mot · G302870 · 1980-01-23 00:00:00 — Motion 1979/80:870 av m. fl. Biblioteksersättning utgår av statsmedel för svenska originalverk och för översättningar till svenska språket. Ersättningens storlek var från början för lån av originalverk och för lån av översättning; hade dessa utlåningsersättningar stigit till endast 6 resp. per lån. har en förändring inträtt, delvis betingad av upphovsmännens eget målmedvetna agerande i frågan. Även om det från början rådde en viss oenighet om biblioteksersättningens natur är man nu ense om att den skall betraktas som en gottgörelse för det utnyttjande av de litterära verken som sker genom de allmänna biblioteken. Sedan åtminstone mitten av har upphovsmännen yrkat att de skall få förhandla om ersättningens storlek på samma sätt som statligt anställda numera förhandlar om sina löner. I avvaktan på att biblioteksersättningen lagfästs vilket är den praktiska förutsättningen för en reell förhandlingsrätt har författarna yrkat att statsmakterna skall låta ersättningen följa löneuvecklingen. En mer allmän värdesäkring knuten till penningvärdesförändringen har också diskuterats. yttrade sig i värdesäkringsfrågan med anledning av motionen 1978/79; 1871. majoritet, vars uttalande låg till grund för beslut, anförde då att , då den gång efter annan höjt biblioteksersättningens grundbelopp, givetvis gjort detta mot bakgrund av den aktuella löne- och inkomstutvecklingen. Vad motionärerna åsyftar synes emellertid vara införande av en automatiskt verkande indexregel. Utskottet kan inte tillstyrka att gör något uttalande av den i motionen önskade innebörden. Oavsett vad man anser om indexreglering om man är för eller emot så skall självfallet kulturarbetarna tillförsäkras samma rättigheter som andra grupper och inom sig också ha samma rättigheter. För kulturändamål har i årets budget endast tagits upp 15 milj. kr. Av detta belopp har 1 milj. kr. tagits i anspråk för biblioteksersättningens multipel med , per lån av svenskt originalverk och motsvarande höjningar av övriga multiplar. Flöjningen av biblioteksersättningen har i årets budget betecknats som en reform 1 1979/80. 3 sami Nr 870874 1979/80: 870 och därmed begränsats till ett än lägre belopp än vad som kommit övriga kulturändamål till del. Flera övriga kulturändamål har åtminstone fått vad man skulle kunna beteckna som en automatisk höjning. Biblioteksavgiften står helt utanför detta. Även om man tolkar beslut föregående år som att man inte ville binda sig för en långsiktig indexreglering så måste man enligt utskottets uttalande höja ersättningen i enlighet med övrig löne- och inkomstutveckling. Den automatik regeringen räknat med för övrigt, nämligen , skulle ge höjning av biblioteksersättningen i stället för 1. Mot detta har rests två invändningar: Man har påpekat att viss automatisk höjning ligger däri att biblioteksutlåningen antas öka . Till detta bör invändas följande. Biblioteksersättningen är en gottgörelse för utnyttjande om utnyttjandet ökar skall i följd därav givetvis också totalersättningen öka. Det har dessutom visat sig att låneökningen fördelar sig på fler upphovsmän än tidigare; det är alltså inte fråga om en högre utnyttjandegrad utan om en vidgning av det utnyttjade området, jämförbar med ökning av antalet anställda. En ökning av utlåningen kan inte utan vidare förutsättas öka kårens inkomster man har inte någon säker uppfattning om i vilket förhållande utlåning och försäljning står till varandra; det är inte otänkbart att en utlåningsökning beror på ökade bokpriser i den allmänna marknaden. Slutligen är prognosen om utlåningen mycket osäker. Under 1950talets sista del sjönk den totala bokutlåningen , sannolikt till följd av det just införda nya mediet TV; man kan konstatera att utlåningsökningen avtagit och man har ingalunda garanti för att den inte stagnerar. Man kan således inte i något hänseende tala om automatik av den anledningen att anslaget bestäms med hänsyn till ett prognostiserat högre utnyttjande. Den andra invändningen mot ett procentpåslag hänger samman med biblioteksersättningens konstruktion: ersättningen måste rimligen fastställas i jämna öretal, vilket normalt leder till avvikelse från ren automatik. Invändningen gäller givetvis om man begränsar sig till ett enda år. Om man emellertid ser frågan över kommer en utjämning att ske enligt vanliga regler för höjning resp. sänkning av brutna tal. Mot bakgrund av det anförda bör alltså till biblioteksersättning anslå 1 milj. kr. mer än regeringen föreslagit. När biblioteksersättning för översatt litteratur infördes bestämdes inte någon individualersättning motsvarande författarpenningen. Orsaken torde i främsta rummet ha varit att lånen inte registre 1979/80: 870 rades på översättarna och att det alltså inte gick att utan betydande omgång få fram underlag för en översättarpenning. Totalersättningens storlek var dessutom så liten att en översättarpenning knappast skulle ha blivit meningsfull. Biblioteksersättningen på detta område bygger emellertid på samma princip som författarersättningen: