mot · G3021010 · 1980-01-23 00:00:00 — Motion 1979/80:1010 om beaktande i byggnadslagstiftningen av barnens behov var Barnets År. Ju mer vi får veta om hur barn har det runt om i världen, desto mer inser man hur angelägen satsningen på Barnets År var. Kanske denna internationella manifestation i någon mån kan bidra till att en ändring till det bättre åtminstone påbörjas. Men det var inte bara för som det här året skulle tjäna som en uppfordran. När man hör om och ser vår tids massvält, som drabbar barnen svårt, så framstår Barnets År i all sin skriande kontrast. Den insikten blir mer och mer allmän att allas framtid är oupplösligt förenad, om vi över huvud taget skall kunna tala om en framtid. I-et och u-et framför länderna kan märkligt nog ibland byta plats. Det finns en svältföddhet också i våra samhällen, bostadsområden, skolor och på våra lekplatser. Mitt i överflödet finns det en undernäring av något slag. Det finns inget u-land som har anledning att avundas oss kontaktlösheten mellan generationerna, där våra åldringar på sitt håll och våra barn och ungdomar på sitt håll representerar skilda världar, som öst och väst - och aldrig mötas de två. Ändå ligger i gemenskapen så rika tillgångar att vinna. Det finns anledning också i vårt land att stanna upp och fundera på om man inte för snöd skull har brutit sönder gemenskapsmönster och strukturer ur vilka källådror med friskt levande vatten skulle springa fram. En kalkyl borde göras upp över vinst och förlust. Så har t. ex. de senaste årtiondenas bostadsplanering varit föremål för livlig och berättigad kritik. Denna har fått ytterligare skärpa när bostadsmiljöerna bedömts med hänsyn till lämpligheten som uppväxtmiljöer för barn. I många fall har medveten planering, grundad på verklig sakkunskap, saknats. Lekplatserna har passats in när andra viktiga prioriteringar redan gjorts, med känt resultat som följd. Lekplatserna har därför ofta blivit fantasilösa, slentrianmässigt utrustade med traditionella lekredskap, som vuxna tror att barn gillar men som i verkligheten används mycket litet. Placeringen av lekplatserna har blivit beroende av vilka ytor som har blivit över på trånga ytor mellan höghusens fyrkantiga klossar, inte sällan i slagskuggan av boningshusen, placerade så att vinden, som pressas mellan huskropparna, sveper kallt och ogästvänligt, på garagetak, där möjligen gräs men aldrig buskar och träd kommer att växa. Resultatet av en sådan planering förtjänar inte att kallas god barnmiljö. Den vingklipper all fantasilek. Ödsligheten hos dessa uppställ ningsplatser för lekredskap poängteras av att barnen inte håller till där. Vad som krävs för att i fortsättningen hindra att barnovänliga miljöer skapas - vilket skett i förfärande utsträckning - är ett större mått av medvetenhet om de krav en verkligt fungerande bostadsmiljö ställer. Kunskapen om det finns till stor del - inte blott teoretiskt utan utprövad och befunnen fungerande. Det gäller nu att den inte läggs i träda utan att den på ett tidigt stadium och med hög prioritet i planeringen av bostadsområdena får påverka utformningen. Lekmiljön måste bli en hjärtesak och därför en huvudfråga. Den tål inte att inplanteras i efterhand och med vänster hand. De avskräckande exemplen på det utgör det bästa argumentet härför. Barnens miljöer är i hög grad en produkt av initiativ inom kommunerna och där inom många olika förvaltningar. Meningen med Barnets År var att vi skulle ta oss tid att tänka över barnets situation och hur vi vuxna utifrån våra värderingar och våra erfarenheter tillsammans bör skapa den miljö som formar våra barn. Stat och kommun påverkar i många olika avseenden barnens villkor. Problemet är att varje statligt och kommunalt organ söker optimera den sektorsverksamhet man själv har ett direkt ansvar för. Det kan gälla barnens hälsovård, handikapp, utbildning, trafiksäkerhet, utemiljö, fritidsverksamhet, bostäder etc., etc. Det kan sägas att det sektoriella arbetssätt som samhället tillämpar även drabbar de vuxna. Skillnaden är bara den att varje beslutsfattare och varje tjänsteman i stat och kommun i sitt arbete använder sin egen dagliga erfarenhet och verklighetsuppfattning som referensram och helhetsbild mot vilken idéer och förslag ställs. Barnens kunskap om sina problem och sin situation kommer däremot aldrig till