mot · G40220 · 1980-10-22 00:00:00 — av m. fl. med anledning av proposition 1979/80:179 med förslag till lag om ändring i och jordabalken m. m. Genom proposition 1979/80:179 föreslås möjlighet att under vissa förutsättningar ställa den som uthyrt en lägenhet, som helt eller till väsentlig del används för dobbleri, till ansvar även i det fall han får vetskap om den brottsliga spelverksamheten först efter det han ingått hyresavtalet. Sådan möjlighet saknas enligt gällande rätt. Mot tillkomsten av 16 kap. 18 § som sådan riktas ingen erinran. Lagrummet går däremot icke fritt från invändning från lagteknisk synpunkt. Den straffbara handlingen avses skola bestå i underlåtenhet att göra vad som skäligen kan begäras för att få upplåtelsen att upphöra. Bryter hyresvärden häremot, skall han dömas för medverkan enligt vad i 23 kap. stadgas. Mot bestämningen göra vad som skäligen kan begäras kan riktas samma invändning som den som framförts mot smitningsparagrafen i trafikbrottslagen (åtgärder vartill olyckan skäligen bör föranleda). Vilka konkreta åtgärder avses med formuleringen? Det bör väl vara lagstiftarens uppgift att ge medborgarna otvetydiga besked om vilka materiella åtgärder som de har att vidta. Misstar sig den enskilde om bestämmelsens räckvidd, drabbas han ju av frihetsstraff. Hänvisningen till vad som skäligen kan begäras utgör däremot inget sådant besked. Den lämnar läsaren helt i sticket. (Jfr för 1975 s. Detta är så mycket mer otillfredsställande som lagregeln berör brott och straff. Vad vill då departementschefen uppnå med lagrumemt? Jo, i främsta rummet att hyresvärden anger brottet till åklagarmyndigheten eller polisen. Detta anges rent av som den naturliga åtgärden. Som framgått syftar lagrummet främst till att förmå hyresvärden till att avslöja brott. Det finns redan andra fall då sådan rättsplikt föreligger. Som exempel må nämnas underlåtenhet att avslöja spioneri och mord. De allmänna betingelserna för straffbarhet regleras därefter i 23 kap. 6 § . Det framstår därför som naturligt att den föreslagna lagregeln - förutom att den klart och entydigt anger rättspliktens omfattning - anpassas till vad som eljest gäller enligt allmänna regelsystem för motsvarande fall. Så har emellertid icke skett. Genom konstruktionen att underlåtenheten skall anses konstituera medverkan till brott blir nämligen 23 kap. 6 § icke tillämplig - och därmed ej heller de allmänna betingelserna för straffbarhet som uppställts till skydd för den enskilde. I förarbetena till 23 kap. 6 § diskuteras t. ex. huruvida undantag från straffbarhet bör föreligga, om ett avslöjande skulle medföra risk för repressalier för angivaren eller dennes närmaste (intressekollision). Motsvarande undantag saknas självfallet i de lagrum som definierar begreppet medverkan. Straffsatsen är också olika för medverkan och underlåtenheten att avslöja brott. Medverkan till brott förutsätter slutligen att den enskilde företagit sig något positivt (främjat brottet). I detta fall är ju förhållandet däremot det motsatta, nämligen att hyresvärden förhållit sig passiv. Det ter sig därför oegentligt att här tala om medverkan. Lagregeln bör därför - i enlighet med den lagteknik som eljest förekommer i - i tillämpliga delar jämkas så att den som efter erhållen vetskap om förekomsten av dobbleri underlåter att avslöja detta brott gör sig förfallen till ansvar enligt vad i 23 kap. stadgas. Det bör ankomma på utskottet att närmare utforma lagregeln. Genom en sålunda utformad lagregel kommer straffbarheten visserligen att inskränkas något i förhållande till propositionen. I jordabalken tillskapas nämligen en bestämmelse om rätt för hyresvärden att uppsäga hyresavtalet i det fall full bevisning föreligger om dobbleriet, t. ex. genom en fällande brottmålsdom. Och avsikten är nu att det obestämda rekvisitet vad som skäligen kan begäras för att få upplåtelsen att upphöra skall träffa även denna situation på så sätt att hyresvärden skall tvingas att göra bruk av uppsägningsrätten (s. 28). skall med andra ord i detta hänseende utfyllas med en bestämmelse som hämtas ur jordabalken. Detta fall förefaller dock så extremt att det bör utmönstras i klarhetens och enkelhetens, dvs. i rättssäkerhetens intresse. Om ej, bör situationen regleras särskilt i den föreslagna lagregeln i 16 kap. 18 §. Det bör i så fall ankomma på utskottet att utarbeta erforderlig lagtext. Med hänvisning till vad som anförts hemställs att beslutar att 16 kap. 18 § skall erhålla den ändrade lydelse som framgår av motionen. () ()