gottgörelse för utnyttjat arbete. Det finns alltså ingen principiell anledning att behandla översättarna annorlunda än författarna; tvärtom borde det anses som ett rättvisekrav att översättarpenning införs. Inom författarfonden har man numera utarbetat ett system för översättarpenning; de praktiska förutsättningarna för systemets genomförande är således för handen. I princip finns också pengarna i fonden, eftersom biblioteksersättningen för översatta böcker är hälften av den för original och fondstyrelsen har beräknat översättarpenningen till hälften av författarpenningen. Det är emellertid självklart att tillgängliga medel har tagits i anspråk på annat sätt; ett införande av översättarpenning fordrar därför inom nuvarande ramar en omfördelning i förhållande till de senaste årens medelsanvändning. En ökning av grundmultipeln med skulle emellertid ge erforderliga medel för översättarpenningen utan att posterna för stipendier etc. skulle behöva krympas. fördelar fondens medel enligt bestämmelserna i förordningen (1962:652) om . Enligt dessa har styrelsen mycket fria händer då det gäller att bestämma olika slag av bidrag. Endast i ett hänseende är styrelsen direkt bunden av föreskrifter i förordningen: där bestäms om författarpenning samt om hur denna statistiskt skall bestämmas (dvs. författarpenningens minimibelopp). Det är därför nödvändigt att fondstyrelsen då den vill införa översättarpenning vänder sig till statsmakterna. aviserade fondstyrelsen en försöksverksamhet, och då påpekade departementschefen att en sådan inte borde få gå ut över arbets- och resestipendierna. är fondstyrelsen färdig med förarbetena och gör en formlig framställning om införandet av översättarpenning. Departementschefen förklarar med viss motivering att han inte kan förorda att en översättarpenning införs. Det kan knappast råda någon oenighet om att översättarna är principiellt lika berättigade till sin penning som författarna till sin. Om de tekniska förutsättningarna förelegat skulle säkerligen en översättarpenning ha införts , då biblioteksersättningen för översatt litteratur fastställdes till per lån. Bland de upphovsmän som berörs av biblioteksersättningen är man ense om att översättarpenningen bör införas; vid en höjning av grundmultipeln med är man ense om att använda hela höjningen för detta ändamål och i solidaritetens namn avstå från en jämn fördelning av höjningen på alla grupper. tl 1979/80. 1979/80: 870 Om grundmultipeln höjs med ryms översättarpenningen inom höjningen, och statsmakterna borde inte ha anledning att motsätta sig dess införande. Men även om höjningen av totalersättningen skulle stanna vid det belopp regeringen föreslagit kan man ifrågasätta om det är riktigt att redan i budgetpropositionen ta ställning till frågan om översättarpenningen. Ett sådant ställningstagande synes nämligen vara i strid med vad tidigare uttalat. När författarna krävde förhandlingsrätt avsågs i första hand biblioteksersättningens storlek. Men viktiga moment i en sådan förhandling framhölls också vara författarpenningens andel av den totala ersättningen per lån samt reglerna för författarpenningens avtrappning vid höga utlåningssiffror. I samband med att 1971 höjde biblioteksersättningen uttalades det att ersättningen i fortsättningen borde bli föremål för förhandlingsliknande överläggningar. höjde ånyo biblioteksersättningen 1972 i grundmultipel. I det sammanhanget uttalade att man vid en sådan höjning borde överväga att ändra författarpenningen och avtrappningsreglerna. Eftersom, sade kulturutskottet, det här är fråga om hur man skall fördela det totalbelopp som tillförs författarna och översättarna som grupp är det emellertid rimligt att beslut i dessa frågor fattas först efter överläggningar med vederbörande organisationer. Utskottet gjorde därför inte något uttalande beträffande dessa frågor. Efter förhandlingar mellan organisationerna och departementet infördes det året nya bestämmelser om dels författarpenningens storlek i förhållande till totalersättningen per lån, dels penningens avtrappning vid höga utlåningstal. Som sagts kan det inte anses föreligga någon principiell skillnad mellan författarpenningen och den föreslagna översättarpenningen. Mot bakgrund av vad på utskottets förslag uttalade bör därför frågan om översättarpenning avgöras först efter överläggningar. Det kan nämligen ej hållas för uteslutet att fondstyrelsen genom omdisponeringar kan införa översättarpenning med beaktande av de synpunkter departementschefen i propositionen framhållit. Med hänvisning till ovanstående och med ändring i propositionen 1979/80: 100 hemställs 1. att uttalar att biblioteksersättningen bör fastställas till , 2. att under Bil. 12, B 9, Ersättning åt författare m. fl. beslutar anvisa ett med . i förhållande till regeringens förslag förhöjt belopp, 1979/80: 870 3. att uttalar att en individuell översättarpenning bör införas i enlighet med vad som anförs i motionen. (vpk) C.-H. (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) INGA (vpk) HANS (vpk) i