mot · G40249 · 1980-10-22 00:00:00 — av m. fl. med anledning av proposition 1980/81:18 med förslag till lag om ändring i sekretesslagen (1980:100) m. m. Offentlighets- och sekretessfrågorna har fått ökad aktualitet. De har också med rätta blivit föremål för livligare kritisk debatt. Bakgrunden härtill är dels handlingsoffentlighetens helt nya praktiska villkor - främst genom den omfattande datoriseringen - men också en strävan från kretsar inom byråkratin att i praxis försvåra eller inskränka offentligheten. Offentlighetsprincipen har av tradition haft grundlagsskydd. Genom sekretesslag gavs emellertid nya möjligheter att på ett enklare sätt utvidga det sekretessbelagda området. En rad orsaker har sedan medverkat till att skapa en grå zon på offentlighetens område, en zon där oklarhet och godtycke råder. Datoriseringen har medfört både att offentliga uppgifter förts under sekretessens paraply och att självklara rättigheter för medborgare satts i fråga. Vidgad användning av s. k. omvänt skaderekvisit är en annan fara - den lägger bevisning till förmån för vad som egentligen är en grundlagsprincip på den sökande och icke på myndigheterna. Vpk kritiserade den nya sekretesslagen främst för att den inte var anpassad till dessa offentlighetsprincipens nya och svårare livsvillkor. Genom denna sin brist blev lagen delvis föråldrad redan när den antogs. Den i sig riktiga strävan att samla alla inskränkningar i en enhetlig lag förfelade därmed också sin verkan. Man hade därför haft rätt att nu vänta sig skärpt vakthållning kring offentlighetsprincipen och ökad klarhet kring de konflikter som i praxis uppstått. Någon strävan i den riktningen präglar dock inte det föreliggande regeringsförslaget. Det utgör ett hafsverk, som inte bör passera annat än med bestämda korrigeringar. Proposition 1980/81:18 presenteras inledningsvis som huvudsakligenen anpassning. Aktstycket innehåller ju bl. a. förslag att utvidga sekretessområdet. Detta är inte en anpassning utan en viktig fråga rörande grundlagens giltighetsområde. Propositionen innehåller som antytts bl. a. förslag om utvidgad sekretess för vissa handlingar. De borgerliga partierna drev hårt frågan om lagrådets rätt att höras i lagstiftningsfrågor. Det är därför märkligt att ett borgerligt statsråd nu har så bråttom att i en fråga som gäller minskad handlingsoffentlighet gå förbi lagrådet. Motiveringen är krystad. I regeringsformen står att lagrådets yttrande bör inhämtas när saken gäller begränsning i rätten att ta del av allmänna handlingar. Propositionen innehåller förslag om sådana begränsningar. Huvudregeln säger alltså att lagrådet bort höras. Det har inte skett. Regeringsformens 8 kap. 18 § anger också att man kan underlåta lagrådsremiss, om det saknar betydelse för frågans beskaffenhet eller om fara är i dröjsmål. Det är detta kryphål statsrådet åberopar. Det stämmer dock alls inte med det faktiska läget. Inskränkningar av handlingsoffentligheten är alltid att betrakta som principiella frågor, och något avsevärt men skulle naturligtvis inte uppstå om lagrådet hade hörts. De skäl statsrådet redovisar har alltså knappast stöd i regeringsformen, och hans tolkning av paragrafens innehåll är knappast heller den som grundlagsstiftarna avsåg. Dålig arbetsledning med åtföljande brådska vid en propositionsbehandling utgör inte skäl att underlåta lagrådsremiss i fråga, där sådant normalt bör ske. Propositionen innehåller ytterligare egendomliga avsnitt. Det underligaste återfinns på s. 22, fjärde stycket. Statsrådet gör där bl. a. ett uttalande om att han är beredd att ytterligare skärpa statistiksekretessen, ifall sådana uppgifter i större utsträckning än nu begärs fram av domstolar. Vad är meningen med detta uttalande? Det följs inte av någon kläm i hemställan. Propositionen begär bara att skall godkänna de förslag som framläggs. Men statsrådets privata filosoferande på s. 22 utmynnar inte i något förslag. får ingen begäran om att den skall ställa sig bakom yttrandet. I så fall borde det funnits en särskild kläm med denna innebörd. Problemet är att statsrådets yttrande ju innebär en värdering av praxis på visst område och därtill en restriktiv värdering. Det är därför viktigt