mot · G3021061 · 1980-01-25 00:00:00 — 1979/80 1061-1066 av m. fl. om ett lagstadgat kommunalt skattetak Utvecklingen visar - såsom framhålls i såväl finansplanen som budgetförslaget - att regeringens överenskommelser med kommunförbunden inte resulterat i en tillräcklig dämpning av den kommunala volymexpansionen under nämnda år. Ökningstakten för ligger sålunda klart över den riktpunkt på som angavs i överenskommelsen och beräknas uppgå till . Enligt bedömningarna i nationalbudgeten ligger den budgeterade utgiftsutvecklingen över den överenskomna riktpunkten. Kommunförbundens egna uppskattningar grundade på enkäter till kommunerna och landstingskommunerna tyder på en ökningstakt på för den kommunala konsumtionen . Överenskommelsen mellan regeringen och kommunförbunden tog sikte på att söka begränsa volymutvecklingen. Ett antal föregående överenskommelser hade baserats på metoden att begränsa skattehöjningarna till vissa belopp. I de båda tvåårsöverenskommelserna avseende dels 1973 och 1974, dels 1976 och 1977, förutsattes sålunda att höjningarna av den sammanlagda kommunal- och landstingsskatten skulle begränsas till en krona för vardera tvåårsperioden. ökades medelutdebiteringen med ; , då ingen överenskommelse förelåg, höjdes kommunalskatterna genomsnittligt med och ; och ökade kommunalskatterna med ytterligare och . I överenskommelsen för uttalades att kommunalskattehöjningarna skulle begränsas så långt möjligt; de kom att uppgå till och . uppgår kommunalskattehöjningarna till ca . Sammanfattningsvis kan alltså konstateras att, trots träffade uppgörelser och avsevärda speciella ekonomiska tillskott från staten till kommunerna, den sammanlagda kommunala utdebiteringen stigit med . har volymtillväxten väsentligt överskridit överenskomna nivåer. Mot denna bakgrund aktualiseras givetvis frågan huruvida icke möjligheter nu måste tillskapas att genom någon form av lagstadgat kommunalt skattetak - i kombination med andra åtgärder - åstadkomma en nödvändig dämpning av ökningstakten i den kommunala expansionen. KEU 76 hade enligt sina direktiv att pröva huruvida en begränsning av den kommunala beskattningsrätten bör införas och hur en sådan begränsning i så fall skall utformas. Utredningen stannar dock för att avvisa tänkbara begränsningsmetoder, exempelvis kommunalt skattetak. detta, vilka i stället föreslås, ter sig vid närmare påseende föga verkningsfulla. Det centrala förslaget är fortsatta överenskommelser mellan staten och kommunförbunden. Dessa avtal är emellertid ej bindande för den enskilda kommunen. Erfarenheterna av ett antal överenskommelser är, såsom framgår av den inledningsvis lämnade redovisningen, inte heller ägnade att inge några större förhoppningar om följsamhet från kommunernas sida. KEU 76 avvisar för övrigt även tanken på att kommuner som höjer utdebiteringen över avtalad nivå skulle få sina ordinarie statsbidrag sänkta. Utredningen konstaterar också att det ytterst är kommunerna själva som har att ta ansvar för de åtgärder som måste genomföras. Ansvaret för de samhällsekonomiska konsekvenserna av utvecklingen måste dock bäras av staten. Mot den bakgrunden och i ljuset av de senaste årens utveckling synes ett kommunalt skattetak vara en metod väl värd att pröva i syfte att hålla den kommunala volymökningen inom godtagbara gränser. Utformandet av ett kommunalt skattetak är på ett avgörande sätt avhängigt av skatteutjämningssystemet. Om skatteutjämningen har till konsekvens att alla kommuner får i stort sett likvärdiga ekonomiska förutsättningar att tillhandahålla service kan ett och samma tak sättas för alla kommuner - landstingen för sig och primärkommunerna för sig. Utan ett sådant skatteutjämningssystem måste taket knytas till den enstaka kommunen. Att därvid låsa nivån vid en bestämd tidigare nivå (som i lagförslag 1 i KEU 76) synes