mot · G40271 · 1980-11-06 00:00:00 — av m. fl. med anledning av proposition 1980/81:20 om besparingar i statsverksamheten, m.m. När socialdemokratin inledde sitt långa regeringsinnehav påbörjades en social och ekonomisk omdaning av det svenska samhället som grundades i en politik för full sysselsättning. Steg för steg vanns därvid insikt om att full sysselsättning endast kunde förverkligas om handlandet inom en rad politiska verksamhetsområden konsekvent inriktades mot detta mål. Samma villkor visade sig gälla för möjligheterna att genomföra en aktiv stabiliseringspolitik i tider med konjunkturellt betingad ekonomisk nedgång och medföljande försvagning av arbetsmarknaden. Det stod sålunda tidigt klart att det allvarligaste hotet mot möjligheterna att föra en kraftfull politik för ekonomisk utveckling och stabilisering var vissa grundläggande balansrubbningar i ekonomin. Sådana rubbningar kunde därför inte tillåtas. Ur denna kunskap växte två krav fram på den ekonomiska politiken: - Den samlade efterfrågan inom landet måste avstämmas med hänsyn till den totala produktionen. Misslyckanden härvidlag som tar sig uttryck i gravare rubbningar av bytesbalansen blir förr eller senare ett oöverstigligt hinder för varje försök att föra en självständig stabiliseringspolitik. - Statens finanser måste hållas i god ordning. Detta kräver att viljan att vidga statens ekonomiska åtaganden motsvaras av en vilja och förmåga att stärka statens inkomster. Osunda statsfinanser blir ett direkt hot mot möjligheterna att i dåliga tider föra en aktiv, och ofta på kort sikt kostnadskrävande, arbetsmarknadspolitik. I valrörelsen var detta ett bärande tema från socialdemokratisk sida. Vi framhöll att en oansvarig behandling av statsfinanserna utgjorde ett direkt hot mot den fulla sysselsättningen. Vi hävdade vidare att starka statsfinanser var en nödvändig förutsättning för att löftena mot pensionärerna skulle kunna infrias och det sociala trygghetssystemet bevaras. När den borgerliga regeringen övertog ansvaret för ekonomin fanns förvisso problem, till stor del sammanhängande med påverkan från den internationella ekonomin. Men hade, till skillnad från flertalet övriga industriländer, i stort sett framgångsrikt klarat den svåra kris som följde efter de stora oljeprishöjningarna 1973-1974. Den svenska ekonomin stod väl med starka statsfinanser, en nettofordran gentemot utlandet, låg arbetslöshet och en väl utbyggd produktionsapparat. 1 1980/81. Den borgerliga ekonomiska politik som därefter har förts har på nästan alla områden lett till växande problem och större balansbrister än . Som vi mera utförligt har beskrivit i vår motion till den urtima (motion 1980 U:3) kan den ekonomiska utvecklingen sammanfattas i tio punkter: - Låg ekonomisk tillväxt - Vidgade ekonomiska klyftor - Växande underskott i bytesbalansen - Ras i industriinvesteringarna - Handlingsförlamning i energipolitiken -Tilltagande regional obalans Den internationella ekonomiska utvecklingen och de höjda oljepriserna har självfallet spelat en betydande roll för den utveckling vi haft. Det måste likväl framhållas att ansvaret vilar tungt på regeringen för att man så illa förmått möta dessa och andra ekonomiska problem. Alltsedan maktskiftet 1976 har vi socialdemokrater varnat för den utveckling som ändå ägt rum och för konsekvenserna av denna utveckling. Våra alternativ till den borgerliga ekonomiska politiken har konsekvent utformats i syfte att tillgodose de grundläggande kraven på politiken, nämligen att grava obalanser inte får tillåtas uppkomma. Regeringspartierna har konsekvent avvisat vår analys av läget och våra konkreta alternativ. Den situation vi fruktat och försökt förebygga är nu ett faktum. Den svenska ekonomin präglas således av grundläggande balansbrister. Till detta kommer att vi har att se fram mot en påtaglig försvagning av konjunkturen. Påfrestningarna på ekonomin ökar ytterligare. Redan regeringens egna bedömningar visar på en mycket dyster bild . Ändå är det tveksamt