användning inom samhällsplaneringen på detta direkta och naturliga sätt. levde generationerna närmare varandra, ofta i små grupper och i arbetsgemenskap, och vi lämnade inte över så mycket ansvar för barnen på myndigheter och institutioner. Barnen hade det svårt i många avseenden , men de hanterades inte med den omedvetenhet som vi ofta ser . Vi vill inte tillbaka till , men man kan fråga sig om inte en del av de emotionella och sociala problem som våra barn drabbas av i dagens samhälle kan bero på en bristande helhetssyn på barnen från samhällets sida. När jag vill framställa för mig bilden av en bra lekmiljö tänker jag på en stadsdel i min födelsestad . Det var en genuin arbetarstadsdel på , huvudsakligen uppbyggd i samband med industrialismens genombrott , då - som är nedlagt växte fram mittemot , på andra sidan älven; landshövdingehus och träkåkar i ett inte helt regelbundet nät av gator. Verkmästare-, Gjutare-, Arbetar-, Förmans- och poängterade och gav prägel åt miljö och människor. Arbetare, inflyttade från socknarna i , hade slutit sig samman och själva timrat hus, som gav rum och kök - ett slags kolletivboende - gemensamt ägda. När arbetarna , då varvet blåst slutsignal, kom vandrande hemåt i sina smutsiga overaller - man bytte och tvättade sig hemma - liknade de en tavla av Amelin. Alla var lika - ett gemensamt kollektiv. Fruarna, som väntade med maten, hade piskat mattor på gården, gjort inköp i alla de affärer som fanns - mjölkaffär, charkuteri, bageri, fruktaffär, speceriaffär, fiskaffär-och av fiskförsäljaren, som kom med sin dragkärra och signalerade sin ankomst med en klocka, vars handtag glänste av fiskfjäll. Han svepte in den färska fisken i eller Ny Tid. Större inköp gjordes i Saluhallen inne i stan, dit man åkte med buss och spårvagn eller färja. Verkstan inte bara syntes, den hördes också. För de barn som växte upp i denna miljö som var allt annat än statusmättad var det en fantastisk miljö. Nithamrarna från varvet fyllde ljudrummet och blev så innitade att de hördes först när de tystnat, som t. ex. och söndag. Tystnaden och kyrkklockorna ringde fred till ned i en helt annan bostadsmiljö än det järnvägssamhällets, med dess trädgårdsgångar av doftande lavendel. Så mycket denna uppväxtmiljö hade att erbjuda barn som växte upp - och det nästan helt i distraktion, utan att någon hade tänkt eller planerat det! Arbetet på varvet kunde man se från bergknallarnas utsiktspunkter: sjösättningar, slamret från plåtslageri, bogserbåtarna - Röda bolagets små starka karaktärsfasta arbetare med sina starka fingerkrokar med vilka de drog Amerikabåtar med propellervattnets sprutande fors i aktern! Torrdockan, insprängd i , tog in båtar som stagades upp mot de skrovliga väggarna med grova stockar innan vattnet pumpades ut och båten stod på stadiga pallar under den flata bottnen, där jobbarna försvann under den väldiga vilande kolossen. Kranens travers svängde flitigt sina krokar och block med tunga laster in över däck. Att följa det arbetet var inte ett passivt åseende utan ett aktivt deltagande man kände ju dessutom några/någon där nere. Älven gjorde en stor svag krök runt , namnet stammar från nordisk forntid, då kullarna och bergen här utgjorde en holme, klädd med lindar. Från Slottsberget, där också äldre människor gärna satt på kvällskvisten idel kända ansikten i detta lilla samhälle i den stora staden - kunde man i ett enda svep omfatta hela hamnen: inloppet med Vinga låg i väster, med sina jättebåtar med aktern ut i älven, där propellrarna provkörde med smutsskum strömmande tvärs strömmen. , , , som blåste med sina ångvisslor vid avgångsdags eller med fest och ståt angjorde Amerikakajen. Eller bebyggelsen, med överst, som tornade upp sig hus vid hus i ett spännande myller på andra sidan, där också molnet av fiskmåsar gjorde det lätt att hitta alldeles intill den väntande och spanande sjömanshustrun på sin höga kampanil. Eliev myllret av giraffliknande lyftkranar i hamnarna; , kolhamn, låg på andra sida som störtade ner som denna fornborg mycket riktigt borde göra. Här hade skapats, omedvetet och genom lyckliga tillfälliga omständigheter, en miljö som förenade barnets och den vuxnes behov av arbete och vila, möda och lek. Inte för att det var idealsamhället som fanns här, men många drag nödvändiga i ett sådant samhälle