mot · G3021470 · 1980-01-25 00:00:00 — Motion 1979/80:1470 av om förvisning av utlänning som begått brott har fört en liberal invandringspolitik. Andelen utländska medborgare har också ökat från vid slut till . En del av dessa vistas tillfälligt i landet, medan andra avser att stanna och kanske med tiden bli svenska medborgare. Den kraftigt ökade andelen utländska medborgare kan, såsom icke sällan skett i framför allt andra länder men också i , leda till motsättningar mellan olika befolkningsgrupper. Det är därför utomordentligt angeläget att varje tillfälle att förebygga dylika motsättningar tillvaratas. Det bör också betonas att det överväldigande flertalet utländska medborgare är skötsamma människor, som fyller en viktig funktion i det svenska samhället. För att upprätthålla goda relationer mellan de svenska och utländska medborgarna måste vi därför vara restriktiva med att låta de misskötsamma utländska medborgarna stanna i . Statistiken visar emellertid att vi tvärtom förefaller att vara alltför generösa i det hänseendet. Visserligen är de utländska medborgarna i i större utsträckning än de svenska i s. k. brottsaktiv ålder och bör därför rimligen uppvisa en relativt sett högre brottslighet. Men det är knappast rimligt att anta att de för den skull skall utgöra en femtedel av dem som intas i kriminalvårdsanstalt. utgjorde de sålunda mellan 18,1 och av de intagna. Drygt en tredjedel av dem förvisades. Andelen utländska medborgare bland de intagna som dömts till mellan ett och fängelse var än högre och varierade under nämnda år mellan 21,9 och . Bland dem som dömts till fängelse eller mer var nämnda år utländska medborgare. I permissionsutredningen (Ds Ju 1977:13 s. 13) framhålls att av dem som avtjänade straff fängelse eller internering med en minsta tid av hade en dom på förvisning. Inte minst därför att fängelse ofta inte utdömts förrän vederbörande bortemot ett halvdussin gånger dömts till icke frihetsberövande påföljd är nämnda siffror oroväckande. Då de bedöms skall man också komma ihåg att en utländsk medborgare, som förvisas jämlikt 26 § sista stycket utlänningslagen, kan beräkna en mildare påföljd än en svensk medborgare, som döms för samma brott. I detta hänseende skiljer sig förvisning från förverkande och övriga särskilda rättsverkningar, såsom återkallelse av körkort, vapenlicens, läkarlegitimation samt arvsförlust på grund av brott, vilka alla drabbar individen utan lindrigare påföljd i övrigt. Detta får ibland mycket märkliga konsekvenser, eftersom en utländsk medborgare även sedan en förvisningsdom vunnit laga kraft har flera möjligheter att få kvarstanna i riket. Detta beror på att dt finns flera hinder mot verkställighet av ett förvisningsbeslut. Utlänningen kan sakna pass, vara politisk flykting eller också kan andra omständigheter medföra att hans förvisning uteblir. Detta sker vanligen genom att man meddelar anstånd med verkställigheten. I första hand och i sista hand regeringen kan sålunda omintetgöra ett av högsta domstolen fattat förvisningsbeslut. Ett förvisningsärende kan med andra ord komma att behandlas av sex olika instanser och av sju olika myndigheter, dvs. tre domstolar, , invandrarverket, och regeringen. Dessutom föreligger möjlighet till nåd. Det är knappast rimligt att en utlänning, som här begår ett brott och blir förvisad, har möjlighet att slippa undan med ett lindrigare straff än en svensk medborgare eller en utlänning, som ej blir förvisad. En lösning vore att behandla förvisning som de övriga särskilda rättsverkningarna och att alltså inte rabattera påföljden då ett förvisningsbeslut fattas. Ett annat sätt vore att låta domstolarna beakta även verkställighetshindren innan de fattar beslut. En tredje möjlighet vore att flytta domstolarnas förvisningsrätt till de verkställande myndigheterna. Framför allt den näst sista av de angivna metoderna skulle också kunna minska byråkratin. Vid bedömande av om en utlänning skall förvisas eller inte förtjänar anpassningen till det svenska samhället stor uppmärksamhet, medan det faktum att vederbörande innehaft permanent uppehållstillstånd knappast bör ha någon självständig betydelse. Därför bör 26 § andra stycket andra meningen utlänningslagen kunna upphävas. Ännu ett problem utgör de utlänningar som efter att ha förvisats återvänder till . De ådöms ofta en månads fängelse för olovlig vistelse i riket. Det kan ifrågasättas om man inte borde beakta intresset av att de inte återvänder till då påföljden utmäts. En förvisad grov narkotikabrottsling bör kanske ådömas ett förhållandevis långt fängelsestraff om han olovligen återvänder till , medan andra kan ådömas betydligt kortare straff. Med stöd av det anförda hemställs att hos regeringen begär en översyn av påföljdsreglerna för utländska medborgare som begår brott i i enlighet med vad i motionen anförts.