mot · G3021407 · 1980-01-24 00:00:00 — 1979/80: 1407 Motion 1979/80:1407 av m. fl. om utformningen av energiförsörjningssystemet m. m. Energiförsörjningssystemets utformning och egenskaper har en avgörande betydelse för samhällsutvecklingen. Formerna för energitillförsel, distribution och användning påverkar bl. a. sysselsättningsutveckling och lokalisering av tillgängliga arbetstillfällen. Enigt mening kan kravet på en allsidig välfärd innefattande såväl goda ekonomiska levnadsbetingeser som en god livsmiljö bäst tillgodoses i ett decentraliserat samhälle. Energiförsörjningssystemet måste planeras utifrån denna utgångspunkt och energipolitiken inriktas på att uppfylla de övergripande samhällsmålen energipolitiken måste vara ett element i en decentralistisk utveckling för ett samhälle i ekologisk balans. Det står alltmer klart att vi redan nu måste inrikta oss intensivt på att ställa om näringslivet och hela samhället till en utveckling i ekologisk balans. Viktiga råvaror som spelar stor roll, såsom oljan och vissa metaller, tar slut med nuvarande hårda exploatering i vissa fall inom relativt snar framtid. Det är angeläget, såsom understrukits i direktiven till naturresurs- och miljöutredningen, att hushållningen med naturresurser inriktas mot användning av förnybara naturresurser, en såväl kvantitativt som kvalitativt uthållig avkastning, en så långt möjligt fullständig återanvändning samt mot mer hållbara, reparerbara och återvinnngsbara produkter. Detta är nödvändigt för att fysiska och biologiska förutsättningar för mänsklig verksamhet skall kunna bevaras för framtiden. Närmast tränger problemet fram i fråga om energiförsörjningen. Oljan, som är den dominerande energiråvaran, kan med nuvarande förbrukningstakt ta slut inom några årtionden. Uranet beräknades av t. ex. kunna räcka , med antagen uranproduktion. Det är därmed en nödvändighet att vi skaffar oss möjligheter att övergå till förnybara energikällor. Detta har understrukits i energipolitiska beslut. Ett samhälle i ekologisk balans, inriktat på förnybara naturresurser, måste vara decentraliserat. Vårt nuvarande samhälle är centraliserat. Kärnkraftsutbyggnaden har verkat i starkt centralistisk riktning. Men omställningen till ett samhälle i ekologisk balans nödvändiggör decentralisering. 1 1979/80. 1979/80: 1407 Det centraliserade samhället är redan i sig självt mera energikrävande. Centraliserad bebyggelse medför en hårdare exploatering och förbrukning av naturresurserna. T. o. m. naturens förnyelseförmåga har i vissa avseeendn skadats särskilt svårt genom den förslitning som koncentration av bebyggelse och verksamheter föranleder. Men framför allt måste man utgå från att utnyttjande av förnybara naturresurser förutsätter en decentraliserad samhällsstruktur. Närmast i tiden blir det fråga om förnybara och inhemska energikällor såsom biomassa från skogsavfall, torv, energiskogsodlingar, vass, halm och jordbruksavfall, solvärme, jordvärme, vindkraft och vågkraft. Dessa alternativa energikällor måste utvecklas med mycket spridda enheter över landets hela yta. Det betyder en regionalpolitisk! mycket viktig spridning av sysselsättning. Regionalpolitiken har varit en särskilt viktig fråga. har arbetat för ett decentraliserat samhälle främst därför att detta ger de bästa möjligheterna till jämlikhet och goda livsmiljöer. Men motiveringen har också varit att ett decentraliserat samhälle är att föredra även från ekonomiska och resurspolitiska synpunkter. Centraliseringen medför särskilt höga samhällskostnader i koncentrationsområdena och rycker bort det ekonomiska underlaget för nödvändig service i glesbygderna. Särskilt skedde en intensiv centralisering av bebyggelsen. Två tredjedelar av folkökningen tillföll de tre storstadsregionerna. Särskilt skogslänen drabbades av svåra folkmängdsminskningar. Dåvarande socialdemokratiska regeringen drev på denna utveckling, främst genom den geografiska rörlighetspolitiken, flyttlasspolitiken. Näringslivet skulle koncentreras