om det verkligen blir möjligt att ens nå den utveckling regeringen förutspår. Särskilt regeringens bedömningar av industriinvesteringarnas utveckling, igångsättningen av nya lägenheter samt sysselsättningsutvecklingen synes vara i överkant optimistiska. Det är nödvändigt att vända den negativa utvecklingen. Detta arbete måste börja . Ytterligare dröjsmål kommer blott att förvärra krisen och avlägsna oss från målet om en stark ekonomi. Det kommer att krävas av hårt och målmedvetet arbete för att vi skall ta oss ur krisen. kommer endast i begränsad utsträckning att erbjuda standardförbättringar eller reformer som ställer krav på ökade ekonomiska resurser. I många avseenden kommer det att vara en framgång, om det går att slå vakt om de landvinningar som har gjorts, ekonomiskt och socialt. Men även om vi har att möta ett kärvt 1980-tal, så är det för socialdemokraterna en självklarhet att det för vårt land är möjligt att inom överskådlig tid ta sig ur den ekonomiska krisen. Detta bör vara möjligt att åstadkomma . Det är nödvändigt att upphäva de grundläggande balansbristerna i ekonomin. Det är uppgifter som under alla omständigheter måste fullgöras. bryta inflation och dyrtid i syfte att etablera stabila priser, häva underskottet i bytesbalansen och upphöra att låna pengar i utlandet, sanera statsfinanserna, i första hand genom att återskapa balans i den totala offentliga sektorns sparande. Dessa tre balansbrister hänger samman och betingar delvis varandra. Målet att bekämpa inflationen är på sätt och vis överordnat, ty det är i hög grad inflationspolitiken som ger upphov till underskotten i ekonomin och som i en rad andra avseenden undergräver ekonomins och hela samhällets förmåga att fungera. I denna situation har regeringen valt en utpräglad åtstramningspolitik som innebär att man - överger den fulla sysselsättningen som övergripande mål för den ekonomiska politiken, - bryter bestämda löften till pensionärerna och tar de första stegen på den sociala nedrustningens väg, - bedriver en fördelningspolitik som ökar de sociala klyftorna i samhället. Vi står därmed vid en skiljeväg i svensk politik. Vi socialdemokrater är klara över att det inte går att eliminera balansbristerna utan vissa uppoffringar och påfrestningar på ekonomin. Om det nödvändiga saneringsarbetet skall kunna föras med framgång är det emellertid enligt socialdemokratisk uppfattning nödvändigt att slå vakt om vissa grundläggande värden. Till dessa hör främst att värna den fulla sysselsättningen, verka för en jämn och rättvis fördelning av levnadsstandarden, slå vakt om den sociala välfärden och särskilt skydda de svagaste grupperna. Dessa tre mål för den ekonomiska politiken har ett positivt värde i sig. Men härtill kommer att det inte går att samla nationens krafter för en politik som leder ut ur krisen, om inte dessa mål uppfylls. En politik som innebär ökade klyftor, stigande arbetslöshet och urholkningar av den sociala välfärden leder till ett hårt och omänskligt samhälle och skapar splittring och konftrontation mellan olika grupper. En sådan politik kan inte bli framgångsrik i vårt land. Det räcker emellertid inte med att peka på de balansbrister som måste upphävas och de grundläggande värderingar som måste vidmakthållas i en politik för att rekonstruera den svenska ekonomin. Det är därutöver nödvändigt att ange hur vi skall ta oss ur den ekonomiska krisen. Ett övergripande mål måste då vara att hela folket skall sättas i arbete. arbeta oss ur krisen, inte svälta oss ur den. Detta ställer i sin tur en rad krav på politiken. Vi måste bl. a. sträva efter att åstadkomma en industriell förnyelse, genom att bygga ut industrins produktionskapacitet, förändra dess struktur och återskapa starka företag med växtkraft, satsa på teknisk och naturvetenskaplig forskning och utveckling, bryta utvecklingen mot utslagning, utestängning och utarmning i arbetslivet, demokratisera det ekonomiska livet, bl. a. genom löntagarfonder och genom ökat inflytande för människorna