tveksamt. Kommuner med höga kostnader på grund av väl utbyggd service men kanske också orsakade av ineffektiv förvaltning och dålig hushållning hamnar då i en gynnsam situation, medan kommuner som ej gjort lika omfattande åtaganden men har sakligt behov av expansion får svårigheter. Taket måste i stället grunda sig på en prövning av vilka behov av medel en kommun med given struktur har. Skilda kommuner får då olika långt till taket beroende på deras tidigare agerande. Det är sedan - som anförts - skatteutjämningssystemets sak att skapa största möjliga rättvisa mellan kommunerna. Huvudinvändningen mot ett kommunalt skattetak är att det begränsar den kommunala självstyrelsen. Detta argument är föga hållbart. Kommunerna har alltid en ekonomisk ram för sitt agerande. Ramen kan sättas av staten och av kommunens förtroendemän beroende på vad de anser politiskt möjligt. Ramen kan också begränsas av att resurserna vid en fortsatt fri expansion helt enkelt upphör att växa. Men kärnan i den kommunala självstyrelsen är rätten att disponera tillgängliga medel på ett fritt sätt. Även här finns en rad restriktioner, men den kommunala friheten är i vårt land större än på andra håll. Det finns dessutom anledning antaga att kommuninnevånarna i gemen skulle välkomna en ev. inskränkning i kommunernas beskattningsrätt. Ett kommunalt skattetak skulle bli ett incitament för kommunerna att prioritera bland verksamheterna men också, vilket är lika viktigt, rationalisera sitt arbete - även på prioriterade sektorer. Det är inte sällan svårt för beslutsfattarna att visa, att en angelägen åtgärd måste anstå eller avvisas av övergripande samhällsekonomiska orsaker. Ett kommunalt skattetak vore ett effektivt stöd därvidlag. Mer realistisk planering, bättre studium av driftkostnadskonsekvenser vid investeringar och ökad bundenhet till fastställd budget är andra värdefulla följder. Den i budgetpropositionen aviserade senareläggningen av en del av de för planerade skatteutjämningsbidragen till kommuner och landsting har från visst kommunalt håll mötts med fantasilösa hot om skattehöjningar. En lagstiftning om kommunalt skattetak skulle ha underlättat en realistisk anpassning till rådande förhållanden. Från kommunalt håll har emellertid med rätta framhållits, att en icke oväsentlig del av volymexpansion och ökade kostnader förorsakas av beslut fattade av ; beslut som innebär direkta ålägganden för kommuner och landsting att stå för vissa kostnader för skilda reformer. Också detaljerade standardföreskrifter från centrala ämbetsverk i anslutning till att statsbidrag beviljas driver upp kommunernas utgifter. Mot denna bakgrund synes det angeläget att beslutar att i samband med ställningstaganden till förslag, som innebär ökade kostnader för kommuner och landsting, dessa kostnader skall redovisas och finansieringsvägar anvisas. har vid behandlingen av proposition 1978/79:95 om den kommunala ekonomin jämte vissa motioner bl. a. uttalat att utskottet delar föredragandens uppfattning att bedömningar av de totala ekonomiska konsekvenserna för samtliga berörda sektorer av föreslagna reformer måste göras i större utsträckning än vad som sker. Då frågan är av stor betydelse och uppenbarligen ännu inte fått en tillfredsställande lösning, bör formerna för hur kostnader skall redovisas och finansieringsvägar anvisas närmare övervägas i anslutning till att frågan om ett kommunalt skattetak ytterligare klarläggs. Förutsättningarna för ett kommunalt skattetak har icke belysts med erforderlig grundlighet av KEU 76. Mot denna bakgrund och med hänvisning till det anförda hemställs att hos regeringen anhåller att en särskild beredning tillsätts med uppdrag att med utgångspunkt i KEU 76:s arbete 1* 1979180. framlägga ett konkret förslag till lagstadgat kommunalt skattetak. () () PER () () () BO () () () () ()