mot · G3021853 · 1980-01-25 00:00:00 — Motion 1979/80:1853 av m. fl. om den ekonomiska politiken och budgetpolitiken Regeringens finansplan och budgetförslag 1980 är ett kampdokument. Det är en ensidig plädering för ökade vinster och ökad makt över samhällsekonomin för de stora exportföretagen, storfinansens företag. Häri ser regeringen lösningen på de ekonomiska problemen. De ledande kapitalisternas vinstintressen ses som identiska med nationens intressen. Därför skall allt annat stå tillbaka för kapitalets behov. Så har överheten alltid motiverat sina privilegier. Förklaringen kristendenser finner regeringen i oljepriserna, i de arbetandes löner och i någon mån i en alltför stor s. k. offentlig sektor. Regeringen tycks resonera som så: Kapitalismen är närmast perfekt, storkapitalisternas verksamhet präglas av oegennytta och hänsyn till nationen, men glupska arbetare, snikna oljeschejker och i någon mån ansvarslösa kommunalmän trasslar till det. Därför blir regeringens recept ökat stöd till exportindustrin. Därför kommenderar regeringen samhället givakt för huset . De arbetande skall vara redo. De skall vara beredda på att bli arbetslösa, att tvingas flytta, att få reallönen sänkt. De skall vara beredda på sociala nedskrotningar och fattigare kultur. Exportindustrin är landet. Sådant är regeringens budskap. Problemen i den kapitalistiska ekonomin är djupgående. De har en internationell karaktär. Stor arbetslöshet, ekonomisk stagnation, häftig inflation, ökad maktkoncentration, växande spekulation, ekonomisk brottslighet och social utslagning är inte bara svenska företeelser. Det är utvecklingsdrag hos den moderna kapitalismen. är en del av den kapitalistiska världen. Den internationella krisen återverkar här. Den kan självfallet inte förklaras med ett pär års relativt hyggliga löneförhöjningar i . Den kapitalistiska utvecklingen har skapat de stora internationella truster som dominerar den kapitalistiska världsekonomin. Deras maktställning, deras möjligheter att styra produktion och sysselsättning, att manipulera med priser och valutor, att kontrollera investeringar och teknologi, allt utifrån sina vinst- och maktintressen, tillspetsar den internationella kapitalismens motsättningar, hämmar en sund utveckling av produktivkrafterna, försvårar för regeringar att bedriva en verkningsfull ekonomisk politik och slår mot världens arbetande. I den väldiga internationella kapitalkoncentration som de internationella trusterna representerar ligger mycket av den kapitalistiska stagnationens orsaker. 1 1979/80. De multinationella bolagen har med stöd av imperialistiska stater och deras lydregimer skapat sina s. k. frizoner, där de genom en extrem arbetsdelning kan utnyttja outbildad arbetskraft och konservera fattigdom och rättslöshet. Detta snedvrider vissa ekonomier som det utgör hot mot sysselsättning och de arbetandes vunna rättigheter i de utvecklade länderna. De multinationella bolagen har ofta en sådan roll på världsmarknaden att de kan betecknas som prisledande. Vikande försäljning kan de söka kompensera med ökade priser. (En politik som även nationella storföretag följer.) Inflationen, som brukade anses vara ett typiskt tecken på s. k. ekonomisk överhettning, kan därför nu äga rum även under stagnation, och ibland t. o. m. skärpas under stagnationen. Det bör i sammanhanget understrykas att de oljeprishöjningar som de oljeproducerande staterna har beslutat inte på något sätt är huvudförklaringen till vare sig inflationen eller övriga ekonomiska svårigheter i den kapitalistiska världen. Varje gång OPEC höjer sina priser ser de stora amerikanska oljebolagen till att deras profiter ökar. De pressar upp oljepriserna ytterligare. Dessutom bakar de flesta stater in skatter i oljepriserna, vilket oftast ytterligare accelererar prishöjningen. Realvärdet hos oljan har faktiskt minskat sedan prishöjningen 1973. Oljeländerna kan alltså köpa mindre nu än då för sin olja. Orsaken till detta är inflationen i de kapitalistiska staterna och