i bostadsområdena, i arbetslivet och på andra områden, återupprätta den sociala bostadspolitiken, genom att öka bostadsbyggandet och ge det en annan sammansättning och genom att skapa mera likvärdiga boendevillkor ekonomiskt, socialt och miljömässigt, föra en kraftfull energipolitik som syftar till ökad hushållning och till att ersätta det stora oljeberoendet med andra energislag, reformera skattesystemet, så att det bidrar till en rättvisare fördelning, uppmuntra arbete och sparande och motverka spekulation och skattesmitande, slå vakt om och vidareutveckla solidariteten mellan folken och det internationella ekonomiska samarbetet. Det är viktigt att ha en bild av hur den långsiktiga strategin ser ut. Om man skall kunna få gensvar hos de stora medborgargrupperna för krav på återhållsamhet och uppoffringar krävs att man kan visa att det finns en väg ut ur krisen, att det finns åtgärder som bidrar till att lösa våra problem. En långsiktig strategi är också nödvändig för att man rätt skall kunna utforma åtgärderna på kort sikt. En ensidig inriktning på åtstramning av konsumtionen löser inte våra problem. I stället måste en dämpad konsumtionsutveckling kombineras med stimulans av produktion och investeringar, även om detta på kort sikt kan innebära en viss belastning på bytesbalans och statsbudget. De förslag som läggs fram i denna motion utgör de första stegen i ett långsiktigt arbete för att föra oss ur den nuvarande ekonomiska krisen. 2 Det socialdemokratiska alternativet Socialdemokraterna presenterar i denna motion och i ett antal utskottsgruppsmotioner ett alternativ till den politik som regeringen har föreslagit i sin s.k. besparingsproposition. Vi redovisar punkt för punkt våra ställningstaganden till regeringens olika förslag till den del dessa är konkret utformade. Vi lägger härutöver fram en rad egna förslag, både i syfte att nå besparingar och, inte minst, för att ge politiken en mera offensiv inriktning. Besparingsförslagen återfinns inom en rad olika områden. De offensiva förslagen avser främst näringspolitiken, forskning och utveckling, bostads byggandet, energipolitiken och skattepolitiken. En del av våra förslag presenteras senare i denna motion. Andra förslag återfinns i våra utskottsgruppsmotioner. I avsnittet 4.2 sammanfattas våra konkreta besparingsförslag. De förslag som socialdemokraterna nu för fram är i det stora flertalet fall av den karaktären att de kan genomföras med kort varsel och få effekt . En del förslag, främst inom närings- och energipolitiken samt i fråga om forskning och utveckling, har emellertid också en mera långsiktig innebörd. Vi kommer senare, i andra sammanhang, att framföra ytterligare förslag med en sådan långsiktig inriktning. Vi presenterar ett stort antal konkreta förslag på olika områden. Gemensamt för dessa förslag är att de bygger på några viktiga grundsatser i fråga om den ekonomiska politikens inriktning under det närmaste året. Dessa är i korthet följande: Vi vill uppnå full sysselsättning och motsätter oss en arbetslöshetsskapande politik i den kommande lågkonjunkturen. Vi eftersträvar en rättvis fördelning. Detta är särskilt viktigt både med tanke på den instundande avtalsrörelsen och med hänsyn till de uppoffringar som krävs i det rådande kärva ekonomiska läget. Vi slår vakt om den sociala välfärden. Vi motsätter oss den sociala nedrustning som regeringen nu vill inleda och som riktar udden mot svaga grupper i samhället. Vi vill successivt minska de stora underskotten i bytesbalansen och statsbudgeten. De åtgärder som föreslås syftar till att nå dessa mål genom både återhållsam förbrukning och ökad produktion. Vi vill göra kampen mot inflationen till en huvudfråga i den ekonomiska politiken. Inflationen tillsammans med de stora underskotten i bytesbalansen och statsbudgeten utgör de allvarligaste problemen i den svenska ekonomin. Socialdemokraterna har varnat för den utveckling som har lett fram till dagens mycket allvarliga situation. Gång på gång har vi lagt konkreta