mot · G3022063 · 1980-05-14 00:00:00 — Genomsnittlig årlig ökning, mätt i fasta priser statsinkomster +5,-0,+3, statsutgifter + + + fram t. o. m. 1976 motsvarade budgetunderskottet av BNP. Därefter har andelen ökat snabbt. Budgetunderskottet uttryckt i procent av BNP 1977 1978 1979 1980 5 8,5 10 11 Regeringen har ibland, för att försvaga intrycket av den dramatiska försämringen av statsfinanserna, laborerat med andra mått på den offentliga sektorns finanser. Man har pekat på att den konsoliderade offentliga sektorn - härmed menas summan av staten, socialförsäkringssektorn och kommunerna- har ett underskott i sitt finansiella sparande som är betydligt mindre än budgetunderskottet. Detta är i och för sig riktigt. Men förändringen i den offentliga sektorns finansiella sparande är nästan lika kraftig som förändringen av budgetunderskottet. 1976 företedde den konsoliderade offentliga sektorn ett sparandeöverskott på . 1980 beräknas den i stället uppvisa ett sparandeunderskott på . Denna försämring med innebär i själva verket en underskattning av den verkliga utvecklingen. En del transaktioner som formellt bokförs som statlig utlåning och som därmed inte belastar statens finansiella sparande utgör i praktiken dolda subventioner. Hit hör t. ex. villkorslån till näringslivet. Sådana transaktioner har ökat kraftigt undér den borgerliga regeringstiden. Om dessa transaktioner bokfördes på ett mer rättvisande sätt skulle försämringen i den offentliga sektorns finansiella sparande visa sig vara ännu större. Denna utveckling innebär i praktiken att AP-fondens överskott, som under den socialdemokratiska regeringsperioden kunde användas för att finansiera produktiva investeringar i näringslivet och bostadssektorn, numera i allt större utsträckning måste användas för att köpa statsobligationer, dvs. finansiera det växande budgetunderskottet. Orsakerna bakom de försämrade statsfinanserna Fyra huvudskäl kan anges för att förklara de senaste årens kraftiga ökning av budgetunderskottet. Svag ekonomisk tillväxt. ökade BNP i med . Den genomsnittliga tillväxten i OECD-området var . Om vi hade uppnått samma tillväxt, skulle BNP ha varit större 1979 än vad som faktiskt blev fallet. Ungefär hälften av detta belopp skulle ha tillfallit den offentliga sektorn i form av ökade skatteinkomster utan att skattesatserna hade behövt ändras. Ca härav skulle ha gått till statsbudgeten. Den svaga ekonomiska tillväxten, som till stor del beror på den borgerliga regeringens svångremspolitik 1977-1978, har också medfört ökade problem för arbetsmarknaden och näringslivet och har därigenom medfört stigande behov av arbetsmarknads- och näringspolitiska insatser. Med en bättre ekonomisk tillväxt hade det således varit möjligt att i viss utsträckning begränsa utgiftsökningarna. Mellan budgetåren 1976/77 och 1979/80 ökade utgifterna på dessa områden med ca . Den totala utgiftsökningen uppgick emellertid till . Det går därför inte att hävda att den kraftiga ökningen av budgetunderskottet främst skulle bero på stora insatser för sysselsättningen. Den klart största delen av utgiftsökningarna sammanhänger med pris- och löneutvecklingen. När det gäller löneökningarna bör man då komma ihåg att det inte varit fråga om några reallöneökningar utan nominella löneökningar som knappast hållit jämna steg med inflationen. Av den totala utgiftsökningen om sammanhänger 40 å direkt med inflationsutvecklingen i samhället. Sedan regimskiftet 1976 har konsumentpriserna i stigit . Den svenska inflationen har legat klart över genomsnittet i OECD-området. var däremot prisstegringarna i lägre än genomsnittet i övriga . Den kraftiga ökningen av statsskuldsräntorna beror delvis på de ökade räntesatser som i sin tur varit en ofrånkomlig följd av den tilltagande inflationen. Det bör betonas att det är kombinationen av stark inflation och låg tillväxt med åtföljande reallönesänkningar som urgröper statsfinanserna. Med en hygglig tillväxt och i vart fall oförändrade reallöner ger inflationen inte