att yttrandet icke kan åberopas som stöd för att gått med på en sådan restriktiv hållning. Yttrandet har icke karaktär av förarbete till lagen. Om statsrådets deklaration icke omfattas av hemställan till - då är den närmast exempel på en helt grundlagsstridig inställning. Det är som har att godkänna sådana lagförklarande yttranden som det här gäller. Och det är domstolarna som har att tolka fall av lagtillämpning, där offentlighetsprincipens räckvidd är berörd. Beträffande statsrådets yttrande på s. 22, fjärde stycket, måste alltså klarhet skapas i vad det egentligen avser och på vilket sätt det över huvud taget avses ingå eller inte ingå i beslut. Det anförda är ett exempel på den hafsighet och bristande genomtänkthet som allt oftare manifesterar sig i behandlingen av viktiga rättsfrågor. Ganska enastående är också statsrådets behandling av medborgares rätt att ur vissa register få del av uppgifter som rör vederbörande själv. Här gäller sakfrågan att kriminal- och polisregisterlagarna skall anpassas till övrig lagstiftning. Här säger statsrådet på s. 19 följande: Enligt min mening talar åtskilliga skäl för att den registrerade ges rätt att ta del av registeruppgifter om sig själv, när allmänna intressen inte är berörda. Men en sådan rätt finns ju redan i sekretesslag och datalag. Det är enbart fråga om att en föråldrad del av polisregisterlagstiftningen skall raderas bort. Det finns inte minsta skäl för statsrådet att komma med värderingar, huruvida det enligt hans mening finns skäl för offentlighet eller ej. Statsrådet säger sedan att saken fordrar ytterligare utredning på grund av att det inte finns dataterminaler och lokaliteter, där den enskilde kan utöva sin insynsrätt. Det är egendomligt. Antingen föreligger rätt att få ut uppgifter - och då skall uppgifterna lämnas ut. Eller också föreligger ingen sådan rätt - och då skall de förbli hemliga. Rätten att få ut uppgifter får under inga omständigheter hindras av eller hängas upp på ifall det finns terminaler, där datauppgifterna kan tas fram. Saknas tekniska faciliteter skall dessa helt enkelt anskaffas, så att grundlagen kan följas. Grundlagen är ingen kostnads- och lokalfråga. Dessutom är de praktiska hinder statsrådet åberopar alls inte så stora som det görs gällande. Kan tjänstemän använda en terminal, kan andra också göra det. Kan tjänstemän sitta i en viss lokal, kan andra också göra det. Om programmen och systemen utgör hinder, skall de göras om - det är i så fall en pinsam bekräftelse på att kritiken mot datalagringen av offentliga handlingar är korrekt. Det är därför helt oacceptabelt, när statsrådet säger att han nu inte ämnar framlägga förslag i denna punkt. Vad betyder detta? Rikspolischef och generaldirektör, liksom lokala polischefer, har ovillkorliga skyldigheter att se till att offentlighetsprincipen fungerar och de är personligen ansvariga härför. Om det finns för få terminaler eller om dessa är placerade på mindre lämpliga ställen skall detta ändras. För detta behövs inga förslag, och det får inte hindras av att statsrådet inte framlägger något förslag. Oroande är också statsrådets attityd till problemet om anpassning mellan sekretesslag och lag om illojal konkurrens. Här åberopar statsrådet ett tidigare uttalande, vars innebörd är att en skillnad mellan offentliga och privata funktionärers tystnadsplikt inte är motiverad. Detta är synnerligen märkligt. En sådan skillnad är ju i själva verket i högsta grad motiverad. Offentlig verksamhet arbetar politiskt under andra villkor än privat. I förhållande till det allmänna har medborgarna rättigheter, till vilka offentlighetsprincipen hör. Så är inte fallet gentemot privata verksamheter. Om det är statsrådets mening att det inte skall råda någon sådan skillnad, uttrycker detta en helt ny konstitutionell teori. Sådana tankegångar måste ovillkorligen avvisas. Synnerligen anmärkningsvärda är slutligen statsrådets uttalanden med anledning av skrivelse om utvidgning av besvärsrätten. Vad föreslår är betingat av en stämning som på flera håll börjat sprida sig bland högre ämbetsmannakretsar: Man vill där ha rätt att överklaga beslut om att medborgare har rätt att ta del av en uppgift. Det enda syftet