mot · G3021067 · 1980-01-25 00:00:00 — Trots att den svenska kostnadsutvecklingen var mycket gynnsam 1979 höjde emellertid de svenska företagen sina exportpriser för att kortsiktigt öka sina vinster. Men detta ledde till att de förlorade ytterligare marknadsandelar i stället för att återvinna vad de tidigare förlorat. Och vinstökningen leder inte till den nödvändiga investeringsexpansionen, så länge investeringarna inte motiveras av växande efterfrågan. I stället har vinstökningarna i många företag gått till finansiella investeringar, ofta helt utan samband med företagets produktionslinje. Därför måste effektiva åtgärder vidtas i den ekonomiska politiken så att en lugn löneutveckling får de avsedda effekterna på priser och investeringar. Det är endast då som man kan räkna med att få löntagarnas förtroende. Borgerliga politiker talar ofta om vikten av att vinna företagarnas förtroende för framtiden och den ekonomiska politiken, men löntagarnas förtroende är ett minst lika viktigt led i stabiliseringspolitiken. Företagarna måste på samma sätt som de begär att fackföreningarna skall göra för löneutvecklingen ta ett kollektivt ansvar för priser och investeringar. Vidare beror möjligheterna att genomföra en stabiliserande lönerörelse på företagarnas och löntagarnas förmåga sinsemellan och inbördes att lösa de fördelningspolitiska motsättningarna. Här kan den ekonomiska politiken spela en viktig roll genom att skapa en god grundval för en avtalsrörelse utan inflationsdrivande kompensationskrav och konflikter. Den borgerliga regeringen har emellertid valt en linje i fördelningsfrågorna som verkar tvärtemot de syften som här beskrivits. Den har genomdrivit ett skatteförslag som på ett avgörande sätt kommer att försvåra avtalsrörelsen. De smärre justeringar som gjordes i förhållande till det ursprungliga mittenförslaget innebär inte någon nämnvärd förändring i fördelningsprofilen. Den borgerliga regeringen har genom denna skatteomläggning fortsatt att gynna höginkomsttagarna på låg- och mellaninkomsttagarnas bekostnad. Det innebär i sin tur att löntagarorganisationerna nu måste driva kraven på kompensation för låglönegrupperna desto hårdare. Redan på denna punkt har alltså den borgerliga regeringen försvårat stabiliseringen av den svenska ekonomin. De skador på kostnadsutveckling och konkurrenskraft som skatteomläggning förorsakar är svåra att reparera. Det är mot denna bakgrund desto viktigare att ett brett och kraftfullt stabiliseringsprogram genomförs som kan underlätta avtalsrörelsen och vinna löntagarnas förtroende för statsmakternas vilja att stabilisera ekonomin. Det är i första hand på fem områden som åtgärder nu bör sättas in: En betydande dämpning av inflationen och en begränsning av prisstegringarna på exporten för att vinna marknadsandelar. En kraftig stimulans av investeringarna. Löntagarinflytande över investeringarna. Åtgärder mot spekulationsekonomin. En skärpt valutakontroll. Statsmakterna bör sätta upp som ett mål att kraftigt reducera inflationen. Målet bör vara att bryta inflationsförväntningarna och klart deklarera att den ekonomiska politiken med all kraft skall inriktas på att få ned inflationen. Detta kräver åtgärder inom ett brett spektrum av den ekonomiska politiken: prisstopp på viktiga varuområden, åtgärder mot de snabba hyresstegringarna, begränsningar av matprishöjningarna, en skattepolitik som inte höjer levnadskostnaderna, en aktiv valutakurspolitik. Genom en samordnad insats av dessa olika medel bör det vara möjligt att om inte nya drastiska oljeprisstegringar inträffar begränsa prisstegringarna till . Om inte statsmakterna är beredda att göra dessa utfästelser i fråga om prisutvecklingen och då särskilt den som gäller matvaror och hyror och företagarna inte är beredda att åta sig återhållsamhet i sin prispolitik, föreligger påtagliga risker för en ökande oro och konflikter på arbetsmarknaden och tendenser till större lönekostnadsökningar än vad som vore förenligt med behovet att stärka landets ekonomi. Det är också av stor vikt att åtgärder vidtas med sikte på att använda företagens ökade vinster till en ökning av investeringarna. De vinstökningar som skett har inte i någon nämnvärd utsträckning använts för att bygga ut produktionskapaciteten och skapa I stället har de använts för finansiella placeringar eller placeringar i olika spekulationssyften. I en del fall förefaller de dessutom ha gått utomlands eller kvarhållits där. En första åtgärd för att öka investeringarna bör vara att besluta om en obligatorisk avsättning på av företagens vinster . Dessa medel bör insättas på räntelöst konto i och endast frisläppas för produktiva investeringar som godkänts av löntagarrepresentanterna i företaget. Dessa bör även ha