kursförlusterna på dollarn. Om oljan vore huvudkällan till den internationella inflationen, skulle knappast oljepriserna sacka efter andra priser. Däremot är det givet att när oljestatema organiserar sig och försöker sätta kraft mot västvärlden, skapar detta vissa problem för de länder som baserat sin utveckling på ett slöseri med underbetald olja. OPECländernas prispolitik blir därför en tacksam propagandistisk måltavla för västvärldens ideologer. Den blir standardförklaringen till västvärldens problem. Den hjälper dem att skyla att svårigheterna skapas av det kapitalistiska systemet i sig självt och tillspetsas av de internationella storkoncernerna. Självfallet är existensen av de multinationella företagen inte den enda förklaringen till kapitalismens kristendenser deras egen framväxt och existens är ju en följd av systemets egen utveckling. Kristendenserna har också viktiga delförklaringar i andra såväl internationellt samverkande som nationellt oberoende faktorer. Den svenska krisen beror således på internationella faktorer, så till vida att landet är en del av den kapitalistiska världen, men framför allt på att är ett kapitalistiskt samhälle, styrt av kapitalismens utvecklingslagar. Krisen kommer ur vårt eget samhälle och verkar här. Men den förstärks av de internationella utvecklingstendenserna och är en del av dessa. Och i den moderna kapitalismens utveckling spelar denna utvecklings egna produkter, inte minst de stora s. k. multinationella bolagen, en viktig roll. Utan att ta hänsyn till dem kan samtidens kapitalistiska världsekonomi inte förstås. Men de existerar inte i den värld svenska regeringar målar upp i sina internationella analyser i finansplaner och nationalbudgeter. Den internationella och för övrigt också den inhemska koncentrationen av makt och kapital och de följder den har nämns inte heller i årets finansplan med ett enda ord. Författarna till finansplaner och nationalbudgetar skulle därför kunna göra anspråk på att få bli omnämnda i en eventuell ny version av redan smått klassiska monolog om politiker och där få yttra: Finns det multinationella företag som har betydelse för världsekonomin. Det var det djävligaste... De hade vi inte en aning om. Finansplanernas tystnad härvidlag är ingen tillfällighet. Den är ideologiskt och politiskt betingad. Finansplanerna skildrar ekonomisk politik som om den vore neutral. De har ett språkbruk som döljer att det finns olika klassintressen. De tar det borgerliga samhällets alla institutioner och maktförhållanden för så givna, att de inte ens nämner dem vid sina analyser av ekonomins utveckling. Härigenom framställs specifika klassintressen som allmänna intressen, specifika klasskrav som nödvändiga för hela samhället. Skulle regeringen i finansplanen diskutera betydelsen för världsekonomins utveckling av de stora multinationella företagens växande makt, skulle de få svårare att underlåta att nämna att det finns storbolag och storfinans som kontrollerar och styr produktionen i . Men därigenom skulle det också bli svårare att skyla den ekonomiska politikens klasskaraktär och statens stöd till storfinansen och dess system. Den ekonomiska utvecklingen under kapitalismen beskriver en vågrörelse. Detta beror på systemets planlösa, anarkiska karaktär. De enskilda företagen agerar oberoende av och ofta i strid mot varandra. Deras verksamhet angår hela samhället, men den styrs av jakten efter profit. För att nå ökade profiter strävar kapitalisterna efter mer vinstgivande produktionsmetoder än sina konkurrenter men när ett företag lyckas i detta får det extra profit. De andra måste då ta efter den nya produktionsmetoden, och den extraprofit det första företaget lyckades tjäna försvinner. Profiten i förhållande till det insatta kapitalet tenderar härigenom att minska, kapitalägarna får inte ut vad de vill ha. De inaktiverar delar av sitt kapital. Arbetare ställs utan jobb och kapitalismen går mot kris. Krisen innebär utslagning av företag och arbetsplatser. Den skapar