förslag som har syftat till att begränsa dessa underskott och dämpa inflationen. har vi presenterat budgetalternativ som skulle ha förstärkt statsbudgeten med åtskilliga miljarder kronor. Dessa förslag har alltid avvisats av den borgerliga riksdagsmajoriteten. Om dessa förslag hade genomförts skulle budgetunderskottet ha varit väsentligt lägre. Vi måste naturligtvis i dagens situation utgå från det ekonomiska läge som faktiskt råder och som till stor del är en följd av att den ekonomiska politiken har utformats av de borgerliga partierna och inte av socialdemokraterna. Men vi vill slå fast, att om insikten hos regeringen om budgetunderskottets faror hade väckts tidigare, så skulle problemen ha varit väsentligt mycket mindre. Ett lägre budgetunderskott skulle med stor sannolikhet också ha inneburit såväl ett mindre underskott i bytesbalansen som en lägre inflationstakt. Budgetpolitiken kan inte föras oberoende av den ekonomiska utvecklingen i stort. Det är bl. a. nödvändigt att avväga budgetpolitiken mot konjunkturutvecklingen. Om åtstramningsåtgärder behöver ske, bör de i första hand sättas in under högkonjunkturer. De borgerliga regeringarna valde emellertid, under den högkonjunktur som rådde 1979 och en stor del av innevarande år, att inte bara avstå från åtstramningsåtgärder utan rentav stimulera ekonomin. Därigenom kommer den totala efterfrågan att drivas upp kraftigt. Denna politik har därför i hög grad bidragit till att öka underskotten i såväl bytesbalansen som statsbudgeten och till att driva på prisstegringarna. Socialdemokraterna lade för sin del fram ett budgetalternativ som på kort sikt förstärkte statsbudgeten med , och som vid fullt genomslag skulle ha förbättrat statsfinanserna med hela . Vi presenterade också ett förslag till skatteomläggning till en kostnad som understeg regeringens förslag med och som hade en fördelningspolitiskt betydligt rättvisare profil. Regeringen nödgades, till följd av den orättvisa fördelningsprofilen i den skatteomläggning som faktiskt gjordes, genomföra en ytterligare skattelättnad om nära . Det blev till följd av skatteomläggningens utseende också nödvändigt för stora löntagargrupper att delvis begära löneökningar enbart för att upphäva en del av de orättvisor som uppstått. Vi kan således med fog slå fast att den socialdemokratiska ekonomiska politiken varit väsentligt bättre avvägd än regeringspolitiken med hänsyn till den konjunkturutveckling som ägt rum . Även om vi, liksom tidigare, står fast vid den långsiktiga strävan att nedbringa budgetunderskottet, vill vi till skillnad från regeringen inte sätta in tyngdpunkten i besparingsåtgärderna i den nu begynnande lågkonjunkturen. Den nedskärning av den totala efterfrågan i samhället som regeringen förordar skulle leda till att långkonjunkturen 1981 ytterligare fördjupas med en kraftig ökning av arbetslösheten som följd. En sådan åtstramning skulle även försvåra möjligheterna att återvinna balans i den svenska ekonomin. En rad företag skulle tvingas slå igen och andra skulle nödgas inskränka driften. Härigenom skulle den svenska ekonomin stå dåligt inför nästa högkonjunktur med en mindre produktionsapparat . En ökning av efterfrågan i ett sådant skede skulle till stor del resultera i ökad import. Även exportindustrin skulle då stå sämre att möta en internationell uppgång av efterfrågan. Som följd härav skulle bytesbalansunderskottet öka ytterligare. Regeringens ekonomiska politik riskerar att föra in den svenska ekonomin i en nedåtgående spiral med minskande efterfrågan som medför att en del av produktionskapaciteten slås ut, vilket i sin tur föder nya krav på begränsningar av efterfrågan osv. och allt detta utan att någonsin leda till vare sig intern eller extern balans. Enligt tillgängliga bedömningar leder regeringens nu föreslagna åtgärder endast till en marginell förbättring av bytesbalansen med ca 600 milj. kr. Jämfört med 1980 väntas underskottet ändå öka. Socialdemokraternas strävan är att åstadkomma en något större