mot · G302149 · 1980-01-10 00:00:00 — Motion 1979/80:149 om inrättande av en fond för utgivningen av musik Och , den allra , kommer något av det mest gripande i musiken. Ljuset öppnar sig, ett himlaljus, rent och bländande, i dur, i milda klara klanger som är som en sommaräng eller som en havsstrand i livets morgon. - vad gör vi för honom? Någonstans uppe på i sitter en man och skriver symfonier. Hans ensamhet har blivit en legend Han är unik i vår musikkultur. Men tar vi vara på honom som vi Så skrev musikkritiker, , . Frågan om vad vi gör för har och många med honom upprepat år . I en biografi, författad av , beskrivs som Medmänniska, mystiker, solitär. föddes i , , som fjärde barn till smeden och hans hustru, sömmerskan . Redan året därpå flyttade familjen till den ofta omtalade 1-rumslägenheten på , dåvarande arbetarslum. Här skulle den blivande tonsättaren bo hela sin barndom och största delen av sin ungdom. Den fuktiga lägenheten låg under gatunivå och hade galler för fönstren. Fängelsesymboler återkommer i liv och hans tillvaro och verk skulle komma att gestalta sig som en serie utbrytningsförsök. Redan den första fiolen - som den 10-årige finansierade med julkortsförsäljning - var en självständighetsförklaring i denna miljö av kulturellt och materiellt armod, där mor frälsningssånger var hemmets musik. När sedan unge och efter avslutad elementär skolgång ägnade sig åt att öva fiol på heltid i stället för att hjälpa till med försörjningen, gjorde omgivningen smärtsamt effektivt klart för honom att han kunde betrakta sig som utstött ur den fasta proletära klassgemenskapen. På Musikkonservatoriet - nuvarande i - skulle komma att studera (, viola, kammarmusik, orkesterspel, harmonilära, kontrapunkt). Här fick han erfara att de sociala förtecknen nu var omvända samt att sociala rötter som en gång klippts av inte gärna växer ut i annan riktning. Musikkonservatoriet var ännu en och överklassens musikbegåvningar. Bara i sin egen värld hörde hemma. Sin utanförkänsla skulle han aldrig bli kvitt. Men lojaliteten med barndomens arbetarklass och den lilla människan skulle han ändå aldrig överge. Utomordentligt framgångsrika violastudier och avancerade kammarmusikengagemang - som vid det första svenska framförandet av '1937 - renderade honom det förnämliga . Härmed möjliggjordes altfiolstudier på högsta nivå hos i 1939-40. Han hade då redan anställts i (Stockholmsfilharmonikernas) altfiolstämma efter provspelning för orkesterns dåvarande chefdirigent men beviljades tjänstledighet och tillträdde först efter hemkomsten från . Instrumentalisten var en utpräglad individualist med markant solisttalang. Som orkestermusiker hade han en arbetsmoral som inte kände innebörden av orden 'kompromiss och 'lagom'. Hans nyförvärvade självkänsla var förvisso motiverad men dessvärre också bräcklig. Att skaffa sig hård hud tar tid för den som arbetat sig upp ur djupaste sociala underläge. Friktioner i vardagens arbetsrelationer blev oundvikliga. De resulterade i en djup depression som emellertid hade det goda med sig att den väckte tonsättaren till nytt liv. En blygsam 30-talsproduktion hade han redan bakom sig. De 24 Barfotasångerna till kompositörens egna texter såg dagens ljus 1943-45. Studier i kontrapunkt och fuga följde hos och en mer allmän orientering hos . Fuga för träblåsare komponerades 1948. Konsert för och stråkkvartett 1949 och Konsert nr 1 för stråkorkester 1949-50. De egentliga kompositionsstudierna förläde till (Honegger, Leibowitz) under några tjänstledighetsår omkring 1950. lämnade han definitivt sin orkestertjänst för ett liv som fri kompositör. 