mot · G302242 · 1980-01-15 00:00:00 — av och om kristendomsundervisningen i skolan En historiker har spått att det gångna kommer att gå till historien som det decennium under vilket vårt folk förlorade sin framtidstro. Det har visat sig att många av efterkrigstidens reformer inte förmått materialisera samhällsförbättringarnas visioner. Konfrontationen med verkligheten har betytt idéernas nederlag. De felslagna förhoppningarna kan på goda grunder antas ha bidragit till defaitismen och till den avtagande framtidstron. Man har sett alltför många av de ståtliga tankebyggnaderna falla sönder. Exempel kan hämtas bl. a. från arbetslivets område och från vårdsektorn. Måhända har idéernas delvisa misslyckanden på skolans område medfört de allvarligaste konsekvenserna för vårt folks hela framtid. Man ville skapa en skola, där barnen fostrades till självständigt tänkande, demokratiska, ansvarskännande och samhällstillvända människor. De skulle alltså lära sig att tänka fritt och kritiskt, att ifrågasätta auktoriteter och träffa egna val. I ivern att realisera dessa goda idéer frigjorde man sig från mycken nedärvd kunskap om den mänskliga naturen. Man ville sålunda inte längre erkänna vad erfarenheten lärt föräldrar och pedagoger i generationer, nämligen att barn och ungdomar har ett naturligt behov av auktoriteter och ideal, att de söker normer för sitt handlande och känner sig rotlösa och vilsna dem förutan. Med detta sammanhänger intimt människans medfödda religiösa behov. Det torde vara oomtvistligt att alla människor inom sig har en religiositet, en drift att tro. Denna gamla erfarenhet hårde nya idéerna också gjort rent hus med. Objektiv, historiskt inriktad undervisning om olika religioner som ersättning för den gamla kristendomsundervisningen har i många fall lämnat de ungas troslängtan obeaktad. Att denna de nya idéernas skola inte motsvarat förhoppningarna är uppenbart. Vi har ett stort antal ungdomar som är utslagna vid mycket unga år, som rotlöst driver omkring och som i sin normlöshet inte kan anpassa sig till rättssamhället, vilket kräver hänsyn i samlevnaden människor emellan. Den vilsna längtan efter något att hålla sig till stillas kanske med underkastelse under gängledare och gängförtryck. Religiösa behov kanaliseras ofta genom ytterlighetssekterism, religiös och politisk, eller ockultism. Rotlösheten dövas i alltför många fall med narkotika. Det är en klen tröst för dessa ungdomar och en dålig ursäkt för fostrarna, att den objektiva undervisningen gett ungdomarna så stora valmöjligheter. De hade varit mera betjänta av att man fortsatt att bygga på de gamla erfarenheterna och kunskaperna om den mänskliga naturen och gett dem en fast grund att stå på. normer för samlevnaden mellan människor och en religion att lita till. Detta kan givetvis ske utan att andra religiösa åsiktsriktningar kommer i kläm. Vårt lands kultur och hela västerlandets bygger på kristendomen. Vi kan inte fortsätta att försvaga dess ställning i vårt land, bland vår ungdom, utan att riskera att göra oss kulturellt urarva. De värden vi på detta sätt kommer att avhända oss som nation, som kulturmedlem, är omätliga. Vi kommer att lämna fältet öppet för sekter och religioner, främmande för vårt kulturarv, och detta i , då exempelvis islam befinner sig i stark expansion, pådriven och understödd av statsbildningar med lavinartat växande ekonomisk makt och därav följande inflytande. Vi lämnar vår unga utan det stöd en tro kan ge i svåra livssituationer. Det kan erinras om att, enligt ett uttalande från en specialist på alkoholistvård, en omvändelse till tro kan vara en räddning för svårt alkoholiserade ur missbruket. Det var i insikten om att en gudstro är bäst för samhället och lyckligast för individen som yttrade att om inte hade funnits hade man måst uppfinna honom. Om denna den föga religiöst "belastade upplysningsfilosofens insikt hade delats av dem som format vår nuvarande skola, hade misstaget att avskaffa den gamla kristendomsundervisningen inte begåtts. Vi är inte försvarade med att överlåta denna undervisning till hemmen eller till den korta konfirmationsundervisningen. Det måste vara skolans uppgift att ge de unga en fast tro att lita till. För att nå detta mål synes det oss nödvändigt att låta kristendomsundervisningen åter bli ett enskilt läroämne på skolschemat, avskiljt från övriga s. k. orienteringsämnen. Med hänvisning till ovanstående hemställs att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om kristendomsundervisningen i skolan.