samma förödande effekter på budgetsaldot, eftersom vi då också skulle få snabbt ökande statsinkomster. Stigande reallöner har en direkt positiv effekt på budgetbalansen. Dålig kontroll över utgiftsutvecklingen. Med den budgetutveckling vi haft skulle det självfallet ha krävts en särskilt noggrann och hård prövning av statsutgifterna. Det huvudsakliga ansvaret för att en sådan granskning kommer till stånd vilar alldeles bestämt på regeringen. kan inte genomföra en så omfattande och inträngande granskning som regeringen. För detta saknas tid, resurser och beslutsunderlag. har inte heller, till skillnad från regeringen, möjlighet att bedriva förhandlingar med de intressenter som reser anspråk på budgetmedel. kommer in i utgiftsgranskningen i ett väsentligt senare skede, nämligen när det färdiga förhandlingsresultatet föreligger och har förelagts i form av en proposition. Den borgerliga regeringen har emellertid inte mäktat med dessa uppgifter. har utgiftsutvecklingen skenat i väg på ett okontrollerat sätt. I vissa fall finns det exempel på en direkt slösaktighet. Som exempel på onödiga utgifter kan nämnas B3LA-affären - flygplanet som aldrig kommer att flyga - och energipolitiken. På det senare området finns aktuella beräkningar som tyder på att extrakostnaderna till följd av den politiska förhalningsprocessen uppgår till . Hela beloppet belastar visserligen inte statsbudgeten men visar ändå de kostnader som i onödan belastar medborgarna i deras egenskap av skattebetalare och konsumenter. Ett annat exempel på en slösaktig utgiftspolitik utgör de första borgerliga regeringsårens stora och villkorslösa subventionspolitik till näringslivet. I vissa fall har ersättningarna till företagsägarna vid inlösen av företag varit alltför generösa. Sådana exempel är och bildandet av . Det är f. ö. signifikativt att regeringens stolta proklamationer att den statliga utgiftsutvecklingen genom det då framlagda budgetförslaget skulle ha brutits nu helt har upphört. Dessa uppgifter var felaktiga redan då och visar sig genom den i kompletteringspropositionen beskrivna utgiftsutvecklingen vara ännu mera felaktiga . En medveten urholkning av statsinkomsterna. Stora skattesänkningar med ringa eller ingen ekonomisk-politisk effekt har utgått till näringslivet som ett led i regeringens ekonomisk-politiska strategi med dess inriktning på kostsamma generella åtgärder. Hit hör främst borttagandet av den allmänna arbetsgivaravgiften. Detta har lett till ett årligt inkomstbortfall för staten som uppgår till . Indexregleringen av skatteskalorna beräknas bara leda till ett inkomstbortfall på . En del av detta inkomstbortfall är, genom indexkonstruktionen, en automatisk följd av internationella prisstegringar på olja m. m. som som nation inte kan kompensera sig för. En annan del är en automatisk följd av regeringens egna ekonomisk-politiska åtgärder, t. ex. höjningar av olika indirekta skatter och av diskonto. Härtill kommer betydande skattelättnader som ett led i regeringens fördelningspolitik till företagare, skogsägare, bönder och kapitalägare om tillsammans . Förändringarna i företagsbeskattningen 1979 leder till ett årligt inkomstbortfall om ca , och de ungefär vidtagna lättnaderna i skogsbeskattningen medför en årlig skattesänkning om ca . Det s. k. skattesparandet har kostat i bortfallande skatteinkomster utan att ha skapat några som helst garantier för att ett verkligt nysparande kommer till stånd. Regeringen har inte känt det nödvändiga ansvaret för att värna statsfinanserna. En viktig förklaring till vår nuvarande statsfinansiella kris är att statsbudgeten har fått fungera som ett slags restpost för att lösa problemen inom andra sektorer i ekonomin. Stora kostnader har lyfts över från näringslivet till statsbudgeten. Härigenom har näringslivets finansiella position kunnat stärkas, men endast till priset av att problemen har skyfflats över till den offentliga sektorn. Socialdemokraterna var länge ensamma om att varna för riskerna med denna