1952 uruppför under nr 1 för stråkorkester. Det mogna, innehållsladdade och avancerade tonspråket i detta tekniskt komplicerade verk - skrivet före de egentliga kompositionsstudierna - får Radions musikchef att lägga ut beställning på ett nytt större Resultatet blir (nr 1 har tonsättaren föredragit att behålla för sig själv). Kompositionsarbetet engagerar så hårt att han trots generös inbjudan inte ger sig tid att resa till internationella festspel i , där hans Stråkkonsert utgör programmets enda skandinaviska inslag och dirigeras av ingen mindre än . De stora symfoniernas alltjämt fortgående epok har inletts. Redan under Parisåren hade ett olyckligt arv från barndomens sanitärt eländiga boendemiljö gjort sig märkbart och manifesterar sig nu allt oftare. plågas av ledvärk. Men först kan hans läkare meddela definitiv diagnos: Han lider av en svår form av kronisk ledgångsreumatism. Sjukdomen har gått in i ett elakartat skede och fördröjer fullbordandet av den påbörjade sjätte symfonin ända till 1966. uruppför Stockholmsfilharmonikerna under Antal Doråti och inträffar tonsättarens stora publika genombrott. Verket spelas in på skiva, pressas i upplagor som ingen tidigare svensk symfoni och når bl. a. också och . En kris i sjukdomsförloppet åtföljs av livshotande njurskador. Den inträffar 1970 när just avslutat sin ensatsiga, långa nionde symfoni. Först efter nio månaders sjukhusvistelse kan han återvända hem. Karakteristiskt nog har han med sig de fullständiga konceptionerna till tionde och elfte symfonierna. De är nedtecknade på mödosamt linjerade ark av vanligt skrivpapper som tonsättaren förvarat i en klädkartong under sjukhussängen. Först har intresset för musik ökat i , men många menar att gensvaret utomlands har väckt större uppmärksamhet. skrev i följande: Han framstår snart över hela världen som jämte , och största, mest angelägna symfoniker. Detta år recenserades nämligen sjunde symfoni i . I den äldsta amerikanska skivtidskriften redovisade Levering Bronston följande intryck av denna symfoni: Passager av extremt dramatiskt tryck följs av passager med fattig, bitter dysterhet, vilken ömsom bereder väg till några av de mest lyriska, längtansfulla moment jag kan påminna mig ha hört i någon musik från . Rörande nästan till tårar är de sista ögonblicken - en obeskrivligt bitter coda som fortsätter att ljuda i ens öron länge efter det musiken har tonat bort. , skrev , en av främsta musikkritiker, i : Jag utropar till en av vår tids finaste symfoniker. Han är en man med djup och allvar. Att beskriva hans musikaliska språk är svårt, eftersom det är alltigenom originellt. Men man får expressionism i tankarna. Den här symfonin har visserligen inslag av tragik, men inte desto mindre är den starkt lyrisk och verkningsfull i varje ton. Allt eftersom verk har nått ut till andra länder finner vi att detta gensvar växer i styrka. 1978 skriver den välkända tyska musiktidskriften följande: Den svenska kompositören (1911) sjätte symfoni har inspelats med stort musikaliskt engagemang av under ledning av den unge, finske dirigenten . Symfonin slösar med överdådiga uttrycksmöjligheter framförda av den stora, i senromantisk stil sammansatta orkestern. , utbildad i hos Leibowitz och Honegger, framtonar som en av de mest självständiga och särpräglade personligheterna inom den traditionella, svenska musikproduktionen. Han är svår att placera. Han är ingen senromantiker, ingen impressionist, ingen representant för tolvtonsmusiken eller någon expressionist, men har ändå fått med något från alla dessa stilarter i sin musik. symfoni (1966) pendlar mellan rörande enkelhet, man kan nästan tala om en sorts naivitet i anda, och våldsamt dramatiska symfoniska utbrott i likhet med sin landsman . Det pauslösa verket löper i en sats, som splittras i enstaka episoder. Symfonin avslöjar kompositörens väg från svår sjukdom till ny livsvilja. Alltså från mörker till ljus. Symfonins upptakt är långsamt avvaktande. Den utvecklar sedan ur ett kärnmotiv häftiga kontraster, målande associationer till ett absurt tonlandskap. Den är instrumenterad på bästa . Mässingsintrumentens hotande rop, omfattande intervallsprång och kromatiska figurer jämte de larmande attackerna från slaginstrumenten låter ibland ana en katastrof för