rätt att ta initiativ till användning av dessa avsättningar. Därutöver bör även en struktur- och utvecklingsfond med löntagarmajoritet skapas, med uppgift att bl. a. förstärka företagens egenkapital. Det har från många håll framhållits att den ogynnsamma relationen mellan eget och främmande kapital i de svenska företagen är en faktor som verkar återhållande på investeringsviljan. Det är i allt större utsträckning mera denna låga soliditet än låga vinster som anförs som skäl för den låga investeringsaktiviteten. Ett lämpligt medel att öka soliditeten är att genom riktade nyemissioner få till stånd en ökning av aktiekapitalet. Detta bör bli en uppgift för struktur- och utvecklingsfonden. Denna bör få medel för sin verksamhet genom att en avgift på uttas på lönesumman . Detta bör ge fonden en möjlighet att delta i nyemissioner på ett belopp om . Därutöver bör fonden även få medel från företagsvinsterna. Ett system bör utarbetas med sikte på att dra in de övervinster som uppstår . Vidare bör åtgärder snabbt sättas in mot den nu alltmera utbredda spekulationen i fastigheter och realtillgångar. bör fatta beslut om en skärpning av realisationsvinstbeskattningen. Finansbolagen bör föras in under den kreditpolitiska lagstiftningen, så att den nu kraftiga expansionen av avbetalningskrediter och liknande läggs under samhällets kontroll. De reviderade beräkningarna över den svenska betalningsbalansen visar nu klart att det skett en valutautströmning från de icke-finansiella företagen dvs. de exporterande och importerande företagen. Detta har visserligen delvis motvägts av en valutainförsel av staten och bankerna, men denna upplåning hade icke behövt få en sådan omfattning om valutautströmningen från industriföretagen inte ägt rum. Storleken på denna valutautströmning antyder att det inte enbart kan röra sig om marknadsbestämda förskjutningar i handelskrediterna utan att det i en del fall måste ha varit fråga om kapitalplaceringar dvs. brott mot vår nuvarande valutalagstiftning. Vi finner det därför angeläget att regeringen vidtar åtgärder för att granska i första hand de stora företagens valutatransaktioner . Det är också angeläget att utredningen om konsekvenserna av de utländska investering arna i fråga om sysselsättning och exportmöjligheter snabbt redovisar sitt resultat. Redan innan resultatet av dessa olika undersökningar och utredningar föreligger måste kontrollen över valutatransaktionerna skärpas. Det är f. n. en alltför lång eftersläpning i denna kontroll, och möjligheterna att undvika upptäckt är alltför stora. bör ges i uppdrag att snabbt vidta åtgärder mot överträdelser av valutaregleringens bestämmelser. I samma mån som denna kontroll blir effektiv ökar våra möjligheter att föra en självständig ränte- och valutapolitik, vilket i sin tur är nödvändigt om vi skall kunna ingripa mot den nu alltför kraftiga inflationen. Detta stabiliseringspolitiska program utgör en helhet. Det är endast ett sammanhållet program innehållande åtgärder på såväl prisernas, investeringarnas som skattepolitikens områden som kan lägga en fast grund för en lugn avtalsrörelse. Det är enbart en koordinerad insats mot inflation och för ökade investeringar som kan stärka företagens konkurrenskraft och därmed också tillväxt och sysselsättning. bör därför godkänna de allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken som ligger i detta program och uppdra åt regeringen att med bibehållande av helheten i programmet framlägga förslag om dess genomförande. På vissa punkter framläggs förslag som oavsett programmet i övrigt bör genomföras. I såväl finansplanen som budgetförslaget riktas hårda angrepp mot kommuner och landsting. Den kommunala expansionen förklaras vara oförenlig med målen för den ekonomiska politiken och anses hota möjligheterna att återvinna samhällsekonomisk balans. Trots att man deklarerat sin avsikt att i början av detta år ta upp överläggningar med kommunförbunden om den kommunalekonomiska utvecklingen förutskickas redan nu att genomförandet av skatteutjämningsreformen kommer att uppskjutas. Enligt beslut som fattade så sent som skulle det andra steget i skatteutjämningsreformen genomföras , innebärande en ökning av den statliga bidragsgivningen med ca 1 500 milj. kr. Detta andra steg bör nu enligt budgetförslaget tas med hälften och återstående del . Härigenom skulle ökningen av de statliga överföringarna till kommunerna och landstingen 1981 reduceras med ca 750 milj. kr. Vidare föreslås att det bidrag om . per invånare som utgått till landstingskommuner och landstingsfria kommuner utanför skatte utjämningssystemet inte bör förnyas 1981. Detta bidrag uppgår till totalt ca 100 milj. kr. Det motiv som anförs för detta avsteg från ett mindre än