till de expansiva områdena. Detta var ekonomiskt fördelaktigt, hävdade man. och gav i stort sett sitt stöd åt denna politik. Centraliseringen fick svåra negativa följder. Glesbygder och mindre orter förlorade realkapital och nödvändigt serviceunderlag. Storstadsområdena fick särskilt höga samhällsbyggnads- och socialkostnader, ökade socialproblem, ökade svårigheter att skapa tillfredsställande fysiska och psykiska livsmiljöer. Den starka opinion som bröt fram mot denna utveckling föranledde en omprövning hos den socialdemokratiska regeringen . De tre storstadsområdenas expansion måste dämpas. I stället ville man centralisera i länen till s. k. primära centra. Till i stort sett en ort i varje län skulle man enligt det regionalpolitiska beslutet koncentrera mera kvalificerade samhällsfunktioner i fråga om bl. a. kommunikationer, utbildning och sjukvård. Naturligtvis måste denna länscentralisering, såsom cen tern framhöll, leda till att andra områden i länet fick luckor i servicenätet och otillräckliga sysselsättningsmöjligheter. , efter majoritetsskiftet, underströk att regionalpolitiken skulle bli mer decentralistisk. Man skulle, hette det i riksdagsuttalandet, med olika regionalpolitiska åtgärder inom länen tillgodose bygder och orter med en negativ utvecking så att det skapas en bättre inomregional balans. Den nya regionalpolitiken betydde bl. a. en ökad satsning på mindre orter och regioner. Men markerade skiljelinjer i regionalpolitiken stod alltjämt kvar, när riksdagsmajoriteten 1979 avvisade krav på riksdagsuttalande om regionalpolitikens inriktning mot en decentraliserad samhällsstruktur. Också fick storstadsområdena och primärcentra den stora merparten av folkökningen. Men skillnaden i utvecklingen mellan olika regioner var inte så stor som . Koncentrationen till storstäder och primära centra dämpades. har dock åter visat en kraftigare befolkningsökning. För de s. k. skogslänen skedde en omsvängning så att de för 1970-talet kunnat notera nettoinflyttningar. Men har åter haft en årlig nettoutflyttning. skedde en betydande förändring i regionalpolitiken från den starkt centralistiska inställning som kännetecknade 1960-talets regeringspolitik. Jämför man nu riksdagsbesluten och 1979 måste bedömningen närmast bli att det råder oklarhet om den regionalpolitiska målsättningen i fråga om samhällsstrukturen. 1976 uttalade sig för en mer decentralistisk regionalpolitik, men 1979 avvisade kravet på en decentraliserad samhällsstruktur. Den verkliga utvecklingen nu är en fortsatt men dämpad centralisering. Detta präglade med koncentration till storstadsområden och primärcentra. De aktuella prognoserna pekar på fortsatt centralisering av bebyggelse och verksamheter, med betydande tillväxt i och flertalet primärcentra. Två tredjedelar av folkökningen skulle tillfalla . Ytterligare folkmängdsminskning hotar i övre Norrand, särskilt , och delar av . Särskilt måste uppmärksammas att minskningar hotar i regionala centra och kommuncentra, främst i skogslänen. konstaterade vid sin regionalpolitiska genomgång 1978 att underlaget för vissa typer av service hotas i vissa kommuner, om folkmängden skulle fortsätta att sjunka och att regionalpolitiken därför måste förstärkas, främst i de sysselsättningsmässigt sämst ställda kommunerna. Det är i och för sig oundgängligt att en centraliseringsutveckling inte fl 1979/80. kan vändas till decentralisering. Själva samhället är i uppbyggnaden av sin bas- och serviceorganisation nu format och programmerat för ett alltmer centraliserat samhälle. Järnvägar, busslinjer och andra viktiga serviceanordningar har dragits in i många områden. Bostäder, vägar och andra kommunikationsanordningar har byggts för ett centraliserat samhälle. Fördelningen av samhällets service, t. ex. kommunikationer, vårdinrättningar, utbildningsmöjligheter, kulturaktiviteter, fritidsaktiviteter är avgörande för företagens val av lokaliseringsorter och för människornas möjligheter att välja bostadsort. Den