mot · G3022063 · 1980-05-14 00:00:00 — Hit hör de kraftiga oljeprisstegringarna och den snabbt ökande världsinflationen över huvud taget. Hit hör också de kraftigt stegrade internationella räntesatserna. Sådana förändringar framtvingar anpassningsåtgärder i ett litet land med en så pass utrikeshandelsberoende ekonomi som den svenska. Men en stor del av problemen i den svenska ekonomin beror på inhemska faktorer och har vuxit fram . I flera avseenden har varit mindre framgångsrikt än andra utvecklade industriländer när det har gällt att möta de internationella störningarna. Regeringen bär ett stort ansvar för den negativa ekonomiska utvecklingen och för de balansbrister vilkas existens den numera själv inte längre förnekar. När regeringen nu söker anvisa en färdriktning efter vilken vårt lands ekonomi skulle kunna ta sig ur dessa problem, ställs dess trovärdighet på hårda prov, eftersom många av dessa problem har vållats eller förvärrats genom regeringens oskickliga agerande. Den socialdemokratiska kritiken av regeringens ekonomiska politik kan spaltas upp på följande sätt: Regeringen har försökt dölja eller förringa våra ekonomiska problem. Detta var särskilt påfallande i valrörelsen , då de borgerliga partierna gav en mycket ljus skildring av det ekonomiska läget och hävdade att de flesta ekonomiska problemen redan hade lösts. Denna skönmålning av landets ekonomiska situation fanns kvar, låt vara försvagad, ännu då finansplanen presenterades. Den har helt försvunnit. Partier som går till val med en sådan verklighetsbeskrivning har naturligtvis ingen moralisk rätt att kräva uppoffringar av människorna, vare sig i form av sänkta reallöner eller en social nedrustning. Regeringspartierna har med sitt agerande bidragit till att skapa dunkel och förvirring kring det ekonomiska läget, och anklagelserna mot löntagarorganisationerna för att vara okunniga eller ansvarslösa framstår mot bakgrund härav som särskilt otillständiga. Det framstår också som utmanande mot breda grupper i vårt samhälle att ett av partierna i den regering som öppet har förordat reallönesänkningar och försämringar i den sociala välfärden med hänvisning till det kärva ekonomiska läget åtminstone till sedan har hävdat att vår ekonomi skulle haft råd med den gigantiska kapitalförstöring som en brådstörtad avveckling av våra kärnkraftverk skulle ha inneburit. Regeringen har fört en orättfärdig fördelningspolitik. sedan regimskiftet 1976 har regeringen med stor konsekvens gått in för att gynna vissa redan tidigare privilegierade grupper. Stora skattelättnader och andra förmåner har beviljats kapitalägarna, företagarna, skogsägarna och höginkomsttagarna. Utvecklingen har successivt inneburit försämringar för de breda löntagargrupperna, både när det gäller deras ekonomiska standard och i fråga om deras möjligheter att påverka samhällsutvecklingen. Den borgerliga politik som kan skönjas innebär krav på ytterligare uppoffringar och standardförsämringar för löntagarna utan att de får någonting i gengäld, vare sig i form av ökat inflytande eller garantier om en tryggare sysselsättning. står det klart att företagen kommer att fortsätta att öka sina vinster , att kapitalinkomsterna enligt regeringens egna prognoser kommer att öka med realt sett och att aktieägarna kan emotse förslag om lättnader i aktievinstbeskattningen. En sådan politik skapar splittring och konfrontation i stället för solidaritet och samverkan. Regeringens ekonomisk-politiska strategi har redan visat sig ineffektiv. Trots att regeringens försök att få i gång en exportledd expansion med hjälp av stora skattelättnader och andra förmåner till företagen har misslyckats, har den på nytt försökt tillämpa samma strategi. Regeringen var beredd att t. o. m. lagstiftningsvägen hålla lönekostnaderna nere för att på så sätt öka företagens internationella konkurrenskraft och härigenom initiera exportökningar och även en investeringsuppgång. Företagen har emellertid redan visat att de föredragit att kortsiktigt höja