stråkinstrumenten. Den enormt dramatiska tillspetsningen utmynnar ingalunda i panik. Sammanbrottets dissonans uteblir. Slutet är lugt som en trösterik slutstrof efter en strapatsartad orkestral högspänning. är ett slags modern inom den svenska musiken och förtjänar att bli känd långt utöver sitt hemlands gränser. Något senare publiceras återigen en recension2 i New i raden av många: Någonstans på , arbetarklass distrikt, finns ett enkelt hem med en säng. I den sängen bor (eller skall vi säga existerar) en knotig 68-årig gammal man som utan tvekan är den störste nu levande symfonikompositören. Han heter , ett namn som är helt okänt utanför hans hemland . 1 Melos/NZ 1978 nr 6. 2Petterssons lidande av . Många musikkritiker anser att konsten att skriva i symfonisk form är död, eller åtminstone helt omodern. När allt kommer omkring, sade inte , och slutligen det sista i ämnet, och kamouflerade inte slutligen sång, cyklar och tonala poem under namnet 'symfoni i alla fall? Symfoni som form - varmed menas presentation av iögonfallande musikaliska idéer, den metodiska utvecklingen och slutliga lösningen av dem - är avgjort levande i denne svenske kompositör, som ofta har sagts: 'Jag är en ropande röst, en ropandes röst som hotar att dränkas i tidsbullret. föddes i en stor, fattig familj - hans första minne är en enrums slumbostad vars enda fönster var gallerförsett. Han har velat fly alltsedan dess. köpte han sig en billig fiol med pengar han förtjänat på att sälja julkort, men senare gav han upp instrumentet efter ett bråk med en dirigent och började att ägna sitt liv åt att komponera. utfattig lyckades han vinna ett och for till för att studera under . Hans begåvning utvecklades långsamt, men och , med sin förrädiskt lyriska 'Barfotasånger, sina ångestladdade violinsonater och grovt tillyxade första fyra symfonier, visade han för de få som ville lyssna att här fanns en arg ung man med värdefulla saker att säga. Hans verk kallades för proletära, men han föraktade adjektivet, eftersom han först och främst var en oberoende person som hängivet ägnade sig åt den ensamma mänskliga själens kamp mot den kollektiva opinionen. 'Mitt engagemang i mitt arbete är inte politiskt, insisterade han. 'Mänsklighetens hela historia handlar om människans grymhet mot människan - som det var i begynnelsen: en individ ställdes mot en annan, och den svagare slogs ner. slogs ner själv. 1963 diagnostiserades hans bensjukdom till hopplös kronisk ledgångsreumatism. Han har tillbringat de flesta av sina vakna och sovande timmar i säng, och väntat på nästa piller som kunde lätta hans obeskrivliga plågor. Ändå, långt från att förstöra kreativa gnista, tycktes hans sjukdom stimulera den. En tetralogi av symfonier-nummer sex fram till nio, var och en besläktade i form och innehåll - följde, den ena mer kraftfull och känslomässigt mer uttömmande än dess föregångare. Att säga att dessa symfonier påminner om med en skandinavisk accent är träffande, men denna accent tillför den Mahlerska-wienska paranoian en känsla av otrolig, obestämdbar rymd och möjlig stillhet som säkerligen härrör sig från den eviga sjukdomen. En engelsk kritiker kallade en gång för 'hedjlös självömkan. En mer aktad New York-kritiker talade om på samma sätt en gång, men är det inte möjligt att vissa människor blandar ihop självmedlidande med medlidande med andra? Hur som helst, denna tetralogi är en ständigt växande och allomfattande serie av magnifikt organiserade symfoniska bilder som, exemplifierad av den nära långa nionde symfonin, blir ett nästan outhärdligt men ändå hjärtskärande sant musikaliskt klargörande av de tider vi lever i. De i bosatta och (som tillbringat med att arbeta i ) är, underligt nog, de enda dirigenterna av verklig klass som har framfört musik offentligt eller på skiva. Tack vare dem kan vi få tag i (åtminstone i vissa New York-affärer) Symfonierna 2, 6,7, 8, 9,10 och 12 på sådana bolag som , , CBS och . skrev den