s. k. infrastrukturen i vårt land har formats för en centraliserad bebyggelse. Det måste ta tid att vända denna inriktning till decentralisering. En särskilt stark centraliseringsfaktor är nu kärnkraftsutbyggnaden. Kärnkraftssamhället är hårt centraliserat. Kärnkraftsproduktionen koncentreras till stora anläggningar på ett fåtal orter. I vårt land finns det fyra kärnkraftskoncentrationer. Kärnkraften medför genom den höga giftighetsgraden, den enorma giftmängden och den mycket långvariga radioaktiva strålningen väsentligt större risker än andra energikällor. Kärnkraftverken kräver från hälso- och miljösynpunkt rigorös kontroll och långtgående, hårda restriktioner. Centraliseringen i kärnkraftsproduktionen är föranledd av detta och av att man givetvis måste begränsa de stora riskerna till så små ytor som möjligt. Koncentrationen i produktionen medför också koncentration i distributionen av elkraften, t. ex. i form av de nu diskuterade superkraftledningarna. Detta leder till stora tätortskoncentrationer. Kärnkraftsutbyggnadens centralisering har kännetecknat och kännetecknar i hög grad utvecklingen i vårt land. Men kärnkraften blir med nödvändighet en episod, främst därför att uranet är en ändlig tillgång men också därför att man numera alltmer allmänt måste medge att kärnkraftens risker inte kan accepteras. Linje 3 i folkomröstningen, som stöder, innebär att kärnkraften i vårt land skall avvecklas inom högst . Men också linjerna 1 och 2 säger enligt texten på omröstningssedlarna att kärnkraften skall avvecklas. Gemensamt hävdar de att i avvaktan på att förnybara energikällor blir tillgängliga används högst de 12 kämkraftsreaktorer som är i drift, färdiga eller under arbete. De fastslår vidare: Ingen ytterligare kärnkraftutbyggnad skall förekomma. Detta innebär att kärnkraften i vårt land skall vara avvecklad , enligt linjerna 1 och 2. Som naturresurs skulle uranet räcka, såsom framhållits, . Efter några få årtionden måste vi alltså under alla förhållanden basera vår energiförsörjning på förnybara energikällor, biomassa, solkraften, jordvärmen, vindkraften, vågkraften etc. Detta förutsätter ett decentraliserat samhälle. Men utvecklingen , pådriven av kärnkraften, går i centralistisk riktning. Det är fel utveckling. Naturligtvis är detta ett starkt logiskt skäl för oss att möjligt frigöra oss från kärnkraften. Ett samhälle i ekologisk balans måste vara decentraliserat. Detta är den avgörande frågan för utvecklingen av samhällsstrukturen. Beträffande energiförsörjningen är denna fråga påträngande aktuell. Inom relativt snar framtid måste övergång ske till förnybara energikällor. Men vårt centraliserade samhälle har inte den härför lämpliga strukturen. Det är nödvändigt för oss att ställa om till ett decentraliserat samhälle. En fortsatt centralisering, bl. a. genom kämkraftsutbyggnad, skulle inför den nödvändiga omställningen medföra stor kapitalförstöring i byggnader och anläggningar, som blivit fel lokaliserade och dimensionerade för ett decentraliserat samhälle. Det är alltså angeläget att vi redan nu inriktar utvecklingen av energisystem och samhällsstruktur på att kunna utnyttja de förnybara energikällor som vi måste lita till för framtiden. Vi finner det nödvändigt att nu fastslår att en decentraliserad samhällsstruktur måste eftersträvas. Denna utveckling är en förutsättning för ett ekologiskt riktigt samhälle, tidsmässigt nu i första hand för att kunna bygga upp ett energisystem på förnybara, inhemska energikällor. Decentraliseringsmålet måste gälla inte endast den direkta regionalpolitiken utan över huvud taget all samhällsverksamhet. Serviceapparat och s. k. infrastruktur är nu formade för ett centraliserat samhälle. Samhällsplaneringen måste inriktas på att successivt vända detta till ett decentraliserat system. har liksom många andra industriländer dragit på sig ett stort oljeberoende, vilket är det stora problemet i den svenska energiförsörjningen. Den enorma oljeanvändningen är ett exempel på sårbarheten i