fanns faktiskt här. I varje hörn, på varje gata fanns småverkstäder och hantverkare, snickare, plåtslagare, krukmakeri, skrädderi, cykel verkstad, skomakeri, småhandlare, glasmästare osv. Både små- och storindustri. En stor väskfabrik var exempel på det senare med ett markant inslag av kvinnlig arbetskraft. Omedvetet var det en ständigt pågående inskolning; den arbetsmiljö som helt naturligt skulle bli den egna efter hand. Pryo i sin prydno - allt var nära, inget var långt ifrån men ändå inte alltför påträngande, bara som en given bakgrund till leken. Lekarna - rymmare och fasttagare - hade alla möjligheter i höjder och djup, med träd och berg att klättra i, krokiga gator och mörka prång att försvinna i. Där fanns kullerstensatta gårdar, plank mellan gårdarna att hiva sig över och komma undan förföljare, smala hemlighetsfulla gångar, genvägar över tak till ilskna grannars förargelse, ställen att gräva hålor som kunde förses med tak. Man kunde bygga hyddor av korrugerad plåt och bräder som kunde draggas ur älven. Och Slottsberget slutligen, sägenomspunnet - en gång kung fäste, där drottning av sjungit , rida, ranka, hästen heter . Inte ett spår av kungens fäste har hittats, men vetskapen räckte! Kåkbebyggelsen på bergets hjässa med branta och oväntade stigningar och stup var på något sätt laddad av medeltidens sagostämning, åtminstone för den som hade sinne för det. höll annars hov på vid Kungahäll, uppströms. På kunde man ha kaniner i bur. En del duvslag fanns där också. Självfallet är detta en ensidig skönmålning, men den är medveten. Vad jag har velat framhålla med denna är det faktum att som lekmiljö var den nästan oöverträffad. Sedan kan man försöka analysera vad som gjorde den till det. Av ovanstående framgår kanske vad jag anser har varit viktiga komponenter som gynnat miljön: integrationen av barn- och vuxenvärlden, gemenskapen mellan människor i alla led, mångfalden av yrken och sysselsättningar, den rika tillgången på råmaterial för fantasi och lek, omgivningens rikedom på sinnesintryck, varierande meningsfyllda för öga och öra att insupa, perspektivet bakåt (inte historielöst), de vuxnas kolonilotter, män och kvinnor i arbete i hem och i fabriker, verkstäder, samspråk med grannar lutande sig över staketet, fritidens aktiviteter, det irrationella i planeringen i alla oväntade och böjda linjer, helgden över , lyftkranarna i givakt utmed kajerna, nithamrarnas tystnad, klockorna som genljöd över stan, som sjöng och vittnade på torget bland alla hisingsböndernas stånd. Och mamma, som alltid var hemma och till hands, som öppnade fönstret och ropade något. Dessutom fanns det en lekplats för mindre barn med hänggungor, gungbräden, sandlådor, klätterställ, en stor rund plaskdamm, planteringar, gräsmattor, parkbänkar, stora skuggande träd, som svalkade och susade. Därtill en manlig lekvakt som väckte respekt och höll ordning så att alla, också de minsta, kunde leka i trygghet. Lekplatsen var det enda medvetet inplanterade inslaget i miljön. Den betydde mer för barnen ju mindre de var och den erbjöd lekmöjligheter väl så goda som i vilken modernt planerad lekmiljö som helst. Ju äldre barnen blev, desto mer tilltog betydelsen av den omedvetet tillkomna miljön - tills man upp i tonåren växte ifrån denna miljö. Fritidsgårdar fanns ju inte. Låt oss nu förflytta oss till en förort, som medvetet skapats som bostadsmiljö av arkitekter och politiker med hjälp av den bästa expertis, i de bästa avsikter, med hjälp av den bästa teknik. Resultatet är sådant - jag kan föregripa slutsatsen redan nu - att man bara önskar att bli bevarad från dessa välmenande experters och omtänksamma politikers bemödanden. bok och betongen skvallrar redan i sin titel om den återhållna upprördhet över vad boken sedan under sin oklanderligt objektivt redovisande yta pulserar av. Jag skall mycket kortfattat beröra de slutsatser som den här boken, utgiven av lekmiljörådet, innehåller. Jag gör det därför att är en ganska typisk exponent för 1960-talets förortsbyggnation, i sin tur en följd av den väldiga folkomflyttning som skedde då, vilket resulterade i den imponerande nybyggnationen - en miljon lägenheter . Eftersom är min hemstad, känner jag ganska väl till den stadsdelen och är någorlunda initierad i den debatt som fördes bl. a. inför planerandet av . Det är byggt