sina vinster i stället för att öka sina marknadsandelar. Regeringen har inte heller något annat recept än att uttala förhoppningar om att företagen skall välja ett visst handlingssätt. Bortsett från den anmärkningsvärda skillnaden i hur regeringen förhåller sig till företagarna jämfört med det maktspråk den varit beredd att använda mot löntagarna är det naturligtvis en avgörande brist att regeringen saknar instrument för att säkerställa en framgång för centrala delar av sin ekonomisk-politiska strategi. Utvecklingen i vår omvärld visar att regeringar som förlitar sig på klassiska marknadsmekanismer och generella ekonomisk-politiska åtgärder inte lyckas lösa de grundläggande uppgifterna att förena ekonomisk stabilitet med full sysselsättning och ekonomisk tillväxt. De få länder - hit hör främst och - som har nått framgångar i dessa avseenden har valt andra vägar. Genom en aktiv stabiliseringspolitik och en förtroendefull samverkan med löntagarna har de kunnat nå en stabilitet som har främjat tillväxten och invånarnas levnadsstandard. Regeringen saknar den beslutsamhet och handlingskraft som krävs för att vända utvecklingen. Genom sitt svaga parlamentariska underlag borde det vara naturligt för regeringen att söka eftersträva en bredare samling bakom den ekonomiska politik som lägets allvar kräver. I stället fortsätter regeringen att föra en oförsonlig blockpolitik. Detta sammanhänger, paradoxalt nog, med att regeringen inbördes är splittrad. Varje mödosamt åstadkommen kompromiss mellan regeringspartierna är så känslig att den inte tål att utsättas för några förändringar i den parlamentariska processen. Genom oenigheten mellan regeringspartierna blir följden också att många frågor över huvud taget inte förs fram till beslut. regeringen står nära nog tomhänt inför alla de svåra problem som kräver omedelbara insatser. Det är uppenbart att splittringen i kärn kraftsfrågan orsakade den långvariga och för landet så förödande handlingsförlamningen på den ekonomiska politikens område. Det enda konkreta förslaget i kompletteringspropositionen innebär att ett särskilt bidrag skall utbetalas till byggnadsarbetare som flyttar till . Detta enda förslag kommer som en praktfull antiklimax efter det att ekonomiministern i den reviderade finansplanen sida upp och sida ner utmålar riskerna för vårt land om den nuvarande politiken får fortsätta. Regeringen har utvecklat en enastående förmåga att skylla problemen på andra grupper, det må vara oljeschejker, kommunala förtroendemän, löntagare, den tidigare socialdemokratiska regeringen eller den nuvarande socialdemokratiska oppositionen. Den delar ut förmaningar och pekpinnar åt alla möjliga håll om att visa ansvar och återhållsamhet. Men regeringen själv har ingenting att föreslå när det gäller att komma till rätta med de allt större balansbristerna i den svenska ekonomin. Såvitt nu kan bedömas är de träffade löneuppgörelserna förenliga med en oförändrad internationell konkurrenskraft för den svenska industrin, detta särskilt med tanke på att produktiviteten inom den svenska industrin kan förväntas stiga snabbare än i våra konkurrentländer. Trots detta har regeringen redan börjat hänföra alla upptänkliga problem som kan förväntas till detta löneavtal. Ett sådant handlingssätt utgör ett oblygt försök att övervältra skulden på löntagarna för de ekonomiska problem som har grundlagts under den borgerliga regeringsperioden. Hörnstenar i en socialdemokratisk politik för 1980-talet Grundproblemet i den svenska ekonomin kan sägas vara att vi som nation producerar mindre än vad vi förbrukar. Ett annat sätt att uttrycka samma förhållande är att säga att nationens sparande är otillräckligt. Det är för litet redan för att täcka de historiskt sett låga investeringar som f. n. kommer till stånd. Sparandebristen blir ännu större om sparandet relateras till den investeringsnivå som är nödvändig att uppnå för att bygga ut och säkerställa den industrisektor som behövs för att trygga vår externa balans samt för att