mot · G3021067 · 1980-01-25 00:00:00 — 1979/80: 1067 Motion 1979/80:1067 om den ekonomiska politiken och budgetregleringen De internationella ekonomiska utsikterna har stadigt försämrats . Till viss del sammanhänger detta med försvagningen av konjunkturen i som inträffat efter en ovanligt lång uppgång. Till största delen sammanhänger emellertid försämringen med den bestående höga inflationen i de stora ländernas ekonomier och de kraftiga oljeprisstegringarna . Redan innan dessa inträffat höll flera för oss betydelsefulla länder på att lägga om den ekonomiska politiken då i synnerhet penning- och kreditpolitiken i en mera restriktiv riktning. En anledning till detta var att man härigenom försökte få bukt med de alltför kraftiga prisstegringarna. Den tilltagande instabiliteten på valutamarknaderna föranledde också en del länder att vidta ibland drastiska räntehöjningar för att motverka ett kortsiktigt kapitalutflöde och värna kursutvecklingen på den egna valutan. På kort sikt har emellertid dessa räntehöjningar lett till en ytterligare ökad inflation. Denna inriktning av politiken skärptes och blev mera allmän efter den kraftiga höjningen av oljepriserna . Redan de då beslutade höjningarna ledde till en försvagning av samlade bytesbalans med ca från ett överskott på ca 10 miljarder till ett underskott på ca 30 miljarder . De oljeprisstegringar som beslutats beräknas ytterligare kraftigt försämra bytesbalanssituationen. Dessa kraftiga höjningar av oljeprisnivån leder till en betydande reducering av köpkraften såväl inom OECD-området som för de ickeoljeproducerande utvecklingsländerna. Anledningen till detta är att vissa av oljeländerna på kort sikt inte har möjlighet att använda hela sin ökade inkomst till en ökad efterfrågan på de varor och tjänster som produceras inom de icke-oljeproducerande länderna. Överskotten inom OPEC-länderna leder alltså till en reduktion av den effektiva efterfrågan i industriländerna och de icke-oljeproducerande länderna och håller därmed tillbaka produktion och sysselsättning. Förra gången en liknande situation inträffade var 1974. Den gången valde några få länder däribland att motverka bortfallet av internationell köpkraft genom att i stället stimulera den inhemska efterfrågan. Detta fick visserligen ske till priset av en fortsatt svag by 1 1979/80. Men man lyckades dock i dessa länder upprätthålla produktionen och undvika en mycket kraftig ökning av arbetslösheten. är det mycket som talar för att man i ännu mindre utsträckning kommer att motverka de kontraktiva effekterna av oljeprishöjningarna i de västliga industriländerna. I en del fall är detta ett uttryck för ett ekonomiskt tvång. Man har redan i utgångsläget så svaga statsfinanser och ett så stort underskott i bytesbalansen att man knappast ytterligare kan öka underskottet. I en del andra fall är de uteblivna åtgärderna mera en återspegling av uppfattningen att man måste acceptera en övergångsvis ökning av arbetslösheten och stagnation i produktionen för att återvinna balans både i den egna ekonomin och i världsekonomin. Det är samma typ av ekonomisk politik som tillämpades och som försökte övervinna arbetslösheten med ökat sparande. De borgerliga regeringarna i flertalet av de stora länderna prioriterar inflationsbekämpningen långt före tillväxt och sysselsättning. Perspektiven inför ser därför nedslående ut. Den höga inflationen och den stora arbetslösheten i vår omvärld förefaller att bli kvar. räknar i sina prognoser med att det inte blir någon ekonomisk tillväxt alls i området som helhet som inflationen alltjämt uppgår till tvåsiffriga tal och antalet arbetslösa kommer att öka till ca 20 miljoner personer. Bytesbalanserna uppvisar på nytt allvarliga obalanser, och den ekonomiska politiken i de tongivande länderna förefaller inte att vara inriktad på att stimulera efterfrågan och få ned arbetslösheten. Visserligen kommer sannolikt den positiva utvecklingen på den för vår export betydelsefulla västtyska marknaden och även i och att