för att rymma ungefär 20 000 invånare, kort byggnadstid, allt planerat från noll, från ren åker. Det kommersiellt präglade servicecentret är själva hjärtat. Jag skall inte trötta med ett detaljerat referat av boken, som är späckad med detaljuppgifter men överskådligt presenterad. Detta område och liknande är vid det här laget så kända och så kritiserade att det är att slå in öppna dörrar att upprepa. Man skall inte skjuta på sittande fågel. Dessutom har man lagt ner så mycken möda och resurser på att förbättra miljön, så det kan ibland kännas frestande att träda upp till försvar när kritiken blir ensidig och glömmer bort alla de ansträngningar som man verkligen har gjort för att bota en i grunden urbota miljö. Annat var det . Denna typ av stadsplanering har haft sina djupt engagerade försvarare inom nästan alla partier. tog på ett tidigt stadium klar ståndpunkt mot denna typ av planering liksom mot den centralisering som var en orsak till koncentrationen. De som den gången grep sig an med planeringsarbetet gjorde det säkert med de bästa avsikter och som de själva ansåg med en rik fond av kunskap både om stadsplanering och om behoven hos de människor som skulle bo där. I efterhand ligger det nära till hands att se det som ett resultat av cynisk spekulation, men det är orättvist. Här fanns ett socialt patos, och det fanns också en social idé bakom. Den finns ganska väl uttryckt i servicekommitténs betänkande. Det här förhållandet borde mana till eftertanke. Det stora samhället med sina stora resurser kan så lätt, om det inte präglas av besinning, handla så att den där eftertankens kränka blekhet inställer sig. Som man konstaterar i , har bilen, handeln, bostadsproduktionen och servicetänkandet präglat planeringen. En nära till hands liggande slutsats av de här två exemplen på miljöer som jag har försökt antyda - och - är att samhället bör hålla sina fingrar borta för då blir det bäst. Det är naturligtvis en förhastad slutsats men innehåller ändå ett inslag av sanning. Inriktningen mot en bättre planering för framtiden kan aldrig betyda att den utlämnas åt det blinda godtycket eller åt marknadskrafternas spel. Men inte heller dess motsats, det nyckelfärdiga samhället, låst mot förändringar, mot den enskildes möjligheter att påverka sin livsmiljö sedan det förverkligats utifrån alltför snäva perspektiv, där människan med skeden i vacker hand har att inordna sig som tvådimensionell kugge, representerar en god lösning. Inom alla myndigheter, såväl statliga som kommunala, vilkas verksamhet får konsekvenser för barnen, bör man ta sig att på ett metodiskt sätt tänka igenom vilka effekter den egna verksamheten kan få för barnen. Man bör i samband därmed överväga vilket samarbete man kan etablera med andra förvaltningar för att nå en från barnens synpunkt god totaleffekt. I samband därmed bör man eftersträva en jämnare åldersfördelning i bostadsområdena, så att en gemenskap över generationsgränserna kan utvinnas. Tänkbara åtgärder skulle t. ex. kunna vara att man bättre beaktar barnkunskaper, såväl praktiska som teoretiska, som merit vid tillsättning av tjänster, att man ställer krav på social konsekvensbeskrivning av sektorsplaner och fysiska planer, särskilt vad avser effekter för barnen, att man på inför nya rutiner för plangranskning som leder till att totaleffekterna av fysiska planer för olika kategorier bevakas, speciellt för barnen, och att man utarbetar nya former för barn- och föräldrainflytande inom barninstitutioner. Byggnadslagstiftningen är f. n. föremål för en omfattande reformering. presenterades förslaget till ny plan- och bygglag (SOU 1979:65, 66). Betänkandet är f. n. föremål för en omfattande remissbehandling. I förslaget till ny plan- och bygglag redovisas en klarare insikt om behovet av en mer människoanpassad samhällsplanering än vad som gäller för den nuvarande byggnadslagen. Framför allt har barnen drabbats av bristen på en medveten samhällsplanering. Det är därför nu utomordentligt viktigt att vi lär av begångna misstag och ser till att barnens behov av goda uppväxtmiljöer blir beaktade vid revideringen av byggnadslagstiftningen. Med hänvisning till det anförda hemställs att till regeringen uttalar att barnens behov av en väl fungerande uppväxtmiljö bör beaktas vid arbetet med reformeringen av byggnadslagstiftningen.