därigenom större utrymme och förbättrade profitutsikter för de kvarvarande kapitalen. Dessa börjar på nytt expandera till dess expansionen når ett nytt tak. Kapitalismen går då åter mot kris. Kriserna främjar koncentration och centralisation av kapital genom att svagare kapitalister tvingas att ge upp. Kapitalkoncentrationen å sin sida påverkar krisernas förlopp. När stora monopolföretag behärskar de tl 1979/80. flesta av ekonomins sektorer kan de parera kriserna med höjda priser och genom att minska sitt kapacitetsutnyttjande. De kan parera konjunkturväxlingarna med förändringar i lagerhållning om de är i branscher där detta är tekniskt möjligt. Härigenom minskar delvis den sanering av kapitalet som kriserna innebar. Efter en kris behöver inte produktionsresurser nyskapas i samma relativa omfattning som . Resultatet blir tendenser till stagnation. innebär de mer vinstgivande produktionsmetoderna en tendens till en långsiktig utstötning av arbetskraft ur den industriella produktionen. Kapitalet ersätter arbetare med maskiner. Och endast perioder av kraftig expansion för den industriella produktionen häver denna tendens. Det är en uppgift för den kapitalistiska statens ekonomiska politik att söka jämna ut kapitalismens svängningar, att skapa betingelser för dess tillväxt, lindra dess följder och dölja eller dämpa de sociala spänningar och motsättningar som systemet ger upphov till. Detta har i samtliga kapitalistiska länder framtvingat en kraftig ökning av statsmaskineriet och dess betydelse. Men i vissa stater har också en framgångsrik reformkamp från de arbetande bidragit till en ökad s. k. offentlig sektor. Härigenom har man lyckats undandra vissa delar från profitjakten. Härigenom har man lyckats framtvinga en icke-profitstyrd sektor som bedriver för medborgarna nyttig verksamhet. Men dessa sidor av den offentliga sektorn strävar överallt borgerliga krafter efter att minska. När kapitalets politiska företrädare får direkt politisk makt försöker de återföra delar av offentlig samhällsnyttig verksamhet till att bli objekt för profitjakten. Statens expansion till stor del nödvändiggjord av kapitalismens utveckling står i ett spänningsförhållande till denna utveckling. Den offentliga sektorn understödjer till väsentliga delar profitsektorn men hamnar också i motsättning till den. Häri ligger ett dilemma för profitsystemets anhängare inom politiken. Kapitalismens krisalstrande karaktär fördjupas av dess internationella integration och av de ovan beskrivna maktförhållanden som vuxit fram på det internationella planet genom de stora multinationella koncernernas växande betydelse. Hela detta sammanhang ligger bakom den moderna kapitalismens kris. Men denna kompliceras ytterligare av systemets hänsynslösa rovdrift på jordens resurser, dess vidmakthållande av internationell utplundring och massfattigdom, dess snedvridning av teknologins utveckling tekniken som ett alltmer avancerat medel att kontrollera de arbetande och driva fram ökade profiter ur deras arbete. är inget undantag från detta sammanhang. är en del av kapitalismen. uppträder efter samma ekonomiska utvecklingslagar som andra kapitalistiska stater, är en del av dess inter nationella utveckling och påverkas av denna. Att som regeringen bryta ut löneökningar som huvudförklaring till landets ekonomiska svårigheter måste mot denna bakgrund karakteriseras inte bara som fullständig oförmåga till analys utan framför allt som grov demagogi för att motivera en politik som lastar krisens bördor på de arbetande för att öka kapitalägarnas vinster. har vågrörelserna i den svenska ekonomin blivit häftigare, som markanta stagnationstendenser gjort sig gällande. Under den konjunkturcykel som startade med och räckte fram till nästa boom ökade BNP i genomsnitt . t. o. m. 1973 var den genomsnittliga BNPökningen och t. o. m. På motsvarande sätt har den egentliga arbetslösheten förvärrats. Endast genom kraftigt ökad AMS-verksamhet kunde den öppet redovisade arbetslösheten under den senast