mot · G402949 · 1980-01-01 00:00:00 — av m. fl. om ersättningen till kulturarbetare När dåvarande ecklesiastikministern i sitt s. k. Eskilstunatal drog upp riktlinjerna för en statlig kulturpolitik, påpekade han att samhället måste ta ett ansvar för säkerställande av kulturarbetarnas ekonomiska och sociala villkor. Denna uppfattning underströks också av KLYS (Konstnärliga och litterära yrkesutövares samarbetsorgan) i dess kulturprogram, där det betonades att en framtida kulturpolitik måste börja med ett förbättrande av kulturarbetarnas ställning. tillsattes en hel rad kulturpolitiska utredningar, vilkas betänkande legat till grund för utvecklingen på flertalet kulturområden. Den 1969 tillsatta utredningen hade till särskild uppgift att analysera kulturarbetarnas situation. Det skedde i slutbetänkande Konstnärerna i samhället (SOU 1975:14). De vid statliga och kommunala institutioner anställda kulturarbetarna fick sina förhållanden reglerade på ett i huvudsak tillfredsställande sätt. Även för de icke anställda kulturarbetarna har under de gångna två decennierna gjorts statliga insatser. Dessa har emellertid inte i egentlig mening systematiserats, och framför allt saknas för dessa grupper alltjämt grunden för en verklig ekonomisk och social trygghet i yrkesutövningen. Det finns mot denna bakgrund anledning att inrikta 1980-talets kulturpolitik på en kulturarbetarpolitik som i möjligaste mån ger de fria skapande kulturarbetarna en trygghet som motsvarar de insatser de gör i samhället. gjordes en undersökning beträffande kulturarbetarnas inkomster. Den utvisade att de skapande kulturarbetarna kunde betraktas som extrema låginkomsttagare: medianinkomsten av konstnärligt arbete låg för dessa grupper på . I konstnärsnämndens och författarfondens gemensamma regi har en motsvarande undersökning gjorts. Den ger vid handen att de berörda grupperna - trots de statliga insatserna - alltjämt ligger på en mycket låg ekonomisk nivå. Medelårsinkomsten för författare och bildkonstnärer som helt livnär sig på sitt yrke ligger . Medianerna är emellertid betydligt lägre, något som är naturligt inom grupper med den extrema inkomstspridning som det här är fråga om. Sålunda var medianinkomsterna för författare , för tonsättare . och för bildkonstnärer . Omräknat efter arbetskostnadsindex innebär dessa siffror att realinkomsten för sagda grupper sjunkit med i genomsnitt . Av vad ovan sagts framgår att kulturarbetarna på många områden har en betydligt sämre ställning än löntagare. I sak är emellertid också deras situation sämre än andra rörelseidkares, eftersom kulturarbetare inte har möjlighet att rationalisera sitt arbete eller realistiska möjligheter att för sitt arbete ta ut högre priser. Mot denna bakgrund framstår det som uppenbart att de statliga insatserna är av central betydelse för kulturarbetarnas möjlighet att utöva sina respektive yrken. I den mån de med stöd av statliga ersättningar och bidrag kunnat bygga upp ett trygghetssystem är det därför av yttersta vikt att detta system inte försvagas. Därtill kommer att kulturarbetarna sedan förra undersökningen kommit att belastas med egenavgifter för socialförsäkringen som då ej förekom. För att motverka effekterna härav på åtminstone det område inom vilket staten svarar för ersättningarna har kulturarbetarna yrkat att den utbetalande myndigheten - författarfonden och konstnärsnämnden - åläggs erlägga avgifterna. Detta har statsmakterna så till vida tillmötesgått som dessa institutioner ålagts erlägga ATP-avgiften på s. k. långtidsstipendier (fonden) och långtidsbidrag (nämnden). Några särskilda medel har ej anslagits för detta ändamål, vilket medfört att avgiftsbeloppen fått tas från det totala anslaget eller i sak från bidrags- och stipendieverksamheten. Enligt kommunalskattelagen är inkomst av yrkesmässigt bedriven litterär eller konstnärlig veksamhet att hänföra till inkomst av rörelse. Detta leder för kulturarbetarna till ogynnsamma effekter. KLYS har hos statsmakterna yrkat att skattefrågan tas upp till utredning och därvid bl. a. föreslagit att inkomster av litterär och konstnärlig verksamhet får bilda ett särskilt inkomstslag med för dessa yrkesgrupper avpassade regler. Denna fråga, som vi aktualiserade i en motion till 1978/, utreds f. n. av kulturskattekommittén. De för den enskilde kulturarbetaren starkt varierande inkomsterna