mot · G3021171 · 1980-01-24 00:00:00 — av om bättre överensstämmelse mellan avgifts- och förmånsbestämmelser inom det sociala försäkringssystemet Inom socialförsäkringssystemet finns ett antal ersättningstyper som helt eller delvis är relaterade till mottagarens tidigare arbetsinkomster. Sådana förmåner kommer från 1. allmän tilläggspension 2. sjukförsäkring i form av dagersättning I sjukförsäkringen och arbetsskadeförsäkringen ingår 1. moment, som innebär ersättning krona för krona för kända kostnader 2. ersättning i form av löpande ersättning för inkomstbortfall Ersättningarna från allmän tilläggspension och delpensionsförsäkring är enbart löpande ersättning för tidigare inkomst. I samtliga fyra försäkringsgrenar faller inkomster över 7,5 basbelopp utanför underlaget för ersättning. Uttaget av avgifter i socialförsäkringen sker i form av procentuella uttag på alla utgående inkomster av förvärvsarbete, i princip efter fördelningsprincip. I allmän tilläggspensionering förekommer viss fonduppbyggnad, men fördelningsprincipen är även här det väsentliga finansieringssystemet. I den allmänna tilläggspensioneringen har man samband mellan avgifter och förmåner på så sätt att avgifter endast utta på inkomster, som kan kvalificera för pension. Det finansieringssystem som följs i den allmänna tilläggspensioneringen borde vid en logisk uppbyggnad av avgiftssystemet tillämpas även för övriga förmåner som ger löpande ersättning för inkomster under ett angivet tak. Visserligen är avgifterna av kollektiv karaktär och avsedda att finansiera försäkringens kostnader totalt eller i vissa fall till en i lagen angiven större del. Det kan därför synas ointressant om man tar ut avgifter i förhållande till den totala arbetsinkomsten eller till inkomster under gällande tak. Denna synpunkt gäller för kollektiv av tillräcklig storlek men inte för egna företagare och för företag med få anställda, speciellt inte om företagets karaktär är sådan att det har ett väsentligt inslag av speciellt kvalificerad arbetskraft. Av de tre berörda försäkringarna är sjukförsäkringen den mest kostsamma med en avgift på av arbetsinkomsten. Härav belöper att döma av kungörelse (RFFS 1978:17) på sjukersättningsdelen. Det förefaller oriktigt att denna kostnad skulle betalas även på inkomster som ej kvalificerar för sjukersättning. Ett aktuellt fall illustrerar den uppenbara inkonsekvensen i sättet att ta ut avgifter. En person har dels uppdragsinkomster som konsult i olika företag på omkring 10 basbelopp , dels inkomst av egen rörelse av ungefär samma storlek. Det är uppenbart att han icke får någon som helst rätt till sjukersättning på grund av rörelseinkomsten. Även om han begär undantagande från förmåner från allmän tilläggspension och sjukersättning, vilket han är berättigad till, får han enligt gällande lag betala full avgift för sjukförsäkringen ur sin rörelseinkomst varav nära . är avgift för sjukersättning. Den lägre avgift på grund av undantagandet, som anges i ovannämnda kungörelse (RFFS 1978:17), gäller nämligen enligt lagkommentaren endast för avgifter avseende inkomst inom det tak som berättigar till ersättning. Med stöd av vad som anförts hemställs att hos regeringen begär att möjligheterna att åstadkomma bättre överenstämmelse mellan avgiftsbestämmelser och förmånsbestämmelser än f. n. inom socialförsäkringssystemet utreds.