mot · G40259 · 1980-01-01 00:00:00 — av m. fl. med anledning av proposition 1980/81:17 med förslag till lag mot skatteflykt, m. m. Flera undanhålls från beskattning. Detta sker genom olika former av skatteflykt och skattefusk. Åtgärder för att komma till rätta med denna form av skatteundandragande har länge stått under debatt. Behovet av effektiva åtgärder ter sig alltmer angeläget. Stigande kommunalskatter och indirekta skatter har ökat bördorna för stora grupper inkomsttagare som skattesmitningen tilltagit. Med all rätt finner de stora grupperna av inkomsttagare det orimligt att miljardbelopp kan undandras beskattning genom skatteflykt och skattefusk. Härigenom undergrävs även de stora, icke skatteflyktande gruppernas skattemoral. De åtgärder som vidtagits har varit av den natur att de ej angripit de stora skatteundandragandena. Skatteflykt innebär att utnyttja de luckor och flyktmöjligheter som finns i den gällande skattelagstiftningen. De som har råd att betala för expertis har också stora möjligheter till skatteflykt. Det finns t. o. m. de som har till yrke - och tydligen tjänar bra på det - att hjälpa andra att på olika sätt smita runt skattelagstiftningen och därigenom undgå beskattning. Sådan verksamhet har fått det förskönande namnet skatteplanering. kommunisterna har under en rad av år rest kraven om en generalklausul mot skatteflykt. Utformningen av en sådan klausul skall givetvis tjäna syftet att täppa till alla kända och ännu okända vägar till skatteflykt. Men det är detta som framför allt borgarregeringarna inte har velat medverka till, allt i namn av att rättssäkerheten inte får äventyras. Den enda rättssäkerhet som äventyras genom en generalklausul är skattesmitarnas säkerhet att undgå skatt, och detta anser kommunisterna måste vara det bärande argumentet för införandet av en generalklausul. Hela skattesystemets uppbyggnad gynnar höginkomsttagarna genom avdragssystemet, den låga beskattningen vid reavinster m. m. Ett rättvisare skattesystem måste införas, och i detta ingår en generalklausul mot skatteflykt. Det bidde en tumme. . Så kan regeringens förslag till generalklausul i skatterätten beskrivas. Sedan betänkandet Allmän skatteflyktsklausul (SOU 1975:77) avgavs har de olika borgerliga regeringarna på alla upptänkliga sätt sökt förhala en angelägen lagstiftning på området. Det är ingen hemlighet att förslaget aktivt motarbetats av . Detta har skett trots att så gott som samtliga remissinstanser uttalar sig positivt till lagstiftningen. Sedan förslaget först stympats av budgetdepartementet genom promemorian Ds B 1978:6, har regeringen nu lagt en proposition som innebär ytterligare skärpningar i förutsättningarna för att tillämpa klausulen. Man frågar sig om det över huvud taget kommer att finnas något tillämpningsområde för klausulen! Propositionen utmärks av att den på ett ytterst knapphändigt och luddigt sätt behandlar lagstiftningens tillämpningsområde och dithörande problem. Däremot behandlas ingående de begränsningar man anser skall gälla i dess tillämplighet. För skattskyldiga som söker kryphål i lagstiftningen är propositionen en ren lärobok. Det ursprungliga förslaget och dess tillämpningsområde har beskurits och försetts med så många inskränkningar att klausulens praktiska betydelse torde komma att bli ytterst liten. Vi vill här citera vad anför i sitt remissyttrande: Genom att begränsa tillämpningen av klausulen till de egentliga kringgåendefallen har emellertid bestämmelsen till sitt innehåll blivit så urvattnad, att den med hänsyn till utformningen i övrigt torde komma att tillämpas endast undantagsvis. Från effektivitetssynpunkt är fördelarna med en på detta sätt utformad klausul så obetydliga att de ej uppväger nackdelarna. Begränsningen torde ej heller innebära att förutsebarheten blir så mycket större, eftersom det i praktiken torde bli svårt att avgöra om en transaktion är att hänföra till de egentliga kringgåendefallen. Hovrätten avstyrker därför den i promemorian föreslagna utformningen av generalklausulen och ansluter sig till expertgruppens ställningstagande att skatteflyktsklausulen bör göras tillämplig även på andra former av skatteflykt än de egentliga kringgåendefallen. - Det kan tilläggas att två andra remissinstanser med rättstillämpande uppgifter, kammarrätterna i och , anser att den föreslagna lagstiftningen starkt begränsar klausulens räckvidd. - Vpk får därför på i det följande angivna skäl avstyrka lagstiftning enligt propositionen och i stället förorda att arbetsgruppens förslag (SOU 1975:77) till lagstiftning genomförs med vissa ändringar. Tillgänglig statistik och beräkningar visar att undandragande av skatt är en företeelse som fått allt större betydelse ur såväl statsfinansiell som fördelningspolitisk synvinkel. I sin enklaste form sker det genom direkt skattefusk. I sin elegantaste form sker det med hjälp av ekonomisk och juridisk expertis och med begagnande av formellt korrekta avtal och rättshandlingar vilkas enda syfte är att bereda skatteförmåner som aldrig avsetts. Hittillsvarande lagstiftning har varit ineffektiv och har inte förmått att förutse utvecklingen. Inte heller har skattedomstolarna i många fall ansett sig kunna angripa problemet. Härigenom undandras stora belopp statskassan, som stora obeskattade förmögenheter byggs upp. De som får betala är de vanliga skattebetalarna, lönarbetarna som inte har motsvarande möjligheter. I ett system som är ett såll när det gäller höginkomsttagare, har lönarbetare kommit att utgöra ryggraden i fråga om inbetalning av skatt till statskassan. För vanliga människor ter det sig alltmer meningslöst att upprätthålla sin egen skattemoral, när de ser hur kapitalägargrupper och höginkomsttagare så gott som helt kan undgå beskattning. Det tål att erinra om att de problem som berörs av den nu aktuella lagstiftningen avser höginkomsttagargruppers bristande solidaritet mot samhället. Vi vill här påpeka att vpk lagt åtskilliga förslag syftande till ändring i de materiella skattereglerna. Dessa ändringar skulle leda till ett minskat utrymme för här behandlade transaktioner. Arbetsgruppen lade ett förslag som syftade till att ta ett samlat grepp på problemet. En sådan lagstiftning har emellertid inte den borgerliga regeringen velat få till stånd. Man avvisar en del områden utan att ange något förslag på alternativa lösningar för undandragandeproblem på dessa områden. I propositionen sägs att helt vanliga och normala transaktioner inte skall beröras av klausulen, utan tillämpningen begränsas till fall då mer eller mindre invecklade transaktioner har företagits. Mer konkret än så blir man sedan inte. Det måste vara en grundläggande brist att en lagstiftning - där rättssäkerheten framhålls och otid - bygger på så luddiga och innehållslösa uttalanden. Ett ställningstagande till de exempel som lämnats under utredningen hade varit på sin plats. Det finns anledning att misstänka att man inte ansett det vara mödan värt att närmare gå in på de skilda sammanhang där klausulen behövs, eftersom avsikten inte är att lagen skall tillämpas. Regeringens förslag till avgränsning till vad man kallar egentlig skatteflykt är inte acceptabelt. Verkningarna av det skatteundandragande som förekommer är så pass allvarliga att det inte kan anföras bärande skäl för en sådan avgränsning. Tvärtom behövs en samlad lagstiftning som inbegriper de områden som tidigare omfattats av speciallagstiftning och stadgad rättspraxis. Härigenom undviker man gränsdragningsproblem vid rättstillämpningen samtidigt som området blir överskådligare. Risken för luckor i lagstiftningen minskar härigenom. Förslaget i propositionen kan knappast heller anses skapa någon klarare grund för tillämpningen än det ursprungliga förslaget. Över huvud taget tycks det som om behovet av rättssäkerhet på flera ställen i propositionen används enbart för att skyla över regeringens bristande vilja att lagstifta på området. Inte heller anförs några vägande skäl för förslaget att begränsa tillämpningsområdet till inkomst- och förmögenhetsbeskattningen. Med hänsyn till vikten av att få en generellt tillämplig lagstiftning till stånd bör begränsningen Man måste undvika att hamna i den situationen att ett förfarande inte godtas vid den direkta beskattningen, men godkänns vid den indirekta. Utrymme bör tvärtom skapas att ta hänsyn till den ändrade taxeringen vid bestämmande av egenavgifter m. fl. Vid bedömningen av frågan om skatteförmånens storlek har detta betydelse. Inte heller kan den kritik som riktas i propositionen anses vara så bärkraftig att den motiverar den rigorösa utformning tillämpningen på olika förfaranden fått. I stora delar är farhågorna överdrivna och saknar grund. De tyder mer på ett allmänt ointresse för lagstiftningen. Den begränsning som nämns beträffande fall där den skattskyldige kan påvisa något annat än skattemässiga skäl för sitt agerande är alltför långtgående och kommer att medföra en stor ojämnhet i tillämpningen av klausulen på likartade förfaranden. Det är inte befogat att ta denna stora hänsyn till