svenske skribenten en artikel om . Mot slutet av artikeln ställde han en fråga som många ställde sig då: Kan någon fortsätta att skriva symfonier när avant-garden har gjort det symfoniska idealet omöjligt? lämnar inget svar, eftersom han inte svarar på frågan på vanligt sätt. Förvånande, men korrekt, antyder han att har något gemensamt med Cage och andra avant-gardekompositörer som har gjort flertalet lyssnares roll outförbar, för vilka musik är en sorts slit- och slängunderhållning. Både Cage och provocerar lyssnarens involvering och reaktion till en ovanligt hög grad, även om för väldigt olika skäl. Man kan bara inte lyssna till deras musik utan att bli påverkad och förändrad. har sysslat med Fants frågeställning, inte i en serie noggrant uttänkta artiklar, utan i en serie av orkestrala kompositioner som sträcker sig bakåt till 1949 och vars uttrycksfulla intensitet inte har någon motsvarighet i mina musikaliska upplevelser. En sen kan vara en uppenbar jämförelse här, men musik, trots viss likhet med , är mer kraftfull och uppgiven i dess våldsamhet och misströstan. Ger man sig bara tid kan man lyssna igenom samtliga symfonier i ett sträck, men jag har ännu ej mött någon som kan göra detsamma med symfonier. Den känslomässiga påfrestningen skulle helt enkelt bli alltför hård. De flesta av verk är alltför långa enligt gängse standard. En fullständig skivinspelning av hans tolv symfonier (och det vore något det) skulle uppta nära tolv överfulla album. Och bara två av dessa symfonier har satser. Har en gång fått tag i en släpper han inte taget. I en tidigare artikel (ARG, ) recenserade jag fyra av helt orkestrala symfonier. Orkestral musik utan röster är i själva verket vad han uteslutande skrev . gav , Director musices vid , honom i uppdrag att skriva ett verk för - ett verk som skulle ha 'aktualitet i en djup bemärkelse. hade läst delar av den chilenske poeten och beslöt sig för att skriva ett verk för kör och orkester som skulle innefatta hela gruppen av nio poem kallade De döda på torget, som tillsammans utgör Del III och V av enorma epos. Poemen handlar om morden på ett antal arbetare som skedde i och om personer och händelser som representerar förtryck och kamp överallt. befattar sig inte med de hemska händelserna i av 1946, eller ens av 1973, förutom att de innehåller ett universellt budskap. Flyktiga läsare av dessa poem kan tro att hans användande av dem endast gör honom till en vänster-sympatisör. Detta är fel. Han är intresserad av lidandet och själsligheten hos individen, inte av politiska grupper. Hoppet i det nionde poemet är inte för arbetarnas triumf som en klass utan triumfen för offren överallt, 'dagen som så många människor över hela världen väntar på, den av lidande. Den 12:e symfonin är ett våldsamt stycke musik. I likhet med 10:an är dess dynamik företrädesvis forte eller kraftigare och dess känslomässiga tryck är Dessa recensioner återspeglar den uppskattning som svenska recensenter uttalat, bland dem , , , och . Men trots detta har intresset i övrigt för varit svagt utvecklat. Många utmärkelser har gått förbi. Ansträngningarna för uppspelningar i radio och konsertestrader har varit blygsamma. Det råder inget tvivel om att inte minst musikavdelningen på kunde ha visat ett mera adekvat intresse för tonsättarens produktion. Många verk är fortfarande outgivna på grammofonskiva eller opublicerade i tryck. Endast en symfoni (nr 7) föreligger i tryck. En stor svensk skivhändelse skrev i då sjunde symfoni utkom på grammofonskiva, och anförde bl. a. följande: Det är sällan man i vårt stridiga musikliv får uppleva en sådan enig uppslutning bakom en tonsättare och ett verk som bakom sjunde symfoni vid uruppförandet . Alla som har hört symfonin tror jag är överens med mig om att tonspråk inte behöver någon tillvänjningstid eller lyssnarhandledning. är en gudabenånad melodiker med något av en enkla, anslående stil. Den sjunde symfonin är tonad i mörka