trygga en acceptabel bostadsproduktion. För att man skall komma till rätta med denna fundamentala balansbrist är det helt nödvändigt att konsumtionen, såväl den privata som den offentliga, under en följd av år måste växa långsammare än den totala produktionen, dvs. sparandets andel av BNP måste ökas. Utrymmet för reformer och standardförbättringar är, allra helst om hänsyn tas till redan gjorda åtaganden med konsekvenser för framtiden, ytterst begränsat. En sådan politik förutsätter oundgängligen vissa uppoffringar från medborgarna. Denna beskrivning är förmodligen föga kontroversiell. De flesta politiska partier och olika grupper i samhället torde kunna ställa sig bakom dessa mål för den ekonomiska politiken. Men för att de skall kunna uppnås krävs det en helt annan inriktning av politiken än vad den borgerliga regeringen eftersträvar. En åtstramningspolitik kräver, för att bli framgångsrik, ett förtroendefullt samarbete med de stora löntagargrupperna. I ekonomiskt kärva tider skärps kraven på en rättvis och jämn fördelning. Om bördor skall bäras, måste de fördelas efter bärkraft. De svagaste grupperna måste skyddas. De privilegierade grupperna måste bära tyngre bördor än andra. En regering som kräver ansvar och återhållsamhet av löntagarna får inte hota med tvångslagstiftning och lönestopp. Denna regering måste också själv visa ansvar och återhållsamhet när den förvaltar sitt eget fögderi, dvs. En regering som önskar att de breda medborgargrupperna skall acceptera en dyster verklighetsbeskrivning måste naturligtvis själv konsekvent hålla sig till denna beskrivning, även i tider av valrörelser. En rättvis fördelning av det ekonomiska resultatet och ett mera demokratiskt inflytande över den ekonomiska processen är helt nödvändiga förutsättningar för att en politik som syftar till att återskapa balans i den svenska ekonomin någonsin skall lyckas. Den borgerliga politiken bygger i växande grad på synsättet att en minskad jämlikhet skulle vara en nödvändig förutsättning för att stimulera den ekonomiska tillväxten. Enligt denna uppfattning skall man i första hand satsa på de s. k. välståndsskapande krafterna. Det påstås att alla grupper i längden skulle tjäna på ökade klyftor. Socialdemokratin har alltid tagit avstånd från dessa uppfattningar. För oss har jämlikhet och en rättvis fördelning ett värde i sig. Men härtill kommer övertygelsen att det ekonomiska framåtskridandet gynnas bäst av en sammanhållning mellan olika grupper i samhället. Detta synsätt präglar socialdemokratins skattepolitik. Det låg bakom tillkomsten av ATPreformen - en av de största tillväxtbefrämjande reformerna i vårt land. Det har präglat vårt arbete på det arbetsrättsliga området. Det är även ett viktigt motiv för arbetarrörelsens engagemang för löntagarfonder. Den motsatta uppfattningen - med en strävan att minska jämlikheten innebär ökade motsättningar och risker för konfrontation. För att bli framgångsrik förutsätter den att betydande folkgruppers ekonomiska standard och inflytande över samhällsutvecklingen försämras. Ett sådant samhälle skulle bli hårt och omänskligt. Det står i strid med grundläggande värderingar inom den demokratiska socialismen. Vi tror inte att en sådan utveckling över huvud taget är möjlig i . Den skulle i själva verket leda till minskad ekonomisk effektivitet och försvåra den nödvändiga återgången till samhällsekonomisk stabilitet. Socialdemokratin kommer för sin del alltid att med all kraft bekämpa en politik som strävar i denna riktning. En politik som syftar till att återskapa balans i svensk ekonomi förutsätter vidare en god ekonomisk tillväxt. Tillväxt är inte ett mål i sig men ett viktigt medel för att uppnå andra, mera övergripande mål. Vi behöver en avsevärd tillväxt av vår produktionskapacitet enbart för att denna skall bringas i jämvikt med den rådande konsumtionsstandarden. Vi behöver också en ekonomisk tillväxt för att kunna infria redan gjorda åtaganden gentemot pensionärer och barnfamiljer liksom för att säkerställa