utveckling. sedan regimskiftet har socialdemokraterna lagt fram alternativa budgetförslag som redan på kort sikt skulle ha lett till avsevärda budgetförstärkningar, både genom inkomstökningar och genom besparingar på utgiftssidan. Dessa förslag har i själva verket inneburit underskattningar av socialdemokratins möjligheter att långsiktigt föra en mera ansvarsfull budgetpolitik. Förslagen har nämligen varje gång med nödvändighet varit baserade på det ekonomiska läge som rått vid förslagstillfället, ett läge som uppkommit som en följd av den borgerliga ekonomiska politik som dittills förts. Med en annan ekonomisk politik, som socialdemokraterna vid upprepade tillfällen har lagt fram förslag om, skulle den ekonomiska bilden ha varit en annan. Socialdemokraterna har förordat en mera offensiv ekonomisk politik som har syftat till en bättre ekonomisk tillväxt, en kraftfullare satsning på industriinvesteringar och effektivare åtgärder för att hålla nere inflationstakten. Om en sådan ekonomisk politik hade förts i vårt land skulle våra ekonomiska resurser ha varit större, och därmed skulle det också ha varit möjligt att hålla en bättre kontroll över budgetutvecklingen. Vi skulle fortfarande ha haft ett under skott i statsfinanserna, men det skulle i dagens läge ha varit lägre än vad som är fallet. Den socialdemokratiska kritiken mot den ansvarslösa budgetpolitiken bemöttes länge på ett hånfullt sätt och beskrevs som ett uttryck för bristande ekonomiska insikter och som om den stod i strid med modern konjunkturpolitisk teori. Det växande budgetunderskottet sades vara nödvändigt för att säkra sysselsättningen. Vi har redan visat att åtgärderna för sysselsättningen endast svarar för en relativt liten del av den totala utgiftsökningen. I själva verket har regeringen handlat stick i stäv med varje rimlig konjunkturpolitisk teori. Det framgår av uppgifter i den reviderade nationalbudgeten, vilka man försiktigtvis avstår från att återge i den reviderade finansplanen, att stimulanseffekterna från finanspolitiken var mindre omfattande under - då BNP minskade kraftigt - än vad fallet var under . Detta gäller oavsett om man begränsar blickfältet till de åtgärder som direkt sammanhänger med statsbudgeten eller om man studerar de samlade effekterna från den offentliga sektorn. råder det allmän enighet om att budgetunderskottet är för stort och att det krävs långtgående ingrepp för att nedbringa detta. Den socialdemokratiska verklighetsbeskrivningen har i stora drag även accepterats av regeringen. Att denna insikt numera har blivit allmän skänker dock ingen större glädje. Stora skador har redan skett, och det kommer att krävas ett långvarigt och smärtsamt arbete för att sanera de förstörda statsfinanserna. Regeringen målar i det reviderade budgetförslaget och i långtidsbudgeten upp ett hotfullt framtidsperspektiv. Budgetunderskottet kommer enligt denna beskrivning att fortsätta öka utan att några som helst nya utgiftsåtaganden görs för framtiden och även med relativt optimistiska antaganden om den underliggande ekonomiska utvecklingen. I själva verket måste man sätta ett frågetecken inför graden av realism i den framtidsbeskrivning som långtidsbudgeten i viss mening utgör. Detta framgår särskilt tydligt om man jämför beräkningarna i de av den borgerliga regeringen tidigare offentliggjorda långtidsbudgetarna med budgetprognoser som gjorts i ett senare skede resp. faktiska budgetutfall. Detta framgår tydligt av nedanstående tabell. Budgetsaldots utveckling i de senaste långtidsbudgetarna (Miljarder kronor, löpande priser) -12,3 -41,8 -38,0 -40,2 -42,8 -48,2 -49,8 -51,6 -52,4 -54,5 -57,9 -64,8 -73,7 -74,0 -78,5 -25,2 -38,7 - 48,6 (prel.) LB 77 = långtidsbudget, osv. Av tabellen framgår att man i regel grovt har underskattat budgetsaldots utveckling . De senaste årens långtidsbudgetar har visserligen bättre förmått uppskatta utvecklingen under det närmast framförliggande budgetåret men har lika regelmässigt underskattat underskottets storlek under de