färger men det melodiska innehållet tillägnar man sig . Jag är nästan övertygad om att den som går in i en grammofonaffär för att lyssna på skivan, inte kan förmå sig att lyfta av pickuppen, så stor är den sammanhållande kraften i detta 40-minuters epos. recenserade den åttonde symfonin under rubriken till ljus efter ett framförande av Stockholmsfilharmonikerna under ledning av : Jag vet ingen levande svensk symfoniker som skriver mer berikande men mer luttrande musik. Musikerna såg trötta ut och jag förstår dem den kräver ett totalt engagemang. Men symfonier får inte tystna - det är dags för ett Stockholmsframförande av den uruppförda nionde symfonin, som nog är den finaste men också mest bottensvarta av dem alla. skrev 1976 i : storhet som symfoniker blir alltmer påtaglig ju mer man får möta denne eminente svenske tonsättare, som redan hunnit med att skriva tretton symfonier, av vilka de flesta är gigantiska både kvantitativt och kvalitativt. I den långa raden av hyllningar till skall slutligen erinras om en händelse . uruppfördes 4:e symfoni - ett verk som beskrev vara av sällsynt resning och stark egenart. När poeten hade hört symfonin i radio transformerade han sin upplevelse till följande dikt: Aldrig låter sig Anden kuvas om ock i mörker innestängd, väntar tåligt på sällhets gryning, bidar att skåda sitt hem igen, sitt hem igen. Fågel, som kvittrar så lätt, skelett, väntar i ångests blixtbelysning bidar att våga i skräck språnget. Aldrig låter sig Anden kuvas om ock mot döden trängd. Den kan, som påpekar, läsas som en lyrisk kommentar till en tilldragelse i kulturens dagskrönika med det bestämda syftet att rädda ett verk av halt från att sugas ned i aktualitetsströmmens virvlar. blev emellertid en stor händelse i liv. Då beslutade regeringen att tillerkänna professors namn, heder och värdighet - i likhet med vad som tidigare förunnats stora personligheter i svenskt kulturliv. Detta regeringsinitiativ, på förslag av utbildningsminister , är synnerligen hedervärt och förtjänar att noteras med stor uppskattning. Enligt min mening bör statsmakterna gå ett steg längre. Med avsikt att främja utgivningen av korrekta och goda verk av svenska tonsättare, har särskilda stiftelser och fonder bildats. Exempel härpå utgör , och Bellmansstipendi um, Peterson-Berger-fonden och . Fonderna/stiftelserna har främst tillkommit genom enskilda initiativ och dess styrelser har arbetat ideellt. och deltog i arbetet . I sammanhanget kan nämnas att kommer att ges ut av ett tyskt förlag. Denna insats har kommit till stånd dels med hjälp av ideella musikentusiaster, dels med hjälp av statliga bidrag. Med anledning av 100-årsminnet av död lät fonden disponera . med villkor att också garanterade ett statligt anslag. Genom dåvarande utbildningsministerns försorg anslogs medel till utgivningen av musik. utgår medel från anslag B 18: : Bidrag till utgivning av äldre tonsättares verk. Jag föreslår därför att en särskild fond instiftas med syfte att främja utgivningen av musik, varvid stor uppmärksamhet bör ägnas åt de verk som ännu ej blivit inspelade. Fondens verksamhet i övrigt bör motsvara de fonders som redan finns för andra svenska tonsättare, t. ex. för . Staten bör anslå medel till en grundsumma som verksamheten kan starta med. Omfattningen härav bör närmare utredas. Enligt min mening kan ett sådant anslag anses få karaktären av ett statsstipendium och utgöra ett betydelsefullt komplement till den inkomstgaranti som enligt förordningen om inkomstgarantier för konstnärer redan har tillerkänts . Det som enligt min mening är mest angeläget är att säkerställa den framtida förvaltningen av de kulturella värden som har skapat och att svara för att kommande generationer lättare kan ta del av dessa tillgångar. Med hänvisning till vad som ovan anförts hemställer jag att hos regeringen anhåller om utredning och förslag beträffande instiftandet av en fond för den framtida utgivningen av musik.