vår nuvarande försörjningssituation och illustrerar på vilken bräcklig grund vårt välstånd vilar. Medvetenheten om problemen med oljeberoendet får dock inte medföra att vi byter ut beroendet av olja mot ett beroende av någon annan ändlig energikälla med än större miljö- och säkerhetsproblem som följd. Vi får inte förledas att ersätta oljeberoendet med ett kämkraftsberoende. En minskning av oljeanvändningen får därför inte ske till priset av ökad användning av kämkraftsproducerad el för uppvärmningsändamål. Energipolitiken måste därför inriktas på att systematiskt stimulera ett utbyte av olja mot andra energislag, främst inhemska förnyelsebara bränslen som ved, flis, biomassa, torv etc. Utnyttjandet av en mångfald inhemska energislag ger större säkerhet och mindre sårbarhet än dagens situation. kan andra importerade bränslen vara en möjlighet att sprida riskerna i energisystemet, och vi bör därför bl. a. introducera den miljövänliga naturgasen i energiförsörjningssystemet och kraftigt stimulera en utbyggnad av flerbränsleeldade kraftvärmeverk. som vi ändå kommer att vara beroende av stora mängder olja är det också eftersträvansvärt att öka närförsörjningen med olja från t. ex. och att sluta direktavtal med flera oljeproducerande länder. Främjandet av inhemska och förnyelsebara energikällor måste ske i olika led, dvs. i forsknings- och utvecklingsarbete, i pris- och skattepolitik, i distributions- och organisationsarbete. Framtidens energisystem måste byggas upp med utgångspunkt i de krav de inhemska förnyelsebara energikällorna ställer. Institutionella och administrativa hinder måste undanröjas och de förnyelsebara energikällorna få ett sådant introduktionsstöd att de framgångsrikt kan konkurrera med oljan. Slutligen kan genom kraftfulla satsningar på energihushållning och energibesparande åtgärder oljeanvändningen minskas. Det program som skisserats ovan ger möjligheter att uppnå ett energisystem, vilket är acceptabelt från miljö-, hälso- och säkerhetssynpunkt, uppvisar en god försörjningstrygghet samt kännetecknas av ansvar gentemot framtida generationer. Det skapar också en mängd sysselsättningstillfällen, vilka i första hand kommer de regioner till del som bäst behöver dem. Det är således en av de bästa regional- och sysselsättningspolitiska insatser som samhället kan göra. En energipolitik med ovan beskriven inriktning, som sätter tryggheten och säkerheten främst, har förespråkat. Vi ifrågasatte tidigt utbyggnaden av kärnkraften och förordade i stället en kraftfullare satsning på alternativa energikällor och energihushållning. När hade huvudansvaret för energifrågorna i regeringsställning, vidtogs också en mängd åtgärder för att bereda vägen för ett energiförsörjningssystem baserat på energihushållning och inhemska förnyelsebara energikällor. Följande exempel kan nämnas: tillkallades med direktiv att utarbeta ett underlag för omprövning av energipolitikens inriktning . Lag om särskilt tillstånd för att få tillföra kärnreaktor kärnbränsle infördes den s. k. villkorslagen. Lag om allmänna fjärrvärmeanläggningar infördes. Stödet till energibesparande åtgärder inom näringslivet förstärktes kraftigt. Förenklade och förbättrade regler samt en omfattande resursförstärkning i en tioårig energisparplan för befintlig bebyggelse genomfördes. Lag om energiplanering infördes. Omfattande utredningsarbete för introduktion av naturgas igång Införandet förbereddes genom att en särskild koncessionslagstiftning för rörledningar antogs. Kraftigt förstärkta medel för energiforskning anvisades, totalt ca för treårsperioden /791980/81. Forskningen inriktades på förnyelsebara energikällor, särskilt på områdena biomassa och vindkraft. Forskningen om fortsatt kärnenergiutveckling drogs ned. Ekonomiskt stöd för upprustning och byggande av små vattenkraftverk infördes. Vattenkraftens framtida utbyggnad reglerades. Program för utbyggnad av kraftvärme förbereddes. Det förslag till riktlinjer för energipolitiken som presenterades innebar