har också varit ett bekymmer. Efter yrkande av KLYS har införts bestämmelser om s. k. upphovsmannakonto, varigenom tillfälligt höga kulturarbetarinkomster kan tas ut efter hand under . Detta system torde för vissa kulturarbetare ha medfört avsedd utjämning av marginalskatteeffekterna. Frågan om förbättring av systemet bör behandlas av kulturskattekommittén. I sin egenskap av rörelseidkare är kulturarbetarna skyldiga att erlägga egenavgifter för ATP, folkpensioneringen, sjukförsäkringen m. m. Har vederbörande utfört sitt arbete på grund av uppdrag, är emellertid numera uppdragsgivaren skyldig att erlägga avgifterna. Kulturarbetarna har också möjlighet att - framför allt via organisationsavtal - med motparten träffa s. k. likställighetsavtal av innebörd att motparten erlägger avgifterna. Kulturarbetarorganisationerna har i viss omfattning uppnått likställighetsavtal. Så t. ex. har författarna sådana avtal med förläggarna, bildkonstnärerna med Konstfrämjandet för grafikutgivning och dramatikerna med teatrarna. Man kan dock knappast räkna med att en enskild kulturarbetare kan få till stånd ett sådant avtal. Avgiftsfrågan ingår i viss mån i kulturskattekommitténs arbetsområde. Ett betänkande har offentliggjorts med förslag till ändrade regler för schablonavdrag vid taxeringen. Huvudfrågan, som sammanhänger med att kulturarbetarnas verksamhet betraktas som rörelse, synes emellertid inte bli föremål för kommitténs övervägande. De senaste årens ekonomiska åtstramning har medfört minskade avsättningsmöjligheter för de skapande kulturarbetarna. För vissa grupper har man kunnat motverka arbetslöshet med beredskapsåtgärder. Detta har varit särskilt betydelsefullt för bildkonstnärer och musiker, som med stöd av beredskapsanslag kunnat få inkomstbringande uppdrag. De inskränkningar i anslagen till konstnärliga beredskapsarbeten som håller på att vidtas kommer att mycket negativt påverka dessa gruppers ekonomiska situation. Reglerna om kontantstöd vid arbetslöshet är ett viktigt komplement till den allmänna arbetsförmedlingen. För rörelseidkare har man emellertid uppställt speciella villkor för sådant stöd, som medför att de skapande kulturarbetarna i praktiken inte kan få del av det. Kulturarbetarna har hävdat att de statliga insatserna i första hand skall inriktas på ersättning för utnyttjande; den statliga stipendieverksamheten skall således endast utgöra ett komplement i den mån ersättningarna inte räcker till. Grundtanken bakom denna ståndpunkt är att samhället bör ersätta upphovsmännen för sådant systematiskt utnyttjande av deras verk som blir följden av inskränkningarna i upphovsrätten. biträdde denna ståndpunkt första gången , då biblioteksersättning infördes som gottgörelse för utlåning från folk- och skolbiblioteken. I samband med införandet av upphovsrättslagen, genom vilken totalinskränkning gjordes för s. k. talböcker åt synskadade, fastställdes vidare de litterära upphovsmännens rätt till talboksersättning. KLYS har yrkat att bildkonstnärerna på motsvarande sätt tillerkänns visningsersättning för det utnyttjande som sker av bildverk som förvärvats av det allmänna. Denna fråga har hänskjutits till särskild utredning. I årets budgetproposition anmäls att förslag väntas . Föredragande statsrådet anser att ställningstagande till frågan om utställningsersättning bör ske med den kommande behandlingen av visningsersättning. Vi beklagar att dessa för bildkonstnärerna vitala ersättningsfrågor därmed ytterligare skjuts . bör, enligt vår mening, begära att regeringen skyndsamt framlägger förslag angående bildkonstnärernas villkor i dessa hänseenden. Vi vill i detta sammanhang erinra om vårt förslag i motion 1978/79:896 om inrättande av en bildkonstnärsfond av samma typ som . Kulturarbetarna har understrukit att ersättningarna och de bidrag som f. n. anses träda i ersättningarnas ställe skall jämställas med annan gottgörelse i samhället för utfört arbete. De skall alltså spela den roll för upphovsmännens försörjning som motsvaras av det utnyttjande som är grunden för ersättningarna. En förutsättning för att ersättningarna skall få avsedd betydelse för upphovsmännens försörjning är då att de dels sätts till en nivå som på ett rimligt sätt motsvarar utnyttjandet, dels värdesäkras i förhållande till inflation och arbetskostnadsutveckling i samhället. De senaste mera betydelsefulla