därpå följande budgetåren. Det finns därför anledning att befara att även om bedömningen att 1980/budgetunderskott kommer att ligga på kan vara riktig, så kan däremot uppskattningen att 1981/underskott skall stanna vid vara alltför optimistisk. Regeringen har mot bakgrund av sin långtidsbudgetbedömning satt upp som ett riktmärke att budgetunderskottet under /82 inte bör få öka jämfört med underskottet under /81. Detta har lett regeringen till att förorda att statsutgifterna under /82 bör skäras ned med ca . Socialdemokraterna kan av flera skäl inte ställa sig bakom dessa riktlinjer. Det besparingsbehov som regeringen räknat fram grundas på de mycket osäkra kalkyler som långtidsbudgetarna erfarenhetsmässigt innebär. Dessutom är alla belopp uttryckta i nominella termer och tar således ingen hänsyn till vare sig den kommande realekonomiska utvecklingen eller till de prisökningar som kan förväntas . De schablonmässiga antaganden som görs om ekonomisk tillväxt och inflationstakt i långtidsbudgetarbetet skulle därmed på ett godtyckligt sätt påverka den ekonomisk-politiska bedömningen av den framtida budgetpolitiken. De viktigaste invändningarna är dock av ett annat slag. För det första framstår det som utomordentligt anmärkningsvärt att regeringen med sin numera mycket dystra framtidsbedömning förordar en politik som innebär att man låter passera innan över huvud taget några åtgärder skulle vidtas. Åtgärderna har ju förutsatts träda i kraft tidigast . För det andra är det för socialdemokratin otänkbart att godkänna riktlinjer för regeringens framtida budgetarbete som innebär ett acceperande av besparingar om , utan att regeringen på något sätt velat eller kunnat ange vilka besparingar det är fråga om. Med hänsyn till den fördelningspolitik som regeringen fört kan man på goda grunder frukta att vissa av de besparingar som regeringen har i åtanke inte kan accepteras av socialdemokratin. För det tredje kan socialdemokratin inte acceptera att de framtida besparingar i statsbudgeten som torde komma att visa sig nödvändiga ensidigt skall inriktas på utgiftssidan. Skatter och transfereringar har i väsentliga hänseenden likartade effekter i den meningen att de utgör medel för statsmakterna att påverka såväl hushållens disponibla inkomster som inkomstfördelningen i samhället. Att på förhand avhända sig skattepolitiken som ett instrument för att sanera statsfinanserna ter sig därför helt oacceptabelt, särskilt som detta sannolikt skulle försvåra en rättvis fördelningspolitik genom att lägga tunga bördor på de mest utsatta grupperna i samhället. Detta framstår som helt uppenbart med tanke på att regeringens besparingsambitioner långsiktigt har angetts vara , vilket motsvarar av den totala privata konsumtionen. För det fjärde går det inte att redan nu ange några exakta ramar för vilken omfattning framtida besparingar skall ha. Budgetpolitiken /82 skall fastställas av och måste då givetvis utformas med hänsyn till de då rådande konjunkturutsikterna. En nedskärning av transfereringarna till i första hand hushållen med motsvarar en minskning av den privata konsumtionen med . Insatt i ett läge som mycket väl kan kännetecknas av en vikande konjunktur med försvagad köpkraft och försämrad sysselsättning skulle en sådan åtgärd kunna få mycket allvarliga konsekvenser. Det är därför ett självklart krav att regeringen, med det huvudansvar den har för den ekonomiska politiken och för statsfinanserna, övervinner sin nuvarande handlingsförlamning och lägger de konkreta förslag som den önskar genomföra i det rådande ekonomiska läget. Socialdemokratin kommer i så fall att ta ställning till de förslag som framförs utifrån sina grundläggande värderingar om en rättvis fördelningspolitik och med en känsla av ett djupt ansvar för landets ekonomi. Socialdemokratin kommer däremot aldrig att skriva ut några in blanco-fullmakter till en borgerlig regering som saknar förmåga att av egen kraft ta itu med de svåra ekonomiska problem som landet har försatts