mot · G3021218 · 1980-01-24 00:00:00 — Motion 1979/80:1218 av m. fl. Miljömedicinen är ett område som tilldragit sig ett alltmer ökande intresse, inte minst bland allmänheten. Det stora allmänna intresset återspeglas även i massmediernas bevakning av företeelser som kan inverka på människans hälsa. Ofta behandlas de misstänkta effekterna av långvariga och kontinuerliga industriutsläpp, särskilt utifrån cancerriskerna. Miljömedicinsk sakkunskap behövs vad gäller såväl larmrapporter (BT-Kemi, radonstrålning) som mera långsiktiga miljöeffekter (etablering av miljöfarlig industri, skilda energislag). Det är glädjande att konstatera att man i propositionen 1979/80:6 om uppgifter och organisation m. m. fastslagit att miljömedicinen är av central betydelse och att den bör förstärkas för att kunna medverka till en bättre samhällsplanering. Miljömedicinen arbetar i stor utsträckning med epidemiologiska och biostatiska data (befolkningsdata, sjuklighet och dödlighetsstatistik). Detta kräver ett förhållandevis stort befolkningsunderlag, om man skall uppnå tillräcklig tillförlitlighet. En miljömedicinsk organisation för samhällsinriktad och befolkningsorienterad hälsovård måste alltså arbeta på lägst länsnivå. Enligt propositionen föreslås att distriktsläkarna skall spela en framträdande roll på det miljömedicinska området. Kravet på en regional nivå för verksamheten gör att distriktsläkarens roll enligt vår uppfattning endast kan ses som ett komplement till den regionala organisationen. Det är också osäkert om distriktsläkarna inom överskådlig tid kan få den utbildning som uppgiften skulle kräva (se nedan). De många problem som fortfarande finns inom den ännu underdimensionerade primärvården gör det tveksamt om sjukvårdshuvudmännen därtill skulle vilja prioritera utbildning i miljömedicin. Meningsfulla insatser inom miljömedicinen kräver liksom inom andra medicinska specialiteter speciella kunskaper och därmed en speciell utbildning. Denna, omfattande bl. a. fysiologisk hygien, epidemiologi, biostatistik, socialmedicin och sjukvårdsadministration, kan i erhållas vid och i utlandet vid olika läroanstalter som examen i Public Health. Den kategori läkare som har endera av dessa utbildningar är länsläkarna. I propositionen föreslås att länsläkarorganisationen skall avvecklas och att skall överta ansvaret för de uppgifter som åvilar länsläkarna. Det påstås dessutom att många av länsläkarnas uppgifter redan är stadda i kraftig utveckling inom landstingen. Något stöd för detta senare påstående finns dock knappast. Den hälsovård som miljömedicinen omfattar är den allmänna befolkningsinriktade hälsovården eller hälsoskyddet, som hälsovården kallas i förslag till ny hälsoskyddslag. totalansvar gäller endast den individinriktade hälso- och sjukvården, till vilken den allmänna hälsovården inte hör. Propositionen presenterar ingen kostnadsberäkning för ett landstingsalternativ. Eftersom nuvarande antal tjänster inom länsläkarorganisationerna enligt propositionen inte är tillräckligt för att lösa uppgifterna inom miljömedicinen - även om alla andra uppgifter togs ifrån organisationen måste landstingsalternativet innebära minst en fördubbling av det antal tjänster som handlägger miljömedicinfrågor. som inom sig har medicinsk och omgivningshygienisk expertis arbetar med mycket breda kontaktytor och ger service åt samhällets samtliga instanser på miljömedicinens område. En förläggning av statens miljömedicinska laboratorium till , vilket nu är beslutat, talar för att också den regionala organisationen inom miljömedicinen sorterar under detta verk. En med vissa funktioner förstärkt länsläkarorganisation är den bästa miljömedicinska resursen. En avveckling kommer att skapa ett miljömedicinskt vakuum, som det tar år att fylla, något som måste betraktas som mycket olyckligt i när behovet av och intresset för miljömedicin upplevs som starkare . I länsläkarorganisationens uppgifter ingår bl. a. tillsyn över privat sjukvård och sjukvård som bedrivs av annan personal än medicinalpersonal. Enligt propositionen motsvarar behovet av denna tillsyn sammanlagt fyra läkartjänster, bl. a. med motiveringen att den privata sjukvården är i huvudsak koncentrerad till storstadsområdena och att det därför inte föreligger behov av särskilda tillsynsläkare för detta ändamål i varje län. Som en del av länsläkarens uppgifter