gammalt riksdagsbeslut är att kommunerna expanderat mer än vad som var målsätt vid de överläggningar mellan stat och kommun som skett . För detta skall nu kommunerna bestraffas genom att staten håller inne de tidigare utlovade bidragen till kommuner med sämst skatteunderlag och ofta stora både kommunalekonomiska och andra problem. Den kommunala expansion som skett och som haft stor betydelse för att i ett besvärligt arbetsmarknadsläge upprätthålla sysselsättningen har skett inom områden som statsmakterna prioriterat. Detta gäller exempelvis både utbyggnaden av barnomsorgen och äldrevården. Expansionen har även stimulerats av de ökade finansiella resurser som statsmakterna ställt till kommunernas förfogande. Det förhållandet att den kommunala expansionen legat över de tal som målsatts vid överläggningarna mellan staten och kommunsektorn får snarare tas till intäkt för att dessa överläggningar måste ske med utgångspunkt i ett bättre planeringsunderlag än vad som tydligen varit fallet. De fortsatta överläggningarna måste sikta till att åstadkomma en realistisk avvägning mellan å ena sidan det fortsatt stora trycket på de verksamheter som kommunerna svarar för och å andra sidan de finansiella och skattemässiga ramar som i en besvärlig ekonomisk situation måste gälla även för dessa sektorer. beslut om den kommunala skatteutjämningen bör dock ligga fast. Det har ingått som ett väsentligt underlag för planeringen i de berörda kommunerna. Genom att nu i efterhand ändra detta beslut kommer statsmakterna dels att försämra ekonomin i en rad kommuner som brottas med problem, dels att knappast underlätta ett förtroendefullt framtida samarbete mellan stat och kommun. I stället för att ändra på ett av redan fattat beslut bör detta ligga fast och ingå som en del av underlaget för den bedömning av kommunernas ekonomi som senare kommer att ske. i denna motion har vi föreslagit ett omfattande ekonomiskpolitiskt program på såväl kortare som . Ett genomförande av de konkreta åtgärder som där föreslås med dess avsedda effekter på avtalsrörelsen skulle på ett avgörande sätt förändra förutsättningarna för den statliga budgeten i jämförelse med den utveckling som blir följden om regeringens politik fullföljs. Lägre inflation och en ökad aktivitet på investeringsområdet skulle leda till en betydande minskning av underskottet. Vi har därför inte funnit det meningsfullt att presentera ett alternativt budgetförslag som tar sin utgångspunkt i det av regeringen framlagda förslaget och de orealistiska bedömningar av den samhällsekonomiska utvecklingen som detta förslag bygger på. Under alla förhållanden är emellertid budgetläget sådant att ytterligare försämringar inte kan tillåtas. De olika förslag till utgiftsändringar och inkomstförstärkningar som redovisas i andra nu framlagda partimotioner uppfyller därför kriteriet att sammantaget inte försämra saldot i förhållande till regeringsförslaget. Vi har emellertid då inte tagit hänsyn till ett i och för sig mycket angeläget utgiftsområde, nämligen en förstärkning av statsbidragen för kommunernas barnomsorg. Vi vill inte ta slutlig ställning till denna utgift förrän läget klarnat i fråga om införandet av den allmänna produktionsskatten. Som närmare förklaras i vår motion om skattepolitiken har den borgerliga regeringen omöjliggjort ett införande av en allmän produktionsskatt fr. o. m. . måste arbetet i stället inriktas på att införa denna fr. o. m. . Det är dock ännu för tidigt med hänsyn till läget på avtalsområdet och till det allmänna ekonomiska läget att uttala sig om på vilken nivå den då bör införas. Inte minst viktigt är också att då se den i dess sammanhang med en fortsatt reformering av de direkta inkomstskatterna. När dessa förutsättningar klarnat återkommer vi till frågan om statsbidragen till den kommunala barnomsorgen. Med hänvisning till vad som anförts hemställs 1. godkänner de mål och riktlinjer som anförts i motionen för arbetet med att återföra den svenska ekonomin till balans, 2. godkänner de allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken som ligger i det i motionen angivna stabiliseringspolitiska programmet och anhåller att regeringen med bibehållande av helheten i programmet framlägger förslag om dess genomförande, 3. godkänner de allmänna riktlinjer för budgetregleringen som anförts i motionen, 4. hemställer hos regeringen att denna vidtar åtgärder för att granska i första hand de stora företagens valutatransaktioner, 5. hemställer hos regeringen att denna påskyndar arbetet inom utredningen (I 1977: 06) om de internationella investeringarnas näringspolitiska effekter, 6. hemställer hos om en skärpt övervakning av valutalagens efterlevnad. () () HANS () () () () () () () () () () () ()