mot · G3021668 · 1980-01-25 00:00:00 — 1979/80: 1668 Av m. fl. om patienters rättsställning inom vårdsektorn, m. m. Rättsläget för patienter inom vårdsektorn har sedan långa tider varit dåligt. Vårdsektorn är en rättsligt efterbliven del av det svenska samhället. Som särskilda skamfläckar bör framhållas den psykiatriska sektorn och omsorgsvården. De förändringar som 1979 beslutades med avseende på ansvarssystemet inom sjukvården har inte medfört någon grundläggande förändring i det dåliga tillståndet. Trots vissa förbättringar av patienternas situation, måste man närmast karakterisera beslutet av 1979 som ett försök att avvärja mer väsentliga reformer, som varit berättigade. En grundläggande reform av rättssystemet inom vårdsektorn bör därför genomföras. En sådan reform har två grundläggande mål. Det ena är att förändra den psykiatriska tvångslagstiftningen, som är det mest stötande avsnittet av vårdsektorns rättssystem. Det andra är att utifrån normala, civilisatoriska rättsprinciper omorganisera ansvarssystemet över huvud inom denna sektor. En reform av den psykiatriska tvångslagstiftningen är nödvändig redan på grund av det abnormt höga antalet tvångsomhändertaganden. Detta är en följd dels av lagens gummiartade utformning, dels av dess alltför frikostiga tillämpning. Ju mer reformsträvandena gör sig gällande i andra länder, då det gäller det psykiatriska tvånget och behandlingsinnehållet, desto mer skadligt blir det för internationella anseende att det rådande tillståndet består. Att vara efterbliven både vetenskaplig och juridiskt är en allvarlig belastning. En reform av den psykiatriska vårdlagstiftningen är dessutom nödvändig på grund av den destruktiva verkan tvångsomhändertagandena får för behandlingsklimat och behandlingens effekter. Lagstiftningens karaktär och tillämpning är f. n. sådan, att en rad helt oacceptabla konsekvenser uppstår. Man får en orimlig koncentration på en subjektiv läkarbedömning i stället för på en rättslig bedömning. Genom att lagen medger tvång även mot helt andra än dem som definieras som lidande av psykisk sjukdom, liksom mot personer som bedöms bli sämre om de inte blir tvångsomhändertagna (!) blir följden att ett stort antal personer, som över huvud inte borde ha omhändertagits, får sina grundläggande medborgerliga rättigheter upphävda och sin per 1979/80: 1668 sonliga integritet kränkt. Någon verklig korrigeringsmekanism i det individuella fallet existerar inte och patientens rättsläge är präglat av djup underlägsenhet eller fullständig maktlöshet. Då det gäller det allmänna utkrävandet av ansvar inom sjukvårdssektorn, är också den nya procedur som kommer att tillämpas, behäftad med svåra brister. Den administrativa nämnd, som ska träda i stället för medicinalväsendets ansvarsnämnd är en egenartad skapelse redan i sig själv. Den avviker trots att den är ett helt nytt organ principiellt från den karaktär, som eljest har brukat ges åt de nya administrativa rättsorgan, som trätt i den gamla administrativa ordningens ställe. Den har behållit en korporativ karaktär och har inget inslag av parlamentariskt ursprung eller av förtroendevalda med den förankring som t. ex. länsdomstolarna har. Den är en partsdomstol, där bara en part är representerad, dvs. personal och huvudmannasidan. Diffusa yttranden om att de övriga likaledes regeringsutnämnda ledamöterna ska representera allmänintresset ger föga ledning. Det sannolika är att de antingen blir tjänstemän ur den högre socialadministrationen med anknytning till psykiatrin eller politiker med erfarenhet inom området dvs. landstingspolitiker av den typ som är ansvariga för det allmänt skandalartade tillståndet på området. Som särskilt stötande framstår det fullständiga uteslutandet av patientrepresentanter. Så mycket allvarligare är detta, som det under riksdagsdebatten motiverades med att det inte fanns några representativa patientorganisationer. Det finns en rad både större och mindre sådana organisationer, vars aktivitet är väl känd och vars representanter visat betydande kapacitet. Förutom patientföreningar av mer allmän karaktär, finns en lång rad specialförbund diabetiker, allergiker, reumatiker, ett flertal handikapporganisationer m. m. vars medlemsantal kan räknas i 100 000-tal. Proceduren vid den administrativa nämnden bygger inte på likvärdighet. Muntlig förhandling är inte normalprocedur. Genmäle och bevisning blir därmed eftersatt. Nämnden kan genom att själv avgöra förhandlingsordning