i. Socialdemokraterna har tidigare begärt att regeringen skulle redovisa innehållet i sitt aviserade besparingsprogram. Denna tidpunkt valdes för att motionsvägen skulle få möjlighet att ta ställning till förslagen. Vår begäran har inte villfarits. Kravet på att innehållet i det tänkta besparingsprogrammet redovisas kvarstår emellertid. Detta är särskilt angeläget med tanke på att de aviserade utgiftsminskningarna, om de skulle genomföras, är av sådan omfattning att konsekvenserna skulle bli mycket kännbara för stora medborgargrupper. Det är därför inte tillräckligt att sådana förslag endast görs till föremål för sedvanlig riksdagsbehandling. Det är ett demokratiskt anständighetskrav att frågan om hur saneringen av statsfinanserna skall genomföras kan få bli föremål för en bred samhällsdebatt. Regeringen bör därför offentligt redovisa innehållet i sitt besparingsprogram. Som vi har redovisat har den borgerliga regeringens skattepolitik misslyckats. Klyftorna har ökat i samhället, statsinkomsterna har urholkats och spekulationen i ekonomin har ökat när man i stället borde stimulera arbete och produktiva insatser. Som ett första steg i en reformerad skattepolitik bör därför en särskild skatteomläggning genomföras . En sådan skatteomläggning bör utformas så att den främst kommer de breda grupperna av löntagare och vanliga inkomsttagare till del. Ramen för denna skatteomläggning bör bestämmas med hänsyn till det samhällsekonomiska och statsfinansiella läget. Ett led i denna skatteomläggning bör vara att införa en produktionsskatt. Regeringen bör därför skapa de förutsättningar som krävs för att ett färdigt förslag om att införa en produktionsskatt skall kunna föreläggas i så god tid att skatten kan införas fr. o. m. . Den indexreglering som de borgerliga partierna har genomdrivit leder 1981 till ett skattebortfall om . Detta är en följd av den högt uppdrivna inflationstakten. Om indexkonstruktionen bibehålls är det nu i stort sett för sent att genom ekonomisk-politiska åtgärder, som syftar till att begränsa prisstegringarna, påverka skatteskalornas utformning . Den borgerliga indexregleringen är av flera skäl orimlig. Den innebär att skatteskalorna på ett ensidigt sätt knyts till prisutvecklingen i samhället, men att däremot andra viktiga ekonomiska förhållanden negligeras. Hit hör exempelvis löneutvecklingen, konjunkturläget, fördelningspolitiska hänsyn och det statsfinansiella läget. Genom att indexregleringen av tekniska skäl görs beroende av historiska prisökningar kan justeringen av skatteskalorna ett visst år mycket väl komma i otakt med den då aktuella prisutvecklingen. Av än större betydelse är emellertid att indexregleringen genom sin konstruktion även innebär att skatteskalorna påverkas av sådana internationella prisökningar som försämrar terms of trade. Regeringen har i olika sammanhang hävdat att löntagarna inte borde få kompensera sig för de internationella oljeprishöjningarna i sina lönekrav. Tanken har även framkastats att pensionärerna inte skulle få kompensation för den del av prisökningarna som är internationellt betingad. Mot denna bakgrund framstår det som särskilt anmärkningsvärt att skatteskalorna skall justeras även med tanke på sådana internationella prisökningar. Denna kompensation är dessutom utformad på ett sådant sätt att den är särskilt förmånlig för höginkomsttagarna. Ytterligare en allvarlig nackdel med den borgerliga indexregleringen är att den motverkar en effektiv stabiliseringspolitik. Olika ekonomisk-politiska åtgärder -1, ex. höjningar av indirekta skatter och höjningar av diskonto - som vidtas för att dämpa efterfrågan i samhället kommer via sina prisuppdrivande effekter att genom indexregleringen resultera i motverkande sänkningar av inkomstskatten. Indexregleringen får alltså till resultat att en rad ekonomisk-politiska åtgärder blir verkningslösa eller åtminstone försvagas kraftigt. Mot denna bakgrund kräver socialdemokratin att den borgerliga indexregleringen upphävs. Som framhållits i det