ingår att kontrollera förskrivningen av läkemedel genom s. k. apoteksvisitationer. Enligt propositionen kan sådan tillsyn säkerställas inom ramen för den verksamhet som avses åvila ovannämnda fyra läkare. Erfarenheterna under framför allt senare år har visat att förutsättningen för ett meningsfullt tillsynsarbete är en god kännedom om de läkare som är verksamma inom länet. Enstaka smärre avvikelser från god läkarpraxis eller allvarligare tendenser till missbruk av sjukskrivnings- eller läkemedelsförskrivningsrätten kan lättare och tidigare upptäckas och förhindras av en tillsynsorganisation med denna goda lokalkännedom. En avveckling av länsläkarorganisationen skulle enligt vår mening utgöra en uppenbar risk för att missförhållanden upptäcks alltför sent. Utöver de medicinska frågor som rör den allmänna hälsovården och miljövården biträder länsläkaren också och länsrätten med vissa andra medicinska bedömningar, främst körkortsärenden. och länsrätten skulle enligt propositionen kunna få ett mer kvalificerat medicinskt sakkunnigutlåtande än man får av länsläkarna genom att ha tillgång till kvalificerad medicinsk expertis hos sjukvårdshuvudmannen. Detta påstående visar tyvärr en allvarlig brist i kunskapen om hur körkortsärenden handläggs medicinskt. Länsläkarens uppgift är inte att genom läkarundersökning av den körkortssökande göra en kvalificerad medicinsk bedömning inom någon viss medicinsk specialitet. Hans uppgift är i stället att se till att de mediko-legala aspekterna i körkortsfrågan beaktas och att körkortssökanden hänvisas till den medicinska specialist som bäst kan bedöma sökandens lämplighet. Länsläkaren har utifrån såväl sin medicinska kompetens som sin kännedom om sjukvårdsresurserna i länet bäst möjlighet att hänvisa sökanden till rätt medicinsk instans samt att göra den mediko-legala bedömningen av detta specialistutlåtande. Detta kan en tjänsteman på eller i länsrätten inte förutsättas ha. Enligt propositionen bör landstingen ha goda förutsättningar att kunna ta över vissa av länsläkarorganisationens uppgifter inom smittskyddet. Detta skulle gälla i fråga om de förebyggande, rådgivande och samordnande delarna. Myndighetsfunktionen - sådan den är uttryckt i smittskyddslagen bör efter länsläkarorganisationens upphörande helt utövas av . Smittskyddet är den del av miljömedicinen där de biologiska miljöfaktorerna behandlas. Det omfattar dels individinriktade åtgärder i form av råd, anvisningar, behandling och föreskrifter, dels befolkningsinriktade åtgärder mot en grupp människor som antingen är smittade utan att vara sjuka eller kan riskera att bli smittade. De individinriktade åtgärderna handläggs av sjukvårdshuvudmannen, i primärvården eller på sjukhusen. Den övriga smittskyddsverksamheten riktar sig oftast mot symtomfria människor, som antingen skall åläggas vissa restriktioner för att undvika att bli smittade eller att föra smittan vidare eller tvingas genomgå vissa undersökningar för att se om de är smittade. Att det rör sig om symtomfria, icke sjuka människor anser vi vara ett starkt skäl att inte belasta sjukvården med denna verksamhet. Karaktären av myndighetsfunktion gör dessutom att endast eller hälsovårdsnämnden kommer i fråga. Myndigheten måste emellertid härför till sig knyta medicinsk expertis, som inte är uppbunden av det löpande sjukvårdsarbetet. Det kan gälla beslut om avstängning från att delta i livsmedelsarbete, om vaccinering av större befolkningsgrupper, om gammaglobulinprofylax mot smittsam gulsot m. m. Experthjälp när det gäller dessa åtgärder kan enligt vunnen erfarenhet knappast erhållas hos sjukvårdshuvudmannen. Ett annat område där länsstyrelserna kräver medicinsk medverkan är vid tillämpningen av bestämmelserna angående venerisk sjukdom. De kommer framgent att ha behov av denna hjälp, som lämnas av länsläkarna. Allt talar för att den del av smittskyddet som innebär administrativt betingade åtgärder, riktade mot människor som inte är sjuka i smittsam sjukdom, varken kan eller bör handläggas av sjukvårdshuvudmannen. övergripande medicinska ansvaret bör i dessa frågor ligga hos länsläkarorganisationen. Med hänvisning till det anförda hemställer vi att beslutar avslå förslaget om länsläkarorganisationens avveckling i avvaktan på ställningstagande med anledning av kommande förslag rörande ny hälso- och sjukvårdslagstiftning. () ()