motiven till handlandet. Konstruktionen av kravet på att den skattskyldige skall ha företagit en annan rättshandling än den närmast till hands liggande leder enligt vår mening alltför långt. Redan här öppnar sig fältet för ett otal invändningar. Bevisbördan för den fiskala sidan blir alltför tung. Tillämpningen av rekvisitet måste bli mycket svår att utföra. Inte heller är det tillfredsställande att klausulen inte skall tillämpas i de fall där möjlighet till jämförelse saknas. Detta kan skapa en stor lucka i lagen. Kravet på att handlandet skall stå i strid mot grunderna för tillämpliga skattebestämmelser är svårhanterligt. Hela tanken bygger på att klausulen inte skall tillämpas, utan att lagstiftningen skall ändras i dessa fall. Detta är att rycka undan större delen av klausulens berättigande. Det ligger tvärtom i sakens natur att lagstiftningens mening inte alltid kan fastställas på det kategoriska sätt som anges i propositionen. I dessa fall måste en helhetsbedömning vara tillåten. Oklarheten står ju att finna i de tillkrånglade transaktioner som de skattskyldiga vidtagit. Som påpekar torde det vara svårt att ange när en skatteförmån står i direkt strid med lagstiftningens grunder. Denna begränsning i räckvidden kan inte accepteras. Klausulens tillämpning bör kunna grundas på enklare faktiska förhållanden. Hänsynstagandet till den skattskyldiges avsikter är oförsvarligt stort. Här erkänns öppet att man skärpt de objektiva rekvisiten för att tillämpa klausulen, varefter man ytterligare skärper förutsättningarna för klausulens tillämplighet genom att öppna möjligheten för de skattskyldiga att med hänsyn till de subjektiva grunderna för handlandet undgå klausulens tillämplighet. Kammarrätten i anför i detta sammanhang: ett konstaterande av rekvisitets förhandenvaro blir förenat med svårigheter som utrymme för skatteklausulens tillämplighet reduceras mer än som synes sakligt motiverat. Det subjektiva rekvisitet bör utformas i enlighet med arbetsgruppens förslag i denna del. Genomgången i propositionen av de skäl den skattskyldige kan anföra är exemplifierande och inte uttömmande. sagt varje skäl tycks kunna accepteras. Kanske rent av det känslomässiga skälet att man inte tycker om att betala skatt kan duga ? - Det är med förvåning man läser: Sorn har framhållits i promemorian är det inte lämpligt att försöka styra utvecklingen genom att ge detaljerade anvisningar om klausulens tillämplighet i olika fall (s. 31). utfärdas det i propositionen minst sagt detaljerade anvisningar om hur klausulen inte skall tillämpas! Det bör under alla förhållanden framhållas att taxering efter skälig grund inte kan komma i fråga p. g. a. förhållandena på den skattskyldiges sida. Skälig grund bör tillämpas endast om beskattning inte kan ske efter den aktuella bestämmelsen (jämför arbetsgruppens förslag). Med hänsyn till rätten att begära förhandsbesked minskar även behovet av denna grund. Klausulen bör tillämpas i första instans. Nödvändiga personalresurser och övriga förstärkningar i anledning härav torde till stor del betala sig själva. om skattetillägg inte kan tillämpas, bör en högre avgiftsprocent införas för mer uppenbara fall av skatteflykt eller då omständigheterna i övrigt är allvarliga. Det motivuttalande som görs på s. 37 beträffande rättshandlingar som ligger tillbaka i tiden är mycket olämpligt, och risk finns att det uppfattas som vägledande. Det bör av utskottsbehandlingen framgå att tidsgränsen tillbaka i tiden inte går vid , utan att man i stället bör uttala sig för en helhetsbedömning av sådana situationer. Några särskilda grunder för anstånd bör inte anses föreligga enbart p. g. a. att klausulen kan komma att tillämpas. Dessutom finns det inga skäl att tidsbegränsa lagstiftningen såsom regeringen föreslår. Däremot bör en uppföljning av lagen företas av justitiekanslern. Härvid bör tonvikten ligga på frågan om lagens effektivitet samt frågan om införande av mer ingripande påföljd än restavgift enligt vad ovan anförts. Med hänsyn till att den nu sittande regeringen, liksom tidigare borgerliga regeringar, fördröjt behandlingen av lagförslaget är det angeläget att lagstiftningsarbetet inte ytterligare fördröjs. Därför bör arbetsgruppens förslag (SOU 1975:77) genomföras med de ändringar som föranleds av vad som anförs i motionen. Med hänvisning till vad som anförts hemställs 1. att avslår regeringens proposition 1980/81:17, 2. att antar följande Förslag till Lag om skatteflykt Härigenom föreskrives följande. 