en god vård . En politik för ekonomisk tillväxt måste emellertid utformas med starka hänsyn såväl till regionalpolitiska aspekter som till kraven på en förbättrad miljö och god livskvalitet. är det viktigt att komma ihåg att inte minst kraven på en god miljö är lättare att tillgodose i en resursstark ekonomi än i en ekonomi som kännetecknas av knappa tillgångar och stora balansbrister. Om den nuvarande ekonomiska utvecklingen får fortsätta i riktning mot ökade underskott och större obalanser, kommer i själva verket de framtida möjligheterna att ta hänsyn till miljöskäl, regionalpolitiska synpunkter och andra icke-ekonomiska faktorer att drastiskt beskäras. Ytterligare ett viktigt led ekonomiska politik måste vara att kraftfullt nedbringa inflationen. Målet måste vara att nå stabila priser. Som redan har anförts i denna motion ligger inflationen bakom många av våra svåraste ekonomisk-politiska problem. En fortsatt hög inflation, som dessutom tenderar att skruvas upp till allt högre nivåer, utgör ett allvarligt hot mot det demokratiska samhällssystemet. Det måste därför vara en grundläggande uppgift för det demokratiska samhällets försvarare att finna effektiva medel för att bekämpa och eliminera inflationen. Kampen mot den framväxande inflations- och spekulationsekonomin måste sättas i förgrunden. På kort sikt är prisreglerande åtgärder ett av de medel som står till buds. Regeringen har med hänvisning till löneuppgörelserna aviserat att det nu rådande prisstoppet skall upphävas med omedelbar verkan. Det finns emellertid inga skäl att åberopa de nya avtalen för att nu medge en rad prishöjningar. Några ökade kostnader med anledning av avtalen uppstår knappast förrän tidigast . Dessutom har företagen i allmänhet redan i sina budgetar avsatt erforderliga medel för att täcka löneökningarna. Mot denna bakgrund bör prisstoppet ligga fast åtminstone till och därefter ersättas av en intensiv prisövervakning. Det grundläggande målet för den ekonomiska politiken måste vara att återskapa balans i svensk ekonomi. Det kommer att krävas uppoffringar från medborgarna i vårt land för att detta mål skall kunna förverkligas. Det är av avgörande betydelse att det svenska folket arbetar sig ut ur krisen. Vi avvisar därför bestämt ett alternativ som åstadkommer balans genom en arbetslöshetsskapande politik. Vi kan inte acceptera att uppoffringarna ensidigt skall bäras av vissa människor genom att de drivs ut i arbetslöshet. En politik som satsar på att sätta hela nationen i arbete är också den enda rimliga med tanke på alla brister och otillfredsställda behov som finns kvar i vårt samhälle. En utgångspunkt för arbetet med att sanera den svenska ekonomin bör vara att vi även i fortsättningen skali ha en öppen ekonomi. Det är genom att satsa på en ökad industrisektor och en stärkt konkurrenskraft som vi kan komma tillbaka till jämvikt i våra utrikesaffärer. Om vi vill bibehålla vår nuvarande levnadsstandard är det helt nödvändigt att vårt land även i fortsättningen deltar i det internationella handelsutbytet. Det är endast härigenom som det blivit möjligt för ett litet land som att nå den hittillsvarande höga utvecklingsnivån och att lägga en grund för fortsatt utveckling. Det är av avgörande betydelse att vi lyckas bygga ut vår industrisektor för att kunna återställa den externa balansen. Härför krävs en kraftig och bestående ökning av industriinvesteringarna. Detta förutsätter i sin tur att sparandet i samhället kan öka avsevärt. Vår nuvarande industri är inte bara för liten. Den har också en sammansättning som till vissa delar är föråldrad och olämplig för att möta efterfrågan både på hemmamarknaden och hos våra avnämarländer. Det kommer därför att krävas att industrins struktur förändras . Förändringens konsekvenser måste delas solidariskt av medborgarna och inte ensidigt drabba de människor som direkt utsätts för kraven på förändringar. Den nödvändiga industriella expansionen måste bäras upp av starka och lönsamma företag. Detta är inte