emellertid en återgång till en politik som leder till starka bindningar till kärnkraften. Förslaget innebar bl. a. att en fortsatt reaktorutbyggnad skulle ske. Förberedelser för uranbrytning samt byggande av såväl hetvattenledningar för transport av kärnvärme till storstadsområdena som 800 Kv-ledningar för distribution av el från kärnkraftverken, skulle vidtas. i blev dock en förevändning för socialdemokraterna att ansluta sig till krav på folkomröstning om kärnkraftens roll i det framtida energiförsörjningssystemet. Socialdemokraternas ändrade inställning medförde också att moderata samlingspartiet och godtog kravet på en folkomröstning. De delar av det energipolitiska förslaget som berörde kärnkraften uppsköts för avgörande till efter folkomröstningen. I de alternativ som presenteras säger sig även förespråkarna för en utbyggnad av kärnkraften (linje 1 och 2) vara för en satsning på alternativa energikällor. Våra tillgängliga ekonomiska resurser är emellertid begränsade. Vi förutsätter emellertid att enighet nu föreligger om en satsning på de alternativa energikällorna oavsett inställningen till kärnkraftens roll i energiförsörjningssystemet. Även förespråkarna för en fortsatt utbyggnad av kärnkraften säger sig numera ha en positiv inställning till satsning på alternativa energikällor till olja och kärnkraft. Oberoende av utgången i folkomröstningen bör således beslut kunna fattas om att avdela resurser i syfte att kraftigt öka användningen av alternativa energikällor i vår energiförsörjning. Ett sådant beslut kan ses som ett test på i vilken grad kärnkraftens anhängare är beredda att ta sitt eget tal om kärnkraftparentesen på allvar i händelse av ett Ja i folkomröstningen. En fortsatt utbyggnad av kärnkraften binder som ovan påpekats emellertid stora ekonomiska resurser, medan en avveckling avsevärt ökar in vesterm gsutrymmet för satsningar på alternativa energislag. Kostnaderna för ett fullföljande av det nuvarande kärnkraftsprogrammet är astronomiska. beräknat på grundval av vattenfallsverkets kalkyler att återståeende investeringar i reaktorerna 11 och 12, kostnaderna för byggande av hetvatten- och superkraftledningar, centrallager m. m. medför följande merkostnader i förhållande till användning av sex reaktorer under högst : Forsmark III 4 600 milj. kr. Centrallager 2 200 f (beräknat utifrån Slutförvaring 1 700 \ en driftstid ) 16 000 milj. kr. Ovan redovisade kostnader förutsätter direktdeponering av avfallet, och några kostnader för ytterligare upparbetningsavtal har därför inte inräknats. Ej heller har beräknade kostnader för avveckling medtagits på grund av de osäkra bedömningar som här föreligger. Det kan således konstateras att investeringskostnaden för ett fullföljande av byggandet av reaktorerna 11 och 12 med följdinvesteringar uppgår till ca . Ett fullföljande av kärnkraftsprogrammet binder således oerhörda ekonomiska resurser. Det är enligt vår mening mer lönsamt att satsa dessa medel på de alternativa energikällorna. Det kan således konstateras att det kärnkraftsprogram som linjerna 1 och 2 stöder i folkomröstningen (Ja-sidan) innebär ytterligare investeringar på minst ca . Det är dock osäkert huruvida planerna på hetvatten- och superkraftledningar kan fullföljas av olika skäl. Vi intecknar därför inte dessa kostnader i vårt nedan presenterade program för alternativ användning av investeringsmedlen. Inom parentes kan påpekas att i proposition 1978/79: 115 beräknades kostnaderna för ett utbyggt hetvattennät från samtliga reaktorer till 5 500 6 100 milj. kr. Vidare kan nämnas att anger kostnaderna för byggande av ett 800 Kv-nät per km till 2,22,4 milj. kr. Beräkningarna visar således att det ökade samhällsekonomiska utrymme som står till förfogande för en alternativ användning vid en avveckling av kärnkraften är i storleksordningen . Vi förordar från sida att dessa resurser används för satsning på inhemska, förnyelsebara energikällor i första hand. Vi vill dock understryka att även om dessa 15 