mot · G402883 · 1980-01-01 00:00:00 — med anledning av proposition 1980/81:76 om interneringspåföljdens avskaffande och straffet för grovt narkotikabrott m. m. Den s. k. lilla marknaden avser den hantering av narkotika som bl. a. missbrukarna själva svarar för och leden före. Dess betydelse för narkotikautvecklingen och för den organiserade narkotikabrottslighetens veksamhet har tillmätts allt större betydelse . Denna marknad är den första som utvecklas på en ort i samband med att narkotikaproblem uppstår, och den finns oavsett hur marknaden i övrigt är organiserad. I de yttersta leden svarar missbrukarna själva för försäljning och överlåtelse av narkotikan. Här sker också rekryteringen av nya missbrukare uteslutande genom att redan etablerade missbrukare introducerar nyfikna och intresserade till missbruket. Genom denna marknad sker också tillflödet av pengar till narkotikasyndikaten, bl. a. genom den brottsliga verksamhet som missbrukarna bedriver för att finansiera sitt missbruk. Den blir därmed den ekonomiska basen och det oersättliga rotsystemet för hela den illegala narkotikahanteringen. Alla försök att komma till rätta med narkotikaproblemet och den organiserade narkotikabrottsligheten vilka lämnar den lilla marknaden intakt är dömda att misslyckas. Ty så länge som det finns stora grupper av missbrukare som är beredda att betala betydande belopp för att få tag på narkotika kommer det att finnas grupper av kriminella som är beredda att ta de risker som kan föreligga för att göra de stora förtjänsterna. Det mest verksamma och varaktiga sättet att störa dessa lönsamhetskalkyler är att undanröja marknaden och efterfrågan på narkotika. Detta kan ske på olika sätt, t. ex. genom socialpolitiskt arbete, förebyggande insatser samt vård och behandling av missbrukare. Det kan också ske genom att missbrukarna konsekvent ställs till ansvar för sin medverkan i narkotikabrottsligheten, dvs. för sitt olagliga innehav av narkotika. I detta sammanhang skall främst beröras de juridiska och polisiära insatserna mot denna marknad. Ett grundläggande drag i den organiserade narkotikabrottslighetens arbetssätt är att den anpassar sina verksamhetsformer och metoder till rådande praxis och myndigheternas insatser. Den tidigare förekommande åklagarpraxisen att underlåta åtal vid s. k. ringa innehav av narkotika för eget bruk gav möjligheter för gatulangarna att operera riskfritt. Enda åtgärden vid ett ev. gripande blev att de fick sin narkotika tagen i beslag. De mängder vilka de medförde vid försäljning anpassades noga till vad som kunde accepteras inom ramen för åtalsunderlåtelse. Då polisen ofta har svårigheter att visa överlåtelse- eller försäljningssyfte kunde langarna 1 1980/81. oemotsagda hävda att de innehavda mängderna var avsedda för eget bruk. Med riksåklagarens nya cirkulär 1980 (RÅC 1:94) skärptes åtalsunderlåtelsepraxis. De mängder för vilka åtalsunderlåtelse nu kan beviljas är mycket små. Åtal väcks numera också i väsentligt större utsträckning. I och med att påföljden för narkotikaförseelse bara kan bli böter blir denna inte särskilt kännbar för langaren. Många langare torde regelmässigt räkna med risken för vissa bötesbelopp i sin hantering. För att ge polisen bättre möjligheter att varaktigt komma till rätta med gatumarknaden bör påföljderna för narkotikaförseelse (2 § narkotikastrafflagen) ändras till böter eller fängelse i högst . I konsekvens härmed bör böter strykas ur påföljden för normalbrottet (1 § narkotikastrafflagen). För en sådan ändring talar flera omständigheter. För det första får polisen ökade möjligheter att ingripa mot den lilla marknaden. Genom att fängelse ingår i påföljdsskalan får polisen möjligheter att göra husrannsakan för att utröna om den misstänkte bedrivit systematisk langningsverksamhet. Särskilt vid upprepade gripanden med olaga innehav av narkotika bör en mer omfattande undersökning av omständigheterna göras. Erfarenheterna från andra länder tyder på att just en systematisk bearbetning av den lilla marknaden får stor allmänpreventiv effekt och minskar nyrekryteringen av missbrukare. Tillflödet av pengar till narkotikasyndiakten kommer också att minska. För det andra får domstolarna möjligheter att göra mer omfattande personundersökning och utröna den misstänktes levnadsförhållanden. Med en sådan som grund bör det bli möjligt för domstolen att skilja mellan de missbrukare som innehar narkotikan för eget bruk och för vilka böter eller villkorlig dom kan vara en lämplig påföljd samt de misstänkta som verkligen är gatulangare. Inom ramen för den föreslagna påföljdsändringen kommer domstolarna också att få möjligheter att döma ut skyddstillsyn, kontraktsvård eller överlämnande till annan vård. Påföljderna kommer att kunna nyanseras efter omständigheterna i det enskilda fallet. Det bör dock klargöras t. ex. i specialmotiveringen att de ökade möjligheter att utdöma strängare påföljder som förslaget innebär inte får tillämpas i målet. Med hänvisning till det anförda hemställs att beslutar att 1. påföljden för narkotikaförseelse (2 § narkotikastrafflagen) skall vara böter eller fängelse i högst , 2. påföljden böter slopas ur påföljdsskalan för normalbrottet (1 § narkotikastrafflagen).