fullbordade konjunkturcykeln hållas något lägre än första kriscykel. Antalet personer i AMS-verksamhet var exempelvis långt mer än dubbelt så stor 1977 jämfört med . Ser vi däremot på antalet uppsägningar och permitteringar, avläses stagnationstendenserna tydligt. anmäldes till AMS uppsägningar och permitteringar av 1 465 företag gällande 36 966 anställda, vid var motsvarande siffror 778 företag gällande 14 228 anställda. anmälde 2 044 företag permitteringar och uppsägningar av 68 221 anställda, 1 410 företag gällande 26 339 anställda. med de tydliga stagnationstendenserna ökar inflationen. Konsumentprisnivåns genomsnittliga årliga procentuella uppgång var åren 19651970 , 19701975 19761979 . Inget tyder på att den kraftiga inflationen är på väg att hejdas. Inflationen är förvisso en internationell företeelse. Den är ett medel för storföretagen att öka sin andel av jordens tillgångar. I de enskilda kapitalistiska länderna är den ett medel att angripa de arbetandes reallöner. Det allvarliga för den svenska ekonomin är kapitalisternas successivt minskade produktionsinvesteringar. Dessa har beskrivit en kraftig trendmässig minskning . De utgjorde av deras nivå under mätt i fasta priser. Den uppgång regeringen kalkylerar med 1980 ändrar inte nämnvärt denna bild. Däremot fortsätter de svenska kapitalisterna att expandera sin verksamhet utomlands. Utlandsinvesteringarna håller sig kvar på en hög nivå, . beräknas sysselsättningen i den svenska industrins dotterföretag utomlands ha ökat från 290 000 till 350 000. De utlandsetablerade svenska företagen skulle därmed ha en fjärdedel av sina anställda utomlands. Härtill kommer att viktiga basområden inom den svenska produktio nen befinner sig i akuta krislägen och hotas av drastiska nedskärningar eller närmast total förintelse. Det gäller varven, tekobranschen, stora delar av skogsindustrin, stålindustrin, gummiindustrin, verktygsmaskinindustrin. Koncentrationsprocessen går vidare och hotar många mindre företag eller deras möjlighet till självständig utveckling. Fusionerna mellan och den jättelika sammanslagningen av är framträdande uttryck för denna tendens. Uppenbart markerade 1979 slutet på en konjunkturcykel och början på nästa. 1979 måste anses som ett högkonjunkturår, men bjöd på en högkonjunktur som inte förmådde avhjälpa de djupa problemen i den svenska ekonomin. Antalet nedläggningsvarslade företag var betydligt högre än under krisåren . Arbetslösheten var inte nämnvärt mindre arbetslösheten bland medlemmar i arbetslöshetskassor var i princip lika stor som 1971 (45 1979 mot 45 1971 och 48 1972 men 39 019 under och endast 33 382 under ). Prisstegringarna uppgick till . Investeringarna var som nämnts låga. Redan nu kan skönjas att uppgången kommer att avta . Den svaga högkonjunkturen 1979 tycks således redan ge vika. I detta läge försöker regeringen skärpa den svångremspolitik de borgerliga regeringarna redan tidigare bedrivit. Regeringen tänker inte, åtminstone inte i någon större omfattning, försöka upprätthålla hotad sysselsättning inom industrin. Den stödjer storfinansens strukturomvandlings- och industriella uttunningspolitik. 1 de branscher vi förlorat konkurrensfördelar måste produktion och sysselsättning minska, hävdar regeringen och tror att dessa förluster skall gå att kompensera genom ensidig satsning på exportföretagen. Den inhemska efterfrågan skall hållas tillbaka. Kommunerna skall hållas hårt. Den offentliga verksamheten får över huvud inte öka industrin måste nämligen ha ett överskott av arbetskraft. Stat och kommun får inte försvåra för det privata näringslivet att rekrytera arbetskraft utan att tendenser till löneglidning uppstår. Samhället skall stå till de exporterande storföretagens förfogande: Arbetsmarknadspolitiken måste också inriktas på att tillgodose den utlandskonkurrerande sektorns behov av arbetskraft. Den offentliga sektorns expansion måste begränsas så att den arbetskraft industrin behöver inte binds i statlig eller verksamhet. En ökad yrkesmässig