minst de anställda inom industrin medvetna om, eftersom de i högre grad än några andra grupper i samhället är direkt beroende av industrin för sin utkomst. Företagens soliditet och riskvilliga kapital måste stärkas för att öka benägenheten till offensiva och långsiktiga investeringar. Men den traditionella kapitalistiska vägen att nå detta mål, dvs. ökade vinster som tillfaller de privata kapitalägarna och därmed ökar inkomst- och förmögenhetsklyftorna i samhället, kommer inte att bli möjlig att följa. Ett försök att föra en sådan politik kan stöta på ett så hårt motstånd att den nödvändiga industriella utbyggnaden inte kommer till stånd. Socialdemokratin anvisar en annan väg. Med en ökad kollektiv kapitalbildning -bl. a. i form av löntagarfonder - bör löntagarna i högre grad vara beredda att medverka till den nödvändiga ökningen av sparande och investeringar i samhället. Medborgarna bör vara villiga att avstå från en viss konsumtion , om de genom ett direkt inflytande kan få garantier för att de medel som frigörs används för produktiva och sysselsättningsstärkande investeringar och inte leder till ökade klyftor i samhället. Som en omedelbar åtgärd för att öka industriinvesteringarna och säkerställa ett löntagarinflytande över att vinstmedlen används för produktiva ändamål föreslog socialdemokratin en obligatorisk avsättning av företagens vinster . Enligt detta förslag bör dessa medel insättas på räntelöst konto i och endast frisläppas för produktiva investeringar som godkänts av löntagarrepresentanterna i företaget. Dessa bör även ha rätt att ta initiativ till användning av dessa Förslaget avslogs av den borgerliga riksdagsmajoriteten. Regeringen har dock i sitt s. k. åtgärdspaket aviserat ett liknande förslag. Då regeringen ännu inte framlagt någon proposition i frågan, upprepar vi vårt tidigare förslag. Bostadsbyggandet måste inriktas på att färdigställa flera lägenheter. Detta kan till en del åstadkommas redan genom en omfördelning som innebär en bättre balans mellan antalet lägenheter i enfamiljshus resp. i flerfamiljshus. Bostadsbyggandet måste i första hand inriktas på de grupper som har svårigheter att erhålla en god bostad till rimliga kostnader. Kraftfulla åtgärder måste vidtas för att bromsa den alarmerande höga och delvis spekulativt framkallade kostnadsökningen i bostadsbyggandet. Skatte- och bostadspolitiken måste samordnas i syfte dels att begränsa underskottsavdragen och göra dessa mera rättvisa, dels att åstadkomma en ordning enligt vilken kostnaderna för olika besittningsformer utvecklas på ett likvärdigt sätt. Härigenom kan också ekonomiska resurser frigöras för att omfördela samhällets bostadsstöd på ett mera rättvist sätt än vad som sker f. n. Skattepolitiken kommer att spela en väsentlig roll i det framtida arbetet med att sanera landets ekonomi. Skattepolitiken måste ge sitt bidrag för att minska det stora budgetunderskottet. måste skatterna utformas så att de uppmuntrar till arbete, produktiva insatser och sparande och inte till spekulation och placeringar i improduktiva verksamheter. Kampen mot skattefusk och skatteflykt måste skärpas. För att vi skall kunna upprätthålla en stor offentlig sektor som är en förutsättning för vår väl utbyggda sociala välfärd, måste skatterna vara utformade på ett sätt som upplevs som rättvist av de stora medborgargrupperna. I vad det gäller kraven på den framtida budgetpolitiken återkommer vi i senare avsnitt av motionen. Vi övergår nu till att behandla det konkreta förslag som förs fram i kompletteringspropositionen. Regeringen föreslår att byggnadsarbetare i de fyra nordligaste länen samt skall beviljas en extra starthjälp på . om de går med på att flytta till . Förslaget ställer de gångna årens borgerliga regeringspolitik och dess regionalpolitiska konsekvenser i en bjärt belysning. Vår byggnadsarbetarkår uppför bl. a. våra bostäder, industrier, kommunikationer samt offentliga och privata serviceanläggningar. Kårens storlek har anpassats till den utbyggnad som varit