bestå under en stor del av 1980. Men denna motverkas av den redan nu kraftigt vikande utvecklingen i bl. a. och och av den förutsedda försvagningen i . och kan man inte utesluta att världsekonomin går in i en för oss alltmer kännbar lågkonjunktur med växande svårigheter på exportmarknaderna. Läget är emellertid svårbedömt. Man kan inte utesluta att det alltmer spända politiska läget i drar med sig en lagerspekulation och stigande råvarupriser som kortsiktigt skapar en ökad ekonomisk aktivitet. Men sannolikt kommer i så fall detta att bädda för en ännu kraftigare tillbakagång på . Även om man inte nu med bestämdhet kan uttala sig om detta, är det mycket som talar för att problemen framöver kommer att vara betydande och att den politiska viljan i de stora länderna att föra en progressiv och tillväxtfrämjande politik kommer att visa sig vara svag. måste därför så långt detta är möjligt rusta sig för att möta en ogynnsam utveckling i sin omvärld. Utvecklingen i den svenska ekonomin framstod det klart att den svenska ekonomin stod inför stora problem. Sviterna från den internationella krisen 19741975, den försvagade internationella tillväxten och tillkomsten av nya industriländer skulle komma att leda till en skärpt konkurrenssituation och ett betydande behov av nydaning inom det svenska näringslivet. Skulle vi kunna klara de framtida sysselsättningskraven, måste en förnyelse och en utveckling komma till stånd inom vår industri som gjorde att vi kunde möta de växande problemen. Som en följd härav var det också nödvändigt att konsumtionen ökade väsentligt långsammare än under de närmast föregående åren. Den ekonomiska situationens allvar präglade knappast den borgerliga regeringens första budget. Den var kraftigt expansiv, men denna inriktning av politiken stod sig endast några månader. gjorde regeringen en helomvändning. Genom en rad olika åtstramningsåtgärder, riktade mot löntagarna och hushållen, inleddes den s. k. svångremspolitiken. Det var i första hand denna inhemska åtsramning inte den internationella konjunkturen som gjorde att produktionen (BNP) stod stilla . Reallönerna sjönk, den privata konsumtionen gick kraftigt tillbaka och arbetslösheten steg. Industrins investeringar sjönk drastiskt. Svångremspolitiken skapade ett underutnyttjande av de ekonomiska resurserna i vårt land som lett till betydande produktionsförluster. Detta skedde med att utvecklingen i vår omvärld gick kraftigt uppåt. Den borgerliga regeringens svångremspolitik under dessa år innebar ett slöseri med de ekonomiska resurserna som är utmanande med tanke på alla de behov och brister som fortfarande gör sig gällande i vårt samhälle. Politiskt motiverades svångremspolitiken med att industrins internationella konkurrenskraft måste återställas, vilket krävde en sänkning av löntagarnas standard. Genom ökade marknadsandelar skulle en exportledd expansion inledas. En viss sådan återhämtning skedde även . har emellertid de svenska exportföretagen till följd av bl. a. kraftigt höjda exportpriser på nytt förlorat marknadsandelar enligt beräkningar. Åtstramningspolitiken ledde alltså inte ens till en varaktig förbättring på detta område. En kvarstående konsekvens av politiken under 19771979 är ett avsevärt budgetunderskott. Underskottet i statens budget har vuxit i en takt som saknar sin motsvarighet både tidigare i vårt land och i vår omvärld. Till någon del är denna försvagning en konsekvens av åtstramningspolitiken och beror på kostnader som fick sättas in för att möta den arbetslöshet som åtstramningen drev fram. Men dessa utgiftsökningar svarar dock endast för en ringa del av de totala utgiftsök Långt större betydelse har de automatiska utgiftsökningar haft som följde av den kraftiga inflationen under i första hand . Budgetunderskottet är dessutom en följd av de mycket omfattande åtgärder som vidtagits för att förstärka företagens finansiella situation, framför allt borttagandet av den allmänna arbetsgivaravgiften som lett till en budgetförsvagning på ca . Härutöver kommer en rad andra förmåner som givits till företagen och kapitalägarna. Tillsammans med effekten av de tre devalveringarna och en återhållsam löneutveckling har detta medfört att företagens finansiella ställning kraftigt förstärkts . De borgerliga regeringarna har fört en allmän fördelningspolitik, som lett till ökade klyftor och som inneburit tunga bördor på de lägre inkomsttagarna. av stagnation och tillbakagång i den svenska ekonomin sköt utvecklingen fart . trodde man på regeringshåll att uppgången skulle bli mycket kraftig. I valrörelsen intecknades denna uppgång som en framgång för den borgerliga politiken. Det hävdades att vårt lands ekonomi efter några svåra år nu hade kommit in på rätt väg. Den faktiska utvecklingen tyder emellertid på att uppgången kraftigt överskattats av regeringen. På en rad punkter kan man nu konstatera att utvecklingen inte följt de banor som angivits i regeringsdokumenten . Utvecklingen ligger på vissa områden mycket långt från den glättade bild som de borgerliga partierna presenterade i valrörelsen. Med anledning av den snabba försämringen av det ekonomiska läget krävde vi socialdemokrater redan vid riksdagsöppnandet (mot. 1979/80: 4) en ändrad ekonomisk politik, som skulle skapa bättre möjligheter att möta de påfrestningar som vi nu står inför förutsatt att politiken snabbt och konsekvent lades om. borgerliga majoritet avslog emellertid våra förslag med hänvisning till bl. a. den kommande budgetpropositionen. Regeringens nu framlagda finansplan bekräftar emellertid att läget kraftigt försämrats och att den svenska ekonomin befinner sig i djup obalans och att läget riskerar att förvärras . De väsentligaste avvikelserna i förhållande till bedömningarna är följande: Inflationen har blivit betydligt kraftigare än vad man räknade med tidigare i stället för 5 å . Till stor del sammanhänger detta med de stigande oljepriserna. Men prisstegringarna har även sin grund i att företagen velat höja sina vinster samt i de upprepade höjningar av räntan och av indirekta skatter som skett . Enbart räntehöjningarna beräknas ha höjt den allmänna prisnivån 1979 . Investeringarna har inte alls nått den nivå som förutsades, trots att vinstökningen blivit större än som väntades. Industriinvesteringarna ligger i stort sett kvar låga nivå vilket är lägre än 1976. Importen har ökat kraftigare än vad man räknat med tidigare. Även detta sammanhänger till en del med oljeprisstegringarna men förklaras också av att fått en för liten importkonkurrerande sektor i sin ekonomi. I fasta priser dvs. bortsett från bl. a. oljeprisstegringarna har importen ökat i stället för som man räknade med . Den svenska exporten har inte lyckats hävda sig på världsmarknaderna. Enligt beräkningar har vi förlorat marknadsandelar till följd av att de svenska företagen höjt sina priser mer än vad som svarar mot den inhemska kostnadsökningen. Man har alltså inte utnyttjat de senare årens devalveringar och de relativt låga kostnadsstegringarna till att förbättra sin marknadsposition utan har i stället utnyttjat dessa till ökade vinster dock utan att detta medfört ökade investeringar. Utvecklingen på import- och exportområdet har medfört att bytesbalansen blivit väsentligt sämre än vad man räknade med tidigare. Detta kan inte döljas av betalningsbalansdelegationens ständigt återkommande korrektioner. Läget på arbetsmarknaden har visserligen förbättrats något men är fortsatt svagt. Särskilt oroväckande är den fortsatt höga ungdomsarbetslösheten. Budgetunderskottet har trots alla storordiga löften att sanera statsfinanserna fortsatt att öka i stället för att minska. Den sämre ekonomiska utvecklingen har även inneburit att de regionala problemen ytterligare ökat. På flera håll i landet hotar nu en kris för sysselsättning och befolkningsutveckling. Konsekvensen av denna utveckling är att vi nu har att möta en ny internationell lågkonjunktur med sämre statsfinanser och ett större underskott i utrikeshandeln än vad vi tidigare haft. Det