och inomregional rörlighet på arbetsmarknaden måste åstadkommas. Det citerade ger i sammanfattning regeringens syn på den ekonomiska politiken och budgetpolitiken. Allt skall stå tillbaka för storbolagens lönsamhet och soliditet. Denna ekonomisk-politiska grundsyn och den verklighet den kommer att bidra till kommer att skärpa klassförtrycket. Den måste hårt bekämpas. Staten och kommunerna bedriver verksamhet som är nödvändig för medborgarna och den svenska ekonomin. även den hemmamarknadsinriktade produktionen. Men enligt regeringen är exportindustrin alltid viktigast. Exporten är i regeringens filosofi ett självändamål. Visst behöver ekonomisk balans med utlandet och gärna en positiv sådan. Men detta behöver ej nås till priset att snöpa den verksamhet som inte direkt gynnar de mest expansiva exportföretagens profitintressen. Speciellt tänker regeringen klämma åt kommunerna. Det är typiskt för den borgerliga politiken. Kommunerna bedriver mycken för medborgarna viktig verksamhet. Men den attackeras, som det militära försvaret får vart enda öre det begärt. Genom att fördröja skatteutjämningsreformen riktar regeringen en rak höger mot kommunerna. Detta svek mot av fattade beslut måste bestämt avvisas. Det statliga budgetunderskottet står som en motivering till att årets budgetförslag är kärvt, som regeringen uttrycker saken. Och givetvis finns det svårlösta problem i det stora underskott statsbudgeten uppvisar. Inte minst är det ett stort bekymmer med de stora räntebetalningar som måste göras på utländska lån som staten tagit upp. Men det finns en tendens att överförstora problemen med det statliga budgetunderskottet. Många ekonomer har ifrågasatt om det inte är väl snäva kassamässiga synpunkter som läggs på underskottet. Det bör ses i sitt samhällsekonomiska sammanhang och ses i förhållande till balansläget i ekonomin som helhet. Det ifrågasätts också om metoden för att beräkna underskottet är helt korrekt. Den statliga budgeten kan för det första inte isoleras ifrån den samlade offentliga sektorn. Såväl socialförsäkringssektorn som kommunerna redovisar positivt balanserade budgetsaldon. Dessutom är det tveksamt om den statliga kreditgivningen på bör räknas in i budgetunderskottet, vilket nu sker. Att medräkna den totala offentliga sektorn är nödvändigt, eftersom det är den samlade effekten av denna sektors påverkan på ekonomin i övrigt som är det intressanta. Vad den ekonomiska politiken i första hand måste syfta till är samhällsekonomisk balans och inte bokföringsmässig balans mellan statens utgifter och inkomster. Den samlade offentliga sektorn redovisar 1979 ett budgetunderskott på 15 750 milj. kr. 1980 beräknas det till 17 590. Detta säger emellertid inte något om huruvida budgeten är expansiv eller inte. Ett underskott kan användas på olika sätt. Regeringen har skänkt stora belopp till det privata kapitalet och favoriserat höginkomsttagare. Regeringen har spritt ut pengar för att gynna överklassen. Ett sådant budgetunderskott måste skarpt kritiseras. beräknas de samlade räntebetalningarna på statsskulden bli större än den samlade offentliga sektorns hela underskott. En stor del av dessa räntor går till utländska banker och har ju därför milt sagt ingen expansiv inverkan på den svenska samhällsekonomin. exempel ger starkt grundad anledning att ifrågasätta om den svenska statsbudgeten nu är expansiv, trots att den uppvisar ett underskott. Ett budgetunderskott uppstår på grund av expansivt verkande statsutgifter. Det kan i stället uppstå som följd av stagnation och kristendenser, som gör att staten får minskade skatte- och andra intäkter. En långvarig stagnationsperiod leder till ett stort budgetunderskott. Men detta är då inte en signal till åtstramning av den offentliga sektorns utgiftsprogram. Det är snarare ett tecken på att budgetunderskottet ytterligare kan behöva ökas, för att statsbudgeten skall tjäna syftet att få i gång ekonomin. Ett stort budgetunderskott kan således t. o. m. vara ett uttryck för att staten