föregående är utrymmet för såväl privata som offentliga konsumtionsökningar mycket begränsat. När det gäller den offentliga konsumtionen är den kommunala sektorns utveckling central. Den kommunala konsumtionen utgör av den totala offentliga konsumtionen och svarar för i princip hela den samlade ökningen av den offentliga konsumtionen. Detta innebär att de övergripande målen för den ekonomiska utvecklingen i vårt land inte kan uppnås utan att den kommunala sektorns utveckling påverkas. Expansionen inom denna sektor måste bli lägre än vad som har varit fallet . Även framöver kommer dock den kommunala sektorn att ha en prioriterad ställning. På kommuner och landsting ligger ett stort ansvar för verksamheter som har en väsentlig betydelse för de svaga grupperna i samhället och för en fortsatt social utjämning. Även i ett mycket ansträngt ekonomiskt läge måste vi slå vakt om den sociala välfärden och rättvisan. Den borgerliga regeringens politik gentemot kommuner och landstingskommuner har i stor utsträckning bestått av förmaningar och åthutningar. Regeringens uttalanden har framför allt riktat in sig på den omständigheten att den kommunala volymexpansionen överskridit den riktpunkt på ökning som angavs i överenskommelsen av mellan regeringen och kommunförbunden. Från socialdemokratiskt håll har vi framhållit att det planeringsunderlag, på vilket överenskommelse grundades, var otillfredsställande. Vi har också framhållit att huvuddelen av den kommunala expansionen legat inom verksamhetsområden som prioriterats av statsmakterna och där statliga beslut direkt påverkat den kommunala utvecklingen. I betänkandet FiU 1979/80:25 om kommunalekonomiska frågor m. m. har den borgerliga majoriteten givit oss rätt i kritiken av regeringens uttalanden. Det material som framläggs i kompletteringspropositionen bekräftar att statsmakterna genom sina beslut bär en stor del av ansvaret för ökningen av den kommunala verksamheten. Mot denna bakgrund är det uppenbart att man inte får till stånd en utveckling som står i samklang med de övergripande målen för den ekonomiska politiken genom direkta bestraffningsåtgärder mot kom muner och landstingskommuner, vilket varit regeringens politik. I stället måste en noggrann prioritering av de kommunala utgiftsökningarna genomföras. En central fråga härvid är att kartlägga vilka behov som även i nuvarande ekonomiska läge måste tillgodoses genom verksamhet resp. vilka resursanspråk som kan tillgodoses i andra former eller skjutas . Enligt vår mening skall dessa prioriteringar av den kommunala verksamhetens omfattning och inriktning bygga på överläggningar mellan kommunerna och statsmakterna i de former som förordats i riksdagsbeslutet . Signalerna från regeringen och från den borgerliga majoriteten i har varit av en sådan karaktär att det nu fanns skäl att vänta sig att regeringen, efter de företagna överläggningarna med kommunförbunden , i kompletteringspropositionen skulle ge anvisningar om på vilka områden neddragningar skall ske eller återhållsamhet iakttas och vilka statliga beslut som kan behöva omprövas. Det kan bara konstateras att regeringen misslyckats även på detta område. I kompletteringspropositionen summeras effekterna av befolkningsförändringar och redan fattade, främst statliga, beslut samt av vad som ligger i de kommunala långtidsplanerna. Regeringen konstaterar att detta leder till en väsentligt större expansion än vad det finns samhällsekonomiskt utrymme för. Därefter återgår dock regeringen till sin hittillsvarande praxis och tillhåller kommuner och landstingskommuner att göra neddragningar till en lägre nivå. Någon mera ingående diskussion om hur detta skall ske förs inte. Den omprövning från regeringens sida som man borde ha rätt att kräva är obefintlig eller marginell. Enligt vår mening har regeringen med sin politik reducerat den kommunala självstyrelsen till att få välja var nedskärningar i befintlig verksamhet skall göras för att ge utrymme för effekterna av olika statliga beslut.