med en sådan rätt är ju att fördröja och försvåra offentligheten samt att uppnå en mer restriktiv praxis. Detta är en fullständigt ny konstitutionell princip, ett allvarligt ingrepp i grundlagsfriheten. Det är förvånande att statsrådet över huvud taget tar upp en sådan framställning från statlig verksledning till behandling. Än märkligare är, när han på s. 20, andra stycket, säger att han inte nu anser att ordningen bör ändras. Skall det tolkas så att han senare eventuellt kommer att anse detta? Eller vilken tanke finns över huvud taget bakom det nämnda yttrandet? Efter vår genomgång av dessa formella och konstitutionella egendomligheter övergår vi till det som konkret omfattas av regeringens hemställan. bör uttala att de brister vilka framkommer i beskrivningen kring ändringen av lagen om polisregister omgående rättas till. De har nämligen relevans ingalunda bara till de nya bestämmelser som föreslås utan hindrar redan nu ett rätt tillämpande av offentlighetsprincipen. Beträffande den diskuterade utvidgningen av besvärsrätten bör uttala att det icke står i överensstämmelse med grundlagens anda och mening att myndigheter eller andra genom sådan besvärsrätt skall lägga hinder i vägen för offentlighetsprincipens tillämpning. Beträffande statistiksekretessen bör markera att den icke ställer sig bakom statsrådets uttalanden, detta för att undvika att dessa inräknas som förarbeten och får påverka praxis på ett negativt sätt. Beträffande de frågor som sammanhänger med IKL bör inga ändringar genomföras. De föreslagna ändringarna urholkar offentlighetsprincipen. Redan av detta bör följa att de skall bedömas noga och restriktivt. Hela saken bör anstå, tills något förslag föreligger rörande 12 § IKL. Förslaget till ändring i sekretesslagens 7 kap. 9 § är vilseledande formulerat. Som texten står, kan en registrator tro att första meningen gäller ensam och utan skaderekvisit av något slag. Förslaget bör omformuleras så att avsikten klart framgår. Beträffande 8 kap. 2 § samma lag råder liknande oklarhet. Texten i propositionen anger att sekretessen gäller endast egenföretagare. Lagförslaget däremot gör inte motsvarande begränsning, varför det kan tas till intäkt för att sekretessområdet ökat mer än avsett. Det långa utsträckandet av sekretesstiden i patent- och registeringsärenden, som föreslås i 8 kap. 9 §, bör inte genomföras. sekretess förefaller vara en enorm tid för företagshemligheter. Med nutidens snabba tekniska och industriella utveckling kan det knappast uppstå några reella behov att så utvidga sekretesstiden i jämförelse med vad som gällt under en epok, då utvecklingen var långsammare. Den etiska bedömningen av biomedicinsk forskning är ett särskilt viktigt och intressant område från offentlighetssynpunkt. Det märkliga är att regeringen här föreslår en utvidgning av sekretessen. Syftet är att skydda affärshemligheter och insyn i själva verksamheten. Detta är en icke acceptabel utgångspunkt för synen på offentlighet och sekretess inom detta Så allvarliga ting som försök på människor bör knappast omgärdas av annan sekretess än den som är motiverad till skydd för personliga förhållanden och för patientens säkerhet. Affärsintressen bör absolut inte prioriteras. Insyn och kontroll av denna verksamhet skall inte behöva hindras av privata vinstintressen. Tvärtom: läkemedelsföretagen bör här underkasta sig den insyn och offentlighet som är nödvändig till skydd för patienten och forskningens etiska innehåll. Statsrådets omsorg om affärsintressena är lika omotiverad som stötande. Sammanfattningsvis kan beträffande regeringens proposition 1980/81:18 sägas: Den kan under inga omständigheter godtas i det skick den presenteras. Ett par av förslagen innebär inskränkningar i handlingsoffentligheten och bör av politiska skäl icke genomföras. I en rad andra avseenden är oklarheterna och ofullständigheterna så besvärande att omarbetning och klargörande måste ske av formella skäl. Därför bör propositionen i sin helhet nu avslås. Den bör omarbetas och undergå lagrådsremiss. Mot bakgrund av det anförda hemställs att beslutar avslå proposition 1980/81:18. (vpk) C. - H. (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) 65739 198(1