höjningarna av berörda anslag skedde 1975 såvitt avser biblioteksersättningen och 1976 såvitt avser konstnärsnämnden. Därefter har anslagen ökat i väsentligt mindre grad än arbetskostnadsutvecklingen, vilket har medfört att anslagens reella värde sjunkit. Detta har haft särskilt negativa effekter för de delar av anslagen som tillförs de enskilda upphovsmännen i form av beskattade bidrag. Biblioteksersättningen fördelas i huvudsak på bidrag som är beskattade och i stor utsträckning också belagda med egenavgifter för socialförsäkringen. En del av konstnärsbidragen från konstnärsnämnden utgår också i sådan form att de är beskattade men inte belagda med sociala avgifter. KLYS har särskilt prioriterat biblioteksersättningen. Motiveringen har varit dels att det här är fråga om en verklig ersättning för ett omfattande utnyttjande som bör jämställas med löner, dels att denna ersättning utgör modell för övriga yrkanden om gottgörelse för allmänt utnyttjande. För offentlig utlåning av böcker från folkbibliotek och skolbibliotek betalar staten via en biblioteksersättning till de berörda upphovsmännen (författare, översättare och illustratörer). F. n. uppgår ersättningen till per utlånat ex. För översatt litteratur är motsvarande ersättning . Av de 30 örena erhåller upphovsmannen (s. k. författarpenning), medan resterande tillfaller den kollektiva (fria) delen av författarfonden. Dessa senare medel används för utbetalning av olika former av stipendier, garantier och pensioner. Vid högre utlåningssiffror avtrappas den individuella andelen successivt ner till per lån. Även i dessa fall går mellanskillnaden till fondens fria del. Denna konstruktion - som författarna betraktar som positiv - har en klart inkomstutjämnande effekt. Biblioteksersättningen har betydelse för ca 1 000 författares, översättares och bokillustratörers möjlighet att fortsätta inom sina respektive yrken. Ersättningen utgör - näst efter inkomsterna från bokförlagen författarnas viktigaste inkomstkälla. För författarkårens låginkomsttagare är fonden av än större betydelse. Biblioteksersättningen uppgick till per lån. Bib1 ioteUsersättningens_g^undmultigel Index Arbetskostnadsindex = Bibiioteksers. förlorade ersättningen något i (fast) värde, men 1975 återställdes värdet i stort sett genom en höjning till . Fr. o. m. 1976 har emellertid biblioteksersättningens värde allvarligt urholkats (se figur) både i jämförelse med konsumentprisindex och arbetskostnadsindex. Flertalet av de skapande kulturarbetarna har alltjämt en extremt låg inkomst. De statliga insatserna är av avgörande betydelse för deras försörjning. Detta är särskilt beaktansvärt när de statliga anslagen avser ersättning till följd av utnyttjande av kulturarbetarnas arbetsprestationer. Det har sagts att staten i det nuvarande statsfinansiella läget i anslagsbeviljandet kan ta hänsyn till arbetskostnadsutveckling och inflation endast för de grupper för vilka staten har ett direkt arbetsgivaransvar. En sådan begränsning synes dock inte rimlig för de fall där statens hittillsvarande åtgärder har formen av ersättning eller ersättningsbetonade bidrag. Kulturarbetarna har med stöd av dessa anslag sökt bygga upp ett trygghetssystem, delvis - som fallet är med biblioteksersättningen - efter godkännande från statsmakternas sida. Det måste då ligga i linje med den tidigare förda kulturarbetarpolitiken att samhället i dessa fall tar ansvar för en bibehållen realnivå på utgående ersättningar. Om så inte sker kan de uppbyggda trygghetssystemen för kulturarbetarna snabbt komma att vittra sönder, inte bara till men för de individer som personligen drabbas utan även till ohägn för samhället i stort och dess kulturella liv. Vi vill betona vikten av att staten söker säkerställa värdet av de insatser som byggdes upp första hälft. Därvid måste emellertid beaktas inte bara värdet av anslagen som sådana. Det måste också vara samhällets ansvar att anslagen förknippas med skyldighet att trygga kulturarbetarnas sociala säkerhet. Anslagen bör därför förstärkas så att de förvaltande institutionerna kan erlägga socialförsäkringsavgifter på utgående beskattade ersättningar och bidrag. att som sin mening ger regeringen till känna vad ovan anförts angående de ersättningar som utgår till kulturarbetare för utnyttjande av deras verk. () () () () HANS ALSEN (s) () i Kumla () () ()