verksamt försämra patientens utgångsläge. Patienten och dennes ombud är inte tillförsäkrade fri tillgång till relevant material, vilket däremot läkaren och nämndledamöterna är. I en normal domstol råder fri talesrätt, i betydelsen att alla för ett mål relevanta omständigheter och fakta kan tas fram. I den föreslagna nämndens procedur är emellertid handläggningen begränsad till den rent disciplinära sidan. Att också andra omständigheter kan ha betydelse, och dessutom har relevans just för bedömningen av den disciplinära aspekten, har man tydligtvis bortsett från. Följderna av denna inskränkning i proceduren drabbar givetvis i praktiken bara patienten, medan den gynnar läkaren och sjukvårdsadministrationen. 1979/80: 1668 också medföra att det blir omöjligt att i sådana mål utkräva ett allmänt principalansvar. Slutligen har regering, socialutskott och riksdag i den nya ordningen fullständigt bortsett från den viktiga frågan om en allmän patientombudsman. På denna fråga har man svarat ett goddag-yxskaft, genom att man beslutat om lokala förtroendenämnder, dvs. ett allmänt ickerättsligt system av kontaktorgan, som över huvud inte har med nämndens verksamhet att göra. Detta besynnerliga sätt att ta ställning till frågan om patientombudsman speglar den vid det här laget smått paranoida rädslan för att i något som helst sammanhang ge patienten en likvärdig rättsställning. , som uttryckligen framhållit vikten av att en upprättas, lyckades här inte övertyga regeringen och riksdagsmajoriteten om något annat än att de borde ta parti till förmån för den starkare. Det framgår med all tydlighet att den här beskrivna ordningen inte fyller några som helst rimliga anspråk, som man kan ställa på en instans utformad efter jurisprudensens normala och accepterade begrepp. Därför bör en snar och grundläggande förändring genomföras. gällande psykiatriska tvångslagstiftning bör göras till föremål för utredning. Målsättningen måste då vara att helt bortskaffa dess grundläggande delar och ersätta dem med nya, stramare och till sin effekt långt restriktivare bestämmelser. Denna förändring berör som synes nyckelavsnitten i lagen, vare sig man utgår från dess LSPV-version eller dess tänkta LPV-version. Förändringen är också oberoende av eventuella beslut i de delar, som behandlas i propositionen om . Uppgiften för utredningen bör vara att komma fram till en lagstiftning byggd på i stort följande principer: a) det totala antalet tvångsomhändertaganden skall drastiskt bringas ner, då det överväldigande flertalet av dem är oberättigade eller skadliga, b) tvångsförfoganden skall tillämpas enbart när fara av omedelbar natur för någons liv och hälsa föreligger, c) en oberoende rättslig instans skall bedöma alla tvångsförfoganden och i sådana fall där de skett på grund av fara vid dröjsmål inom förslagsvis pröva dem, d) tvångsmedicinering eller annan tvångsbehandling skall vara förbjuden, om den ej sker för att avvärja omedelbar fara för någons liv och hälsa, e) vårdinstitution skall ej äga att förfoga över patienters tillgångar i annan mån än som framgår av patientens frivilliga önskan eller av gällande lagstiftning. 1979/80: 1668 Beträffande ansvarsärenden bör den senast beslutade ordningen ändras enligt följande normer något som bör kunna ske utan ytterligare utredning: a) bör ersättas med en reguljär domstol, bestående av tre lagfarna ledamöter, däribland ordföranden, samt en ledamot från vardera patient- och personalsidan, b) parterna bör i enlighet med förfarandet i allmän domstol äga samma rättigheter och utöva dessa i muntlig förhandling, c) alla i målet relevanta omständigheter bör kunna åberopas och allt material ställas till parts förfogande utan inskränkningar, d) en tjänst som patientombudsman bör inrättas och ombudsmannen ha befogenhet att föra talan inför domstolen. De nu föreslagna förändringarna torde vara de enda rimliga, om man vill bringa rättstillståndet inom vårdsektorn till ett mer normalt tillstånd. Mot bakgrund av det anförda föreslås 1. att beslutar att hos regeringen hemställa om utredning och förslag till reformerad psykiatrisk lagstiftning med målet att drastiskt bringa ner antalet tvångsomhändertaganden och striktare kontrollera dem i enlighet med vad som i motionen anförs, 2. att beslutar att hos regeringen hemställa om förslag till inrättande av en reguljär domstol för ansvarsärenden inom vårdsektorn i enlighet med vad som i motionen anförs. (vpk) C.-H. (vpk) (vpk)