är uppenbart att våra handlingsmöjligheter blivit kraftigt kringskurna genom den ekonomiska politik som de borgerliga partierna fört. Den svenska ekonomin uppvisar svåra balansbrister. Statsfinanserna uppvisar ett skådat underskott, underskottet i utrikeshandeln växer också kraftigt som industriinvesteringarna och bostadsbyggandet ligger på en alltför låg nivå. Löser vi inte dessa balansbrister, kommer vi att mötas av växande svårigheter att klara sysselsättningen och upprätthålla den sociala och ekonomiska tryggheten. Socialdemokratin kräver därför att ett samlat grepp tas i den ekonomiska politiken som återskapar styrkan i den svenska ekonomin och ger oss möjligheter att långsiktigt förverkliga målet om arbete åt alla. Ett viktigt led i en sådan långsiktig politik är att minska inflationen och nå stabila priser. Detta är avgörande såväl för de långsiktiga sysselsättningsmålen som för fördelningspolitiken. En fortgående inflation leder till en omfattande och orättvis omfördelning av ekonomiska tillgångar och utgör också ett hot mot den internationella konkurrenskraften och därmed även mot sysselsättningen. En ytterligare förutsättning för att vi skall kunna åstadkomma full sysselsättning och en rättvis fördelning av produktionsresultaten är att vi har balans i våra utrikes affärer. Ett över bestående underskott leder till ett växande beroende av långivare. Betalningsbalansen kommer också att belastas med växande räntebetalningar. Den förbättring som kunde registreras var endast kortvarig till sin natur och sammanhängde med trepartiregeringens arbetslöshetsskapande politik. När ekonomin sköt fart växte på nytt bytesbalansens underskott. Det fortsätter att öka även , trots lägre tillväxt av den svenska ekonomin och trots klart optimistiska antaganden om oljeprisernas utveckling. Om inte denna utveckling vänds, kommer ekonomiska självständighet att hotas. Vi måste också lägga grunden för en balanserad ekonomisk tillväxt. Tillväxt är inte ett mål i sig men ett viktigt medel för att uppnå ökad sysselsättning och välfärd. Den ökar också våra möjligheter att skapa balans i fråga om arbete och inkomster mellan olika delar av vårt land. Det är också genom en ekonomisk tillväxt som vi kan arbeta oss ur den nuvarande underskottssituationen. Kan vi inte återställa den ekonomiska tillväxten, så kan knappast underskotten nedbringas på annat sätt än genom en kraftig åtstramningspolitik med åtföljande arbetslöshet. framförs argumentet att en minskad jämlikhet är en nödvändig förutsättning för att den ekonomiska tillväxten skall kunna stimuleras. Detta var exempelvis ett ledande tema i den s. k. . Socialdemokratin har alltid tagit avstånd från dessa uppfattningar. För oss är det gemensamma ansvaret för framtiden den enda hållbara grunden för en fortsatt tillväxt av våra ekonomiska resurser. Detta synsätt präglar vår skattepolitik. Det låg bakom tillkomsten av ATP-reformen en av de största tillväxtbefrämjande reformerna i vårt land. Detta har präglat vårt arbete på det arbetsrättsliga området. Det är även ett viktigt motiv för arbetarrörelsens engagemang i löntagarfonderna. För att ekonomisk tillväxt skall kunna bidra till lösningen av våra balansproblem, måste dess främsta drivkrafter vara en utbyggnad av industrin och ökad produktion för export och för att ersätta import. Detta förutsätter en påtaglig ökning av sparande och kapitalbildning. Konsumtionens tillväxt måste alltså hållas tillbaka, om byggandet för framtiden skall kunna inledas på nytt. Att åstadkomma ett ökat sparande och överföra detta till produktiva investeringar måste bli en av den ekonomiska politikens huvuduppgifter. Det är självklart att kraven på fördelningspolitiken skärps i ett läge med knapp resurstillväxt och kraftigt begränsat konsumtionsutrymme. I en svår tid är det en huvuduppgift för politiken att värna de svaga gruppernas ekonomiska och sociala trygghet. Bördorna måste fördelas efter bärkraft. Det är endast genom solidaritet och gemenskap som man skapar den