mot · G302593 · 1980-01-21 00:00:00 — av i m. fl. om lekmannastyrelse för kammarkollegiet Kammarkollegiet är en central statlig förvaltningsmyndighet med uppgift att handlägga frågor rörande statlig och kyrklig egendom, rikets indelning och den prästerliga organisationen, handhavandet av medels- och fondförvaltning samt i vissa ärenden bevakning av statens rätt och allmänna intressen. a. handlägger kammarkollegiet frågor som sammanhänger med rennäringen, förvaltningen av de statliga kapitalfonderna och andra fonder eller fonderade medel samt svarar för förvaringen och vården av riksregalierna och andra statliga dyrbarheter. Kammarkollegiets samlade åligganden är, enligt vår mening, av sådan art och omfattning att kollegiet bör ledas av en lekmannastyrelse. Med hänvisning till det anförda hemställs att beslutar att hos regeringen begära att en lekmannastyrelse inrättas hos kammarkollegiet. () () av i m. fl. om långfristiga krediter till lantbruket Under en följd av år har moderata samlingspartiet i motioner till framhållit de problem som hänger samman med den långsiktiga kapitalförsörjningen till lantbruket. Krav har också rests från vår sida på förbättrad och rättvisare fördelning av kapital mellan olika intressenter på den s. k. långa kapitalmarknaden. Vissa marginella förbättringar när det gäller kapitaltillskott till lantbruket har också genomförts av statsmakterna. Emellertid har behoven ytterligare ökat , och motiven för att tillgodose dessa har vuxit sig starkare. Dessutom har nya krav tillkommit, bl. a. beroende på tillfälliga och stora markutbud som en följd av skogsindustrikrisen. Vidare har kapitalproblemen för yngre och nyetablerade lantbrukare ökat liksom oron inför effekterna av den kommande fastighetstaxeringen stigit. Inte minst det senare förhållandet innebär en stor ovisshet för flertalet lantbrukare. Frågor som det beskattade kapitalvärdets förhållande till aktuella avkastningsvärden, en växande latent arvsskatteskuld jämte därmed sammanhängande generationsväxlingsproblem är f. n. inte lösta på ett tillfredsställande sätt. Inkomstmålet, produktionsmålet och rationaliseringsverksamheten har sedan varit grundläggande för svensk jordbrukspolitik. Inkomstmålet innebär att de som är sysselsatta inom jordbruket i alla delar av landet skall nå en ekonomisk standard som är likvärdig med den som erbjuds inom andra näringar. Produktionsmålet syftar till att hålla jordbruksproduktionen vid en lämplig omfattning. Målet för rationaliseringsverksamheten är att jordbruksproduktionen skall kunna ske till lägsta möjliga kostnad, som inkomstmålet uppnås. För att detta mål skall nås har statsgaranterade lån beviljats lantbrukare som uppfyllt uppställda krav. På detta sätt underlättas investeringar inom jordbruket. Rationaliseringarna har lett till produktivitetsförbättringar, och som en följd därav har löneförmågan ökat. Det är i detta sammanhang angeläget att framhålla betydelsen av fortsatt rationaliseringsverksamhet med hänsyn till ingångna jordbruksavtal, där rationaliseringsvinster är en förutsättning för att lönsamhetsförbättringar skall uppnås. Rationaliseringsverksamheten inom jordbruket förutsätter investeringar i markanläggningar, maskiner och byggnader samt tillköp av mark. lantbrukare har en hög ambitionsnivå då det gäller att se till att de jordbrukspolitiska målsättningarna uppnås. Karaktären av kapitalbehovet är till största delen av långfristig natur. Villkoren på obligationsmarknaden borde enligt vår mening utformas så att de ger förutsättningar för uppfyllandet av näringspolitiska och regionalpolitiska målsättningar. För nyetablerade lantbrukare är kapitalbehovet särskilt stort. Det är således av synnerligen stor vikt att erforderliga, långfristiga kreditmöjligheter erbjuds dem som skall etablera sig som lantbrukare. Deras möjlighet till egen kapitalinsats är ofta mycket begränsad i förhållande till det totala kapitalbehovet, vilket starkt ökat , då lantbruket blivit alltmer kapitalintensivt. Detta i kombination med att benägenhet att kvarstå med en del av köpeskillingen är liten, utgör de främsta orsakerna till att kapitalbehovet oavbrutet ökat. En stor del av den skuldbelastning som egentligen borde lösas med långsiktiga krediter har av många lantbrukare måst lösas med sådana korta krediter som rätteligen bort användas såsom rörelsekapital. Detta har i sin tur fört med sig att flera bankers låneutrymme för detta ändamål begränsats. Det förtjänar vidare att framhållas att endast en del av det kapital som frigörs vid försäljning av lantbruksfastigheter återplaceras inom lantbruket. Av naturliga skäl placeras i stället betydande kapital av säljare av jordbruksfastigheter i exempelvis villor och stadsfastigheter eller disponeras för finansiella placeringar. En del av kapitalet återgår också till samhället i form av realisationsvinstbeskattning och arvsbeskattning. Således sker fortlöpande ett nettokapitalutflöde från näringen som behöver ersättas. Frågor rörande jordbrukets kapitalförsörjning är föremål för utredning. Det är angeläget att statsmakterna i avvaktan på denna utrednings resultat vidtar åtgärder i syfte att begränsa de olägenheter som kan uppstå då akuta investeringar inte kan genomföras i brist på kapital. Likaså är det angeläget att utredningen samordnar sina överväganden med de utredningar vilka bl. a. har till uppgift att utreda möjligheterna till en rättvisare kapitalbeskattning av i lantbruket nedlagt kapital. Med stöd av vad som anförts hemställs att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts rörande behovet av ökade möjligheter till långfristiga krediter till lantbruket. L. () i HANS () () () () () () () () ()