möjlig och nödvändig i olika delar av landet. Det förslag som framläggs synes ha fått en utformning, med bl. a. krav om bosättning i för långtid, som inte kan uppfattas på annat sätt än att regeringen nu ger upp tanken på att inom överskådlig tid ge byggnadsarbetarna sysselsättning genom att bygga upp näringsliv, bostäder, kommunikationer och service i sina hemlän. har byggts upp ett system för ekonomiskt stöd vid flyttning. Principen har därvid varit att gottgöra den enskilde för de kostnader som är förenade med en frivillig flyttning i syfte att få ett arbete. Skall denna princip kunna upprätthållas krävs att stödsystemets uppbyggnad och utgående stödbelopp fortlöpande ses över. Tid efter annan framförs krav på sådana ändringar i bidragssystemet. Senast har detta påtalats från . Den av regeringen nu förordade kraftiga höjningen av flyttningsstödet synes emellertid ha utformats med andra syften. Vi föreslår därför att avslår regeringens förslag om höjd starthjälp för byggnadsarbetare som flyttar till . De senaste årens budgetutveckling Den borgerliga politiken har medfört att statsfinanserna har genomgått en dramatisk försämring . Det sista budgetår som socialdemokraterna hade fullt ansvar för utvecklingen, 1975/76, uppgick budgetunderskottet till . Utvecklingen därefter har inneburit snabbt ökade budgetunderskott. Budgetunderskottets utveckling, miljarder kronor 1975/76 1976/77 1977/78 1978/79 1979/80 1980/81 3,7 10,5 25,2 38,7 48,6 57,9 Det av regeringen beräknade underskottet för /81 innebär i själva verket en underskattning med . Dels har regeringen tillgodogjort sig effekterna av en inkomstförstärkning med , som skulle följa av vissa höjningar av skatten på energi och alkohol som varken har beslutats eller föreslagits . Dels har regeringen inte i budgetsammanhang inräknat kostnaderna för det s. k. åtgärdspaket som framlades och som likaledes beräknas uppgå till . I regeringens långtidsbudget förutses, till skillnad från vad som varit fallet i alla tidigare framlagda långtidsbudgetar, en fortsatt ökning av budgetunderskottet . Detta framgår av följande tabell: Budgetunderskottets utveckling enligt långtidsbudget, miljarder kronor 1981/82 1982/83 1983/84 1984/85 64,8 73,7 74,0 78,5 Det bör understrykas att beräkningarna i långtidsbudgeten enbart utgår från redan fattade beslut och gjorda åtaganden. Det finns således inga belopp inlagda för nya utgiftsåtaganden eller reformer. En rad tidsbestämda program förutsätts upphöra , och vissa åtaganden, t. ex. barnbidragen, förutsätts ligga kvar med oförändrade krontalsbelopp, vilket i praktiken skulle innebära en fortlöpande urholkning i takt med den stigande inflationen. Utgifterna för statliga investeringar underskattas systematiskt. Statsskulden, som vid slutet av /76 uppgick till 69 miljarder kronor, har stigit till ca . Om den i långtidsbudgeten skisserade utvecklingen skulle äga rum kommer statsskulden vid slutet av /85 att uppgå till inte . Räntorna på statsskulden uppgick /76 till . För /81 beräknas räntorna uppgå till . Och för /85 väntas statsskuldräntorna, även med de optimistiska antaganden som gjorts i långtidsbudgeten om den framtida ränteutvecklingen, ha stigit till ca . En växande del av statens upplåning sker numera utomlands. uppgick statens utlandsskuld till . Den har stigit till och kan beräknas uppgå till 35 å . Regeringen söker i kompletteringspropositionen göra gällande att försämringen av statsfinanserna är resultatet av en långsiktig och till stor del automatisk trend, enligt vilken statsutgifterna skulle ha ökat med i genomsnitt , mätt i fasta priser, medan statsinkomsterna endast skulle ha ökat med i fasta priser. Denna beskrivning döljer dock det trendbrott som ägde rum för såväl statsutgifter som statsinkomster och som f. ö. tydligt framgår av de diagram över budgetutvecklingen som återfinns i början av det reviderade budgetförslaget. Utvecklingen , uppdelad på den socialdemokratiska resp. den borgerliga regeringsperioden, framgår av följande tabell.