fasta grunden för en politik som bär problemfyllda år. Den borgerliga regeringens politik löser inte problemen Den borgerliga regeringens finansplan visar att vår ekonomi inte är på rätt väg utan att balansbristerna riskerar att förvärras . I ett längre perspektiv kan denna utveckling leda till en mycket allvarlig försvagning av sysselsättningen och en nödtvungen försämring av levnadsstandard och social trygghet. De senaste fem årens utveckling visar att inget av de länder som huvudsakligen förlitat sig på marknadsmekanismer och klassiska generella ekonomisk-politiska medel har lyckats förena stabilitet med tillväxt och full sysselsättning. I stället har de få länder främst och som verkligen lyckats klara problemen i väsentliga avseenden gått andra vägar. Genom en aktiv stabiliseringspolitik och samverkan med löntagarna har de kunnat nå en stabilitet som främjat tillväxten och invånarnas levnadsstandard. Den borgerliga regeringen har i sin finansplan inte redovisat några åtgärder som angriper de grundläggande problemen i den svenska ekonomin nämligen inflationen, det stora underskottet i bytesbalansen, det stora underskottet i statsbudgeten, de fortsatt otillräckliga investeringarna och den svaga sysselsättningsutvecklingen. I stället riktas desto fler förmaningar till löntagarna och kommunerna om att visa återhållsamhet i lönerörelsen och i fråga om de kommunala utgifterna. Man är för egen del inte beredd att ta det ansvar för landets ekonomiska framtid som situationen kräver utan vill i stället lägga över detta på andra grupper i samhället. Men den återhållsamhet som avkrävdes löntagarna under de tidigare borgerliga regeringsåren ledde i stort sett endast till ökade företagsvinster utan att man därigenom fick till stånd större avsättning på exportmarknaderna, ökade investeringar eller fler sysselsättningstillfällen. En återhållsamhet på konsumtionssidan måste för att accepteras av berörda grupper göras till en integrerad del i en mera övergripande ekonomisk politik där även priser, investeringar och fördelningspolitik inbegrips. Annars har t. ex. löntagarna och kommunerna föga anledning att solidarisera sig med de förmaningar som kommer till uttryck i finansplanen. En återhållsamhet från löntagarnas sida som endast medför ökade vinster i företagen, ökade inkomster till kapitalägarna och en ökad maktkoncentration i näringslivet saknar förutsättningar att bli en realistisk politik i vårt land. Likaså kan man knappast räkna med att de kommunala beslutande församlingarna sluter upp kring en politik som för deras del innebär att angelägna välfärdsprojekt inte kommer til! stånd, när den statliga skattepolitiken leder till kraftiga ökningar av de högre inkomsttagarnas standard. Den borgerliga regeringens kraftlöshet och obeslutsamhet måste brytas. I stället måste vi genom en långsiktighet och beslutsamhet i handlandet lösa 1980-talets problem och återskapa tillförsikten . Ett program för 1980-talet Balansbristerna i den svenska ekonomin har blivit djupa och omfattande. Det kommer att krävas ekonomiska och politiska ansträngningar under en följd av år för att rätta till dem. Underskottet på bytesbalansen uppgår nu till av bruttonationalprodukten och underskottet på statsbudgeten till . Arbetet med att återställa balansen innebär att medborgarna i vårt land framåt måste göra vissa uppoffringar för att få en bättre ekonomi och starkare tillväxt . Skall vi kunna exportera mera för att minska bytesbalansunderskottet och investera mera för att öka tillväxt och sysselsättning , måste vi avsätta resurser härför. Vi måste få en större industrisektor än den vi nu har. Vi har visserligen alltjämt en viss ledig kapacitet inom vår nuvarande industrisektor, men det är i en hel del fall i branscher och företag vilkas produkter inte efterfrågas för export eller för nu aktuella investeringar. För att vi skall kunna ta till vara denna lediga kapacitet krävs att vi förändrar strukturen i vår ekonomi. Sammantaget kommer detta att ställa stora