mot · G302144 · 1980-01-10 00:00:00 — Motion 1979/80:144 om skadeståndsansvaret för omhänderhavd egendom Krigsmakten tillfogas högst betydande förluster på grund av att de värnpliktiga icke förmår återställa den materiel som de fått sig anförtrodd. () har i en revisionsrapport (, Dnr 1979:308) grovt uppskattat kostnaderna till 25-30 milj. kr. Den materiel som framför allt försvinner utgör enligt rapporten egendom som kan betecknas såsom särskilt begärlig, såsom vindrockar, persedelpåsar, mössor, skjortor, sovsäckar, bajonetter, kompasser och kikare. RRV finner självfallet tillståndet ytterst oroande och utpekar som en av orsakerna härtill den rättsregel som intagits i 4 kap. 1 § skadeståndslagen (SFS 1972:207) enligt vilken de värnpliktiga i egenskap av arbetstagare icke behöver ersätta skada som de vållat i tjänsten, med mindre synnerliga skäl föreligger härför. Särskilt anmärkningsvärt har RRV funnit det förhållandet att tidningen - under hänvisning till skadeståndslagen t. o. m. innehållit denna uppmaning till de värnpliktiga: Ta det som en princip att aldrig betala. Uppmana även dina kamrater att inte göra det. (Uppmaningen härrör från en av den värnpliktiga bildad arbetsgrupp och var införd i septembernumret 1978.) Enligt sedvanliga civilrättsliga grundsatser är den som omhänderhar annans egendom på grund av olika slags avtal skyldig att vårda saken och att vara aktsam om den. Är han ej det, ådrar han sig skadeståndsskyldighet. Denna självklara grundsats kommer till uttryck bl. a. i 11 och 12 kap. bandelsbalken. Det åligger vidare den som innehar egendomen - har besittningen till den - att bevisa att han icke varit oaktsam. Bevisbördan sägs vara omkastad (exculpation). Denna rättsgrundsats torde som sagt vara väl förankrad i det allmänna rättsmedvetandet. Vad som stundom ifrågasatts är att besittaren borde ansvara även för skada som icke berott på honom utan uppstått till följd av våda (casus). Ansvaret borde alltså sträcka sig längre än till oaktsamhet, vållande (culpa). Se , for Rettsvitenskap, 1955, Perpetuatio obligationis, s. 368. Den i skadeståndslagen intagna regeln är som framgår helt oförenlig med nyssnämnda rättsgrundsatser. Rekvisitet synnerliga skäl" - som kronan dessutom torde ha bevisbördan för - kräver självfallet mera än vanlig oaktsamhet, vanligt slarv. Skadeståndslagen har emellertid icke haft till främsta syfte att reglera en situation motsvarande den nu beskrivna. Lagen har närmast tagit sikte på sådana fall som att någon skadar annans egendom som han icke haft hand om eller sålunda icke haft besittningen till - det har alltså icke funnits något rättsförhållande mellan dem före skadetillfället (utomobligatorisk skada). Lagen har här närmast kodifierat den praxis som utbildats enligt den s. k. culparegeln, innebärande - helt i enlighet med förenämnda rättsgrundsatser - att oaktsamhet eller vållande ger upphov till skadeståndsskyldighet. Har skadan orsakats av någon i hans egenskap av arbetstagare, träder arbetsgivaren in i arbetstagarens ställe i förhållande till den skadelidande (principalansvar). Äger arbetsgivare som erlagt skadestånd till utomstående vända sig till den av hans arbetstagare som vållat skadan (regressansvar)? Enligt äldre rätt var svaret ja. En sådan ståndpunkt har ansetts för sträng gentemot arbetstagaren. Man har menat att ansvaret för sådana skador bör bäras av arbetsgivaren såsom en kostnad i rörelsen. Detta förhållande var ett av skälen till den inskränkning i arbetstagarens skadeståndsskyldighet som upptogs i 4 kap. 1 § skadeståndslagen. Så här långt är skadeståndslagen förenlig med tidigare angivna rättsgrundsatser om vårdnadsansvar för omhänderhavd egendom. Oförenligheten uppstår då skadeståndslagen appliceras på det interna rättsförhållandet mellan arbetsgivaren och arbetstagaren i det fall det är arbetsgivarens och sålunda ej en utomståendes egendom som skadats eller förkommit. I förarbetena till skadeståndslagen hade - som lagrådet påpekat - dessutom över huvud taget ej berörts redogöraransvaret i offentlig förvaltning. Enligt lagrådet skulle ifrågavarande lagregel (4:1) därför i föreslaget skick medföra avsevärd begränsning av det allmännas möjligheter att t. ex. utfå ersättning av värnpliktiga för förlust av eller skada å krigsmakten tillhörig egendom. Lagrådets erinringar föranledde dock inget beaktande. Som framgått har lagrådet fått mer rätt än man kanske anat i sina värsta farhågor. Rättspraxis har också visat att domstolarna i de flesta fall som förelegat till bedömande funnit lagliga hinder möta för att ålägga den materielansvarige ersättningsskyldighet. Och RRV utpekar som nämnts skadeståndslagen som en av orsakerna till de skrämmande höga materielförlusterna (25-30 milj. kr. Enligt min mening är en ordning enligt vilken man praktiskt taget saknar ansvar för Omhänderhavd egendom helt enkelt demoraliserande. Kan f. ö. den omdömeslösa uppmaningen i tolkas på annat sätt? En sådan ordning står också i klar strid med eljest vedertagna rättsgrundsatser och värderingar. Lagbestämmelsen i 4 kap. 1 § skadeståndslagen måste därför - såvitt här är i fråga - bringas i överensstämmelse med nu nämnda rättsgrundsatser. Med hänsyn till sakens vikt och betydelse bör så ske skyndsamt. På nu upptagna skäl hemställer jag att anhåller hos regeringen om förslag till ändring av 4 kap. 1 § skadeståndslagen i enlighet med vad som anförts i motionen.