för en politik som dämpar den ekonomiska utvecklingen. Så är fallet med den typ av underskott borgarregeringarna åstadkommit. Vilket som är fallet är naturligtvis en politisk fråga och en fråga om olika åtgärders effekt och om vilken utveckling man eftersträvar. Det finns emellertid en metod med vars hjälp man kan komma verkligheten närmare. Det går att räkna ut vad den offentliga sektorns budgetsaldo skulle vara i ett teoretiskt läge av full sysselsättning. Sådana beräkningar görs i vissa kapitalistiska stater, t. ex. i . Om budgeten i en sådan modell skulle visa ett stort överskott är budgeten kontraktiv, dvs. hämmande för den ekonomiska utvecklingen, trots att den i det verkliga livet där full-sysselsättningssituationen inte är för handen uppvisar ett underskott. Sådana undersökningar skulle ge diskussionen om den offentliga sektorns budgetunderskott rätta dimensioner. Avgörande är emellertid i vilket sammanhang ett budgetunderskott uppstår och hur det används. I nuvarande läge, när tendenser redan börjar synas på att högkonjunkturens topp är nådd, är det dålig politik att som regeringen låta den offentliga verksamheten stå tillbaka för privatkapitalet. Detta är detsamma som att ha övergivit det uttalade målet om full sysselsättning. Regeringen vill ju också som visats ha en arbetskraftsreserv i beredskap åt exportindustrin. Skall en annalkande lågkonjunktur kunna dämpas, är det viktigt att föra en expansiv budgetpolitik . Det är nödvändigt att använda medel till verkligt arbetsskapande åtgärder och till socialt nödvändiga insatser, vilket höjer aktivitetsnivån i ekonomin. Sådana satsningar är de enda verkligt effektiva medlen att komma över ett kraftigt budgetunderskott och minska statsskulden. Men det räcker inte härmed. Kriser kan inte bekämpas effektivt med mindre än att profitsystemet som styrprincip för samhällsekonomin angrips. Ekonomiska kriser kan inte avskaffas förrän kapitalismen är avskaffad. Det förutsätter en socialistisk planekonomi där kapitalismens begränsningar och motsättningar övervunnits. Denna huvudmålsättning måste leda politiken. Det är nödvändigt för att skall ta sig ur sina ekonomiska och sociala svårigheter. Det är nödvändigt för en klok och medveten hushållning med landets tillgångar och energi. Det är nödvändigt för att stoppa den process som berövar arbetet dess värdighet och håller de arbetande utan makt över sina arbeten och liv. Det är nödvändigt för ett bättre liv i social och ekonomisk trygghet. Politiken måste följa denna inriktning. Storfinansens makt måste angripas och brytas. En ny ledande sektor i ekonomin bestående av stats- och löntagarägda företag måste byggas upp. Tonvikten hos en ny industrialisering måste ligga på lätt avancerad industri som reducerar rå varu- och energiintag men skapar flera arbeten. Den samhälleliga nyttan och inte den kapitalistiska profiten måste göras till ekonomins bärande princip. är det viktigt att utveckla demokratin inom alla områden av samhällslivet. kommunisterna föreslår en politik byggd på konkreta åtgärder för kampen mot arbetslöshet och för allas rätt till arbete, mot inflation och prisstegring och för allas rätt till ett bra liv, för demokrati på arbetsplatserna och i samhället, för jämställdhet mellan kvinnor och män, för ungdomens och barnens rättigheter, för fred och internationell solidaritet. Här är en sammanfattning av partiets viktigare krav. Arbetslösheten är trots högkonjunkturen fortfarande det viktigaste samhällsproblemet. Regeringen har inget program mot den. I stället ämnar regeringen än mer passivt finna sig i nedläggningar av arbetsplatser och motverka nya jobb inom den offentliga sektorn. Regeringens linje är att hålla en reservarmé åt storfinansen. Tvärtemot denna politik hävdar vi att det är nödvändigt med ett arbetsskapande program. Det är nödvändigt att skapa 100 000 nya samhällsnyttiga arbeten. Detta är en utmaning mot den förda politiken. Det utgör ett angrepp på kapitalets intressen genom att reducera reservarmén.