mot · G3021590 · 1980-01-25 00:00:00 — Inom ramen för den skyldighet att förebringa sannolikhetsbevisning som åvilar partema får man sålunda i dessa fall enligt arbetsgruppens mening kräva förhållandevis mindre av det allmännas representant och mer av den skattskyldige. Vi kan ansluta oss till denna uppfattning. Även med denna tolkning av skatteflyktsklausulen har det allmänna ofta otillräckliga möjligheter att komma till rätta med internationell skatteflykt. I det praktiska taxeringsarbetet föreligger särskilda problem i de inte ovanliga fall då det i ett lågskatteland har etablerats ett företag som har till uppgift att förvalta patent eller andra immateriella rättigheter, ombesörja lån o. d. eller tillhandahålla konsulttjänster av olika slag, t. ex. råd angående marknadsföring. Det möter betydande svårigheter att bedöma om de royalties, licensavgifter, räntor, serviceavgifter m. m. som ett svenskt företag i dessa fall betalar till det utländska företaget verkligen utgör avdragsgill omkostnad i det svenska företagets rörelse. Med tanke på de speciella förhållanden som ofta råder vid betalning till lågskatteländer vill vi föreslå att det införs en särskild bestämmelse som är direkt inriktad på denna typ av betalningar till utlandet. Det kan nämnas att liknande regler införts i och . Meningen är inte att lägga onödiga hinder i vägen för seriösa utbetalningar till utlandet. Reglerna bör därför inte ges formen av avdragsförbud. Lämpligare är att utforma dem som en bevisregel som skärper 1979/80: 1590 kravet på utredning från den skattskyldiges sida i fråga om vissa utlandsbetalningar. Risken för obehöriga utbetalningar är störst när belopp går till s. k. lågskatteländer. Bevisregeln bör därför åtminstone till en början begränsas till sådana fall. Ett lågskatteland kan definieras som ett land där de mottagna beloppen inte alls beskattas eller beskattas väsentligt lägre än i . I allmänhet är det då fråga om länder med typiskt sett obetydligt skatteuttag. Det kan också tänkas fall där beskattningen i mottagarlandet visserligen inte generellt sett är väsentligt lägre än hos oss men där mottagaren likväl åtnjuter avsevärda skatteprivilegier. Likaså kan det tänkas att de mottagna beloppen som sådana åtnjuter särskilda skattefavörer i mottagarlandet. Alla dessa fall bör omfattas av de nya reglerna. De utbetalningar som bör omfattas är främst sådana löpande betalningar som inte direkt motsvaras av påtagliga materiella motprestationer. I sådana fall är det ofta särskilt lätt att konstruera avtalsförhållanden i skatteflyktssyfte. I enlighet härmed bör bevisregeln omfatta ränta på lån, royalty och annan ersättning för patent och liknande immateriella rättigheter samt ersättning för konsulttjänster, marknadsföring, forskning o. d. Likvid som avser inköp av varor eller inventarier samt sedvanliga löne- och pensionsutbetalningar bör tills vidare lämnas utanför. Vidare bör den nya regeln ta sikte endast på sådana betalningar som av utgivaren hänförs till omkostnad i förvärvskälla. Härigenom utesluts bl. a. de periodiska understöden. Det missbruk som bevisregeln avser att förhindra torde främst förekomma i de fall då det utbetalande företaget leds av en eller ett fåtal personer. Bevisregeln bör därför i första hand begränsas till de fall då utbetalning sker från fysisk person eller från fåmansföretag i den mening som avses i 35 § 1 a morn. Regeringen har för lagrådets yttrande överlämnat ett förslag till en särskild lag mot kringgående av skattelag. I jämförelse med förslagen i denna motion har regeringsförslaget givits ett alltför begränsat tillämpningsområde. Vi vidhåller vår uppfattning att en generalklausul mot skatteflykt bör ges den utformning som vi i princip angivit för att den skall få sin avsedda verkan. Med hänvisning till vad som ovan anförts hemställs att hos regeringen begär att förslag till lag mot skatteflykt skyndsamt framläggs i huvudsaklig överensstämmelse med de i motionen angivna principerna. () () HANS () () () () () () () i () () () () () ()