1 § Med skatt avses i denna lag skatt eller avgift som angives i 1 § skattebrottslagen (1971:69) och med skattskyldig den som har att erlägga sådan skatt eller avgift. 2 § Vid bestämmande av skatt eller taxering till skatt skall avtal eller annan rättshandling bedömas efter sin verkliga innebörd och sina ekonomiska verkningar. 3 8 Ingår skattskyldig avtal eller företager han annan rättshandling som, ensam eller tillsammans med annan rättshandling i vilken han direkt eller indirekt medverkar, bereder honom skatteförmån i strid med lagstiftningens anda och mening, och är det på grund av omständigheterna sannolikt att förmånen utgör hans huvudsakliga fördel av rättshandlingen, skall skatt eller taxering till skatt bestämmas utan avseende på denna eller, om sådan grund inte kan tillämpas eller skulle leda till oskäligt resultat, till skäligt belopp. 4 8 Bestämmelserna i 3 8 gäller inte, om den skattskyldige visar att rättshandlingen tillkommit och fått sitt innehåll huvudsakligen av organisatoriska eller marknadstekniska skäl eller eljest i annat ekonomiskt syfte än att erhålla förmån vid beskattningen. Denna lag träder i kraft men äger ej tillämpning på rättshandling som företagits före ikraftträdandet. 3. att antar följande Lag om ändring i förordningen (1951:442) om förhandsbesked i taxeringsfrågor Härigenom föreskrivs i fråga om förordningen (1951:442) om förhandsbesked i taxeringsfrågor dels att i 11 och 12 §§ ordet "förordning" skall bytas ut mot "lag". dels att i 12 § orden "Kungl. Maj:t" skall bytas ut mot "regeringen". dels att rubriken till förordningen samt 1 § skall ha nedan angivna lydelse. Lag om förhandsbesked i taxeringsfrågor må, därest sådant för någon finnes vara av synnerlig vikt, efter ansökan lämna besked på förhand (förhandsbesked) angående viss fråga, som avser sökandens taxering till inkomstskatt, statlig inkomstskatt, statlig förmögenhetsskatt, utskiftningsskatt eller ersättningsskatt, ävensom viss fråga rörande tillämpningen av lagen om beräkning av statlig inkomstskatt för ackumulerad inkomst eller förordningen om uppskov i vissa fall med beskattning av realisationsvinst. Förhandsbesked må ock meddelas i frågor som nämnts, därest detta finnes vara av vikt för enhetlig lagtolkning eller rättstillämpning. Vad ovan sagts skall äga motsvarande tillämpning, när ägare till fastighet eller den, för vilken ehuru han icke är ägare garantibelopp för fas får, om det finnes vara av synnerlig vikt för någon, efter ansökan lämna besked på förhand (förhandsbesked) angående viss fråga, som avser sökandens taxering till inkomstskatt, statlig inkomstskatt, statlig förmögenhetsskatt, utskiftningsskatt eller ersättningsskatt, ävensom viss fråga rörande tillämpningen av lagen (1951:763) om beräkning av statlig inkomstskatt för ackumulerad inkomst eller i lag givna bestämmelser om uppskov med beskattning av realisationsvinst. Gäller ansökningen fråga om tillämpning av lagen (1980:000) mot skatteflykt får förhandsbesked meddelas, om det är av vikt för sökanden. I frågor som avses i första stycket får förhandsbesked också meddelas, om det finnes vara av vikt för enhetlig lagtolkning eller rättstillämpning. Vad som har sagts i första stycket första meningen och andra stycket skall också tillämpas, när ägare till fastighet önskar på förhand erhålla tighet likväl skall upptagas såsom skattepliktig inkomst i enlighet med vad därom stadgas i 47 § kommunalskattelagen, önskar på förhand erhålla besked angående viss fråga, som avser taxering av fastigheten. Om rätt att av erhålla förhandsbesked i fråga rörande mervärdeskatt föreskrives i lagen om mervärdeskatt. besked angående viss fråga, som avser taxering av fastigheten. Detsamma gäller den för vilken garantibelopp för fastighet skall tas upp som skattepliktig inkomst enligt bestämmelserna i 47 § kommunalskattelagen (1928:370), trots att han inte är ägare. Om rätt att av erhålla förhandsbesked i fråga rörande mervärdeskatt föreskrivs i lagen (1968:430) om mervärdeskatt. Denna lag träder i kraft efter den dag, då lagen enligt uppgift på den har utkommit från trycket i . 4. att antar följande Lag om ändring i taxeringslagen (1956:623) Härigenom föreskrivs i fråga om taxeringslagen (1956:623) att i lagen skall införas en ny paragraf, 114 a §, av nedan angivna lydelse. Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse Utöver vad som följer av 114 § skall eftertaxering ske, när rättelse påkallas av att lagen (1980:000) mot skatteflykt är tillämplig. Denna lag träder i kraft . (vpk) C.-H. (vpk) (vpk) (vpk) (vpk)