.Vidare krävs för dom till intemering att den misstänkte undergåttläkamndersökning enligt 7 § lagen (1964:542) om personundersökning i brottmål,s. "liten sinnesundersökning". Behandlingen av interneradskall äga mm i och utom anstalt, med början i anstah. Vid ådömande avintemering skall rätten med hänsynstagande till brottets beskaffenhet ochomständigheterna i övrigt betämma en minsta tid för omhändertagande i anstalt,lägst ett och högst . Efter utgången av minsta tiden skaU behandlingenfortsätta utom anstalt så snart vård i anstalt inte längre finnes påkallad föratt avhålla den dömde från fortsatt brottslighet. Beslut om övergång till vårdutom anstalt meddelas av interneringsnämnden, men aktualiseras först hos denövervakningsnämnd till vars verksamhetsområde den aktueUa anstalten hör.Övervakningsnämnden skall före utgången av minsta tiden och därefter minst varsjätte månad pröva frågan om övergång till vård utom anstalt samt, om manfinner att den dömde bör överföras till sådan vård, med eget yttrande hänskjutafrågan till inlerneringsnämndens prövning. Någon absolut maximitidför anstaltsvården finns inte stadgad. En viss restriktivitet har emellertideftersträvats genom en bestämmelse som anger att vård i anstalt inte får pågåunder än utöver minsta tiden eller, om minsta tiden är tre åreller mer, sammanlagt utan medgivande av domstol. Sådant medgivande skalllämnas, om det finnes påkallat för att förebygga fortsall allvarligbrottslighet och skall avse förlängning med . Anslallsliden kan genomnytt domstolsbeslut förlängas ytterligare med i taget. Talan omförlängning skall föras av riksåklagaren efter framställning avinterneringsnämnden. De angivna tiderna avser sammanlagda anstallsvistdsen.Perioder då den dömde vårdats utom anstalt inräknas således inte. Under vården utom anstaltskall den dömde stå under övervakning och är beträffande sin livsföringunderkastad samma regler som gäller för den som är villkoriigt frigiven frånfängelsestraff. Han skall sålunda iaktta skötsamhel i olika hänseenden och kanges särskilda föreskrifter om bostad, arbete, vård etc. Återintagning ianstalt kan ifrågakomma - förutom på grund av ny brottslighet - om den dömde av"tredska" underlåfit att iaktta vad som åligger honom eller om det pågrund av hans uppförande eller eljest finnes påkallat för att förebygga nybrottslighet (30 kap. 12 § första stycket BrB). Beslut om återintagning isådant fall fattas av intemeringsnämnden. Så snart anstaltsvård ärerforderlig skall den återinlagne på nytt överföras till vård utom anstalt (30kap. 12 § andra stycket BrB). Om den dömde begår nytt brott, kan domstolen medstöd av bestämmelsema i 34 kap. BrB förordna att den tidigare ådömdainterneringen skall avse även det nya brottet och, om han vårdas utom anstalt,besluta 1980/81:76 81 Rätten skall då, om ej särskilda skältalar emot det, bestämma ny minsta fid för anstaltsvården, lägst 6 månader. Detsagda gäller i tillämpliga delar även när nytt brott begåtts av den som vårdasi anstalt. Om rätten förordnar om återintagning utan att bestämma ny minsta tidbeslutar intemeringsnämnden hur länge vården i anstalt skall pågå. I vissafall då den som undergår inlerneringspåföljd i eller utom anstalt begår nyltbrott ges ålalsunderlålelse.