krav på en ökad kapitalbildning och en ökad föränderlighet i det svenska samhället. Det är mot denna bakgrund nödvändigt att den ekonomiska politiken konsekvent och målmedvetet inriktas mot målet att återföra ekonomin till balans under loppet av . ordnas inom ramen för ett övergripande program för rekonstruktion av den svenska ekonomin. Detta måste innefatta samstämda åtgärder på både kort och medellång sikt. Det måste löpande revideras för att anpassas till den fortgående utvecklingen såväl i som utomlands. En viktig utgångspunkt för arbetet bör vara att med bibehållen och successivt förbättrad sysselsättning skall arbeta sig tillbaka till ett läge med balans i sin ekonomi. Vi avvisar därmed de alternativ som åstadkommer balans genom en arbetslöshetsskapande åtstramningspolitik. En ytterligare utgångspunkt för arbetet med rekonstruktionsprogrammet bör vara att vi även fortsättningsvis skall ha en öppen ekonomi. Det är genom att satsa på en ökad industrisektor och en ökad konkurrenskraft som vi skall komma tillbaka till jämvikt i våra utrikes affärer. Om vi vill bibehålla vår nuvarande levnadsstandard är det nödvändigt att vårt land deltar i det internationella handelsutbytet. Det är endast då som ett litet land har möjligheter att utvecklas så långt som gjort. Obalanserna i vår ekonomi gäller inte endast de totala storheterna t. ex. bytesbalans och underskottet i statsbudgeten utan balansbristerna gäller även i hög grad den regionala utvecklingen. En ytterligare utgångspunkt för arbetet blir därför att dessa regionala balansbrister måste angripas med ett brett register av åtgärder som hejdar de snabbt ökade obalanser som inträffat under de borgerliga regeringarnas tid och återupptar arbetet med att skapa jämlikhet i sysselsättning och inkomster mellan landets olika delar. Av strategisk betydelse för möjligheterna att lyckas blir om vi kan åstadkomma en ökad kapitalbildning för investeringar inom i första hand industrin. Investerings- och kapitalbildningsfrågoma kommer därför att utgöra en betydande del av rekonstruktionsprogrammet likaså frågorna om energiförsörjningen och den tekniska utvecklingen och forskningen. Även skattefrågorna måste inta en väsentlig plats i detta arbete. Skattesystemet måste utformas så att det uppmuntrar till arbete och sparande och inte till spekulation och placeringar i improduktiva verksamheter. Utvecklingen mot ständigt växande underskott i statens budget måste brytas eljest kommer dessa att äventyra stabiliteten i hela vår ekonomi och leda till en fördelningspolitiskt oacceptabel omfördelning av sparande och förmögenheter. Detta förutsätter att både utgiftspolitiken och skattepolitiken inriktas på att ta ned underskottet till en nivå som är förenlig med en långsiktig, samhällsekonomisk balans. Detta kommer att ta åtskilliga år och det kommer knappast att lyckas, om inte ekonomin i sin helhet kan fås att expandera. bör godkänna de mål och riktlinjer som här anförts för det långsiktiga arbetet med att återföra den svenska ekonomin till balans. Program för att stabilisera ekonomin på kort sikt Problemen i den svenska ekonomin är så akuta att åtgärder genast måste sättas in på bred front. Det gemensamma kravet på dessa kortsiktiga åtgärder är dock att de skall kunna ses som ett första led i en mera långsiktig plan för den ekonomiska politiken. En av de viktigaste uppgifterna i den ekonomiska politiken på kort sikt är att skapa förutsättningar för en lugn och stabliserande avtalsrörelse. Detta var också ett av huvudkraven i vår ekonomisk-politiska motion . Löneutvecklingen har ju en avgörande betydelse för näringslivets konkurrenskraft och därmed för tillväxt och sysselsättning. I den borgerliga regeringens finansplan uppmanas nu löntagarna att visa återhållsamhet. Med den handlingsfrihet som de stora företagen och företagssammanslutningarna numera har på sina marknader finns det emellertid ingen garanti för att en sådan återhållsamhet skall leda till den avsedda begränsningen av prisstegringen.