total efterfrågan i ekonomin med högre sysselsättning och snabbare tillväxt. Ett viktigt syfte är vidare att undvika att viktiga delar av produktionsapparaten slås ut under konjunkturavmattningen. Efterfrågepolitiken har i vårt förslag byggts upp så att den inte bör leda till någon större ökning av underskotten vare sig i bytesbalansen eller i statsbudgeten. Genom att hålla uppe sysselsättningen och aktiviteten i näringslivet kommer behovet av särskilda insatser 1981 inom närings- och arbetsmarknadspolitiken att bli mindre än vad som blir fallet med regeringens politik. Detta bör leda till både en begränsning av statsutgifterna och, genom den högre ekonomiska aktiviteten, större skatteinkomster till den offentliga sektorn. Regeringens nu preciserade besparingsförslag uppgår till sammanlagt . En del av dessa utgörs av förslag till höjningar av olika taxor och avgifter. Även socialdemokraterna sparar , varav en del utgörs av avgiftshöjningar. Inriktningen av våra sparförslag är dock annorlunda. Vi motsätter oss till stor del regeringens förslag till nedskärningar av olika transfereringar till hushållen. Det bör i sammanhanget påpekas att en icke oväsentlig del av dessa transfereringar, genom att de utgör privat konsumtion, leder till skatteintäkter för staten i form av moms och olika punktskatter. I stället lägger vi större vikt vid att skära ned den offentliga konsumtionen, bl. a. i form av lägre försvarskostnader och genom att begränsa byråkratins tillväxt. I den del av vårt alternativ till regeringens förslag som avser avgiftshöjningar och intäktsförstärkningar föreslår vi en del åtgärder som bl. a. syftar till att fördela besparingarna på ett rättvisare sätt. Här kan särskilt nämnas förslagen om höjningar av vissa avgifter för försenad uppbörd av skatt och begränsningar av vissa avdrag. I detta sammanhang bör också nämnas det förslag som vi senare kommer att lägga fram syftande till ett högre skatteuttag på större förmögenheter och vårt avvisande av regeringens förslag till lättnader av skatten på aktieutdelningar. Vid sidan av de mera defensivt inriktade sparåtgärderna föreslår vi en rad offensiva insatser. De syftar till att stärka den svenska ekonomin på både kort och lång sikt. Hit hör åtgärder inom näringspolitiken, forskning och utveckling, bostadsbyggandet, energipolitiken och sparstimulerande åtgärder inom skattepolitiken. Dessa förslag kommer att presenteras senare i denna motion. Den något större totala efterfrågan i ekonomin som vi är beredda att acceptera utgörs helt av effekten av våra offensiva förslag. Om dessa förslag förverkligas leder de till en förstärkning av de produktiva krafterna i vår ekonomi. Genom ökade investeringar och en förstärkning av FoU-insatserna i den svenska ekonomin läggs en grund för en större produktion och en förnyelse av näringslivets struktur. Härigenom uppnås även positiva verkningar för såväl statsfinanserna - genom ökade inkomster - som bytesbalansen - genom ökad export och förbättrad förmåga att ersätta import. De offensiva insatserna är i betydande utsträckning utformade så att den belastning på bytesbalansen som inledningsvis kan uppkomma blir ringa. Ett ökat bostadsbyggande verkar stimulerande både på sysselsättning och på delar av den svenska industrin. Importinnehållet i byggproduktionen är dock mycket begränsat. Insatserna inom näringspolitiken syftar till att stärka det svenska näringslivets konkurrenskraft och att förnya dess struktur. Åtgärderna inom energipolitiken syftar direkt till en bättre hushållning med energi och till att ersätta olja med andra energislag. Sådana åtgärder är förmodligen de som på kort sikt ger de största positiva effekterna på bytesbalansen. Åtgärderna inom skattepolitiken syftar bl. a. till att öka hushållssparande! genom att göra detta attraktivare i förhållande till andra, mera improduktiva penningplaceringar. Vår politik syftar också till att på ett verksamt sätt nedbringa inflationstakten. Av avgörande betydelse är därvid att goda