miljarder inte kommer att stå till förfogande, förutsätter vi att en stor satsning på alternativa energikällor och sparande kommer till stånd, eftersom samtliga linjers företrädare i folkomröstningen instämt i betydelsen av en sådan satsning. Ett Nej i folkomröstningen underlättar dock satsningen genom det avsevärda resursutrymme som då frigörs. Energipolitiskt program för alternativ till kärnkraften Ensidig användning av ett energislag skapar beroenden som också innebär begränsningar. Vi ser detta när det gäller viljan . Vi kan tydligt skönja risken för en sådan utveckling när det gäller kärnkraften. Alternativet till kärnkraft är inte utnyttjande av ett energislag utan användning av en mångfald resurser som kompletterar varandra. F. n. lämnas enligt beräkningar ca /år kvar i skogen i form av trädrester. Det finns nu en utvecklad teknik för att ta till vara och bränna detta skogsavfall. I en lång rad kommuner har konkreta initiativ tagits för att denna resurs skall nyttiggöras. Ett förstahandsmål bör vara att ta till vara en tredjedel av skogsavfallet. Med utgångspunkt i nu kända kommunala planer bör ett sådant program kunna vara utbyggt . Investeringskostnaden blir ca . I investeringsskedet blir sysselsättningseffekten ca 10 00015 000 årsarbetstillfällen. Effekten från energisynpunkt är att olja kan ersättas denna väg. De fastbränsleanläggningar som byggs för ved och flis bör utformas så att de också kan utnyttjas för torv där så bedöms lämpligt. Enligt NE:s rapport räcker av våra torvtillgångar för att producera energi . Det motsvarar ca 4 kärnkraftverk. motsvarar 1 miljard kilowattimmar. Vi har sedan gammalt en inhemsk teknik för torvhantering i . F. n. används den tekniken i mycket begränsad omfattning. Det går att snabbt komma i gång med torveldade kraftvärmeverk, men det kommer sannolikt att ta innan kapaciteten har hunnit byggas ut. I en särskild motion gav förslag hur användning av torv snabbt skall kunna ge ett betydande bidrag till energiförsörjningen. Pågående forskning tyder på att odling av energiskog snabbt kan ge ett betydande bidrag till vår energiförsörjning. Energiskogsodlingen kan utvecklas till en företagsekonomiskt lönsam hantering som, bedriven i stor skala, också kan bidra till en väsentligt ökad sysselsättning. En ca 100 ha stor odling kan beräknas ge en lönsam utkomst till 23 personer. Försöken visar vidare att en medelskörd på per ha och år kan va ra fullt möjlig i ett ekologiskt uthålligt system. Detta innebär att man skulle kunna ersätta 1/3 av den nuvarande oljeförbrukningen, om man utnyttjar en areal motsvarande av den svenska skogsmarken. Få samhällssektorer torde vara mera oljeberoende än bilismen. Arbetet med att utveckla nya drivmedel måste föras med kraft. Det gäller såväl metanol som etanol. En lovande försöksverksamhet med produktion av etanol ur bl. a. sockerbetor pågår och kan bli ett intressant alternativ. Efter initiativ från bl. a. centerhåll bildades () där staten genom () och AB () blev delägare. har bolaget ombildats så att AB bara har en andel på , under det att staten via Studsviks energiteknik AB () och () svarar för resten. Marknadssituationen för metanol och premiumbensin är sådan att en inblandning av metanol i bensin inte leder till högre drivmedelspris före skatt och per energienhet. Med nu aktuella priser på världsmarknaden bör priset på en saluförd blandning bensin/metanol kunna bli lägre per liter än den högoktaniga bensin den i första hand ersätter. Och därtill kommer miljöfördelen att man eliminerar behovet av blyinblandning i bensin för att uppnå högre oktantal. När tillgången på metanol blir så stor att den motiverar motorer anpassade för drift med ren metanol blir fördelarna än större från såväl miljö- som driftkostnadssynpunkt. Med hänsyn till att man nu även internationellt insett fördelarna med att använda metanol såsom drivmedel, är det sannolikt att särskilt länder med god tillgång på naturgas och kol kommer att öka sin tillverkning av metanol.