förutsättningar skapas för nästa avtalsrörelse. Det är då särskilt viktigt att skatteomläggningen ges en sådan utformning att det blir möjligt för löntagarna att bibehålla oförändrade reallöner med låga nominella löneökningar. Skatteomläggningen måste även ges en fördelningspolitiskt rättvis profil. För att vårt förslag till skatteomläggning skall vara möjligt att förena med en lugn pris- och löneutveckling är det nödvändigt att införa ett allmänt prisstopp . Den av regeringen föreslagna skatteomläggningen uppfyller inte de krav som här angivits. Den bygger in en hög historisk inflationstakt i skatteskalorna och tvingar betydande löntagargrupper att begära särskild kompensation enbart för att återställa rimliga lönerelationer. En rad av våra övriga förslag syftar också till att begränsa prisstegringarna. Här bör nämnas vårt förslag till skärpt skatt på realisationsvinster, våra förslag til stimulanser av hushållssparande!, till att begränsa konsumtionskrediterna och till att motverka de skattekrediter som de nuvarande låga avgifterna inom uppbördssystemet i praktiken ger upphov till. Även de första steg som tas för att begränsa underskottsavdragen bör ses i detta sammanhang. Vi motsätter oss också den nedrustning av samhällets prisövervakning som regeringen nu håller på att genomföra. Genom att vi avvisar vissa olika prishöjande åtgärder, bl. a. de minskningar av livsmedelssubventionerna som regeringen avser att genomföra, kan vi dessutom begränsa de prisökningar som kan förväntas och som erfarenhetsmässigt leder till en rad kompensationskrav. Slutligen bör nämnas vårt krav på en skärpt priskontroll inom bostadsbyggandet. 3 Vår syn på regeringens förslag 3.1 Regeringens handläggning av propositionen Ofullständiga förslag När föreläggs en proposition av regeringen, måste vissa grundläggande krav vara uppfyllda. De förslag som läggs fram skall vara klart och ordentligt redovisade till innebörd och konsekvenser. Det skall vara möjligt för - liksom för den intresserade allmänheten - att bedöma det sakliga innehållet. Kostnadsberäkningar måste redovisas så att de kan härledas ochföljas. Det är särskilt viktigt att dessa krav uppfylls när det gäller regeringsförslag som förs fram i en proposition utan att tidigare ha varit föremål för utredning och remissbehandling. I detta avseende fyller den nu framlagda propositionen inte ens mycket lågt ställda krav. Det mest uppseendeväckande exemplet därvidlag utgör förslaget om en ny metod för fastställande av basbeloppet. För det första är redovisningen av förslaget som sådant oklart utformad. Statsministern påstår sålunda att det skulle vara oljeprisstegringar och höjda indirekta skatter som inte längre skall ingå i värdesäkringen. Men av vad socialministern säger framgår att effekterna är betydligt vidare. Vid beräkningen av det urholkade basbeloppet skall bortses från indirekta skatter, tullar, avgifter men tillägg göras för subventioner. Likaså skall bortses från inverkan på prisläget av ändrade energipriser (dvs. fjärrvärme, eldningsolja, hushållsgas, elström och bensin). Statsministerns redovisning är således direkt vilseledande. För det andra är den närmare konstruktionen av det nya basbeloppet inte särskilt tydligt redovisad. I den allmänna debatten har man från regeringens sida hävdat att vi inte kan kompensera oss för utifrån kommande oljeprisstegringar. Regeringens modell innebär emellertid att även om energipriserna långsiktigt kommer att stiga långsammare än övriga priser vilket skulle vara en för den svenska ekonomin och utrikeshandeln mycket gynnsam utveckling - kommer någon kompensation inte ens att ges i detta fall. Eftersom energipriserna väger med nära en tiondel av index är detta en betydande förändring. För det tredje har regeringen inte ens klart för sig vilka effekter den föreslagna försämringen av värdesäkringen får. Ekonomiministern säger nämligen att den torde ... i första hand påverka folkpensioner, ATPpensioner, delpensioner, studiemedel och bidragsförskott.