mot · G40214 · 1980-10-21 00:00:00 — med anledning av proposition 1980/81:10 om ändring i kreditupplysningslagen (1973:1173), m. m. Propositionen innefattar lagändringsförslag avseende såväl kreditupplysningslagen som inkassolagen (1974:182) samt förslag om ändrad reglering av frågan om ersättning för inkassokostnad. Alla tre delarna bygger på underlag från datainspektionen, som är tillsyns- och tillståndsmyndighet enligt de båda nämnda lagarna. I åtskilliga frågor har därför förslaget präglats av att man tagit till vara de praktiska erfarenheter som gjorts av inspektionen. I vissa frågor synes dock propositionen innefatta ställningstaganden som går tvärt emot vad som kan anses sakligt motiverat enligt datainspektionens erfarenheter. I några fall innebär också lagförslagen att såväl hanteringen av kreditupplysnings- och inkassoverksamheten som tillsynen däröver försvåras och fördyras utan att några större fördelar uppnås för integritetsskyddet. I dessa delar torde propositionen inte överensstämma med strävandena att slopa onödigt och fördyrande krångel. Lagförslaget innefattar inte något ändrat ställningstagande i frågan om notering av växelprotest i personupplysning. Detta har föreslagits av datainspektionen med följande motiveringar. Personupplysningar är definitionsmässigt upplysningar om privatpersoner. Enligt 11 § konsumentkreditlagen (1977:981) får växlar inte användas vid konsumentkrediter i . De fall som föranleder notering av växelprotest måste då grundas endera på konsumentkrediter där växel förekommer trots förbudet eller på konsumentkrediter tagna i utlandet. Logiskt sett borde inte notering om växelprotester i personupplysningar vara tillåtna (s. 67). 1 vissa delar innefattar propositionen ingen saklig ändring av de båda översedda lagarna. Likväl har departementschefen gjort ganska långtgående uttalanden om hur respektive lagbestämmelse skall tolkas. I vissa fall för departementschefen därvid till torgs en lagtolkning som i vart fall inte är förenlig med datainspektionens praxis. Då uppstår vissa lagtolkningsproblem. Vi ifrågasätter om dessa departementschefsuttalanden, som inte har möjlighet att ta ställning till, kan ha den ställning av rättskälla som brukar ges sådana uttalanden i propositioner sedan godtagit däri framförda lagförslag eller lagändringsförslag. Ett sådant fall är departementschefens uttalanden om hur 9 § kreditupplysningslagen bör tolkas vad gäller personupplysning om äkta make till kreditsökande. I den delen hänvisar vi till en separat motion. I sak föreslås som sagt inte någon ändring av 9 §, som är formulerad så att den ålägger upplysningsföretagen att inte utlämna personupplysning då det finns anledning anta att denna skall användas av annan än den som har behov av upplysningen för kreditbedömning eller motsvarande. Anledningen till att bestämmelsen ursprungligen formulerats som en förpliktelse under straffansvar - för kreditupplysningsföretagen torde varit att man inte i sammanhanget ville lägga förpliktelser på kreditupplysningsföretagens kunder, dvs. kreditgivare m. fl. I propositionen föreslås dock att ytterligare en straffbestämmelse knyts till 9 §, på så sätt att den som begär eller eljest tillskansar sig upplysning utan att ha behov av densamma skall bli föremål för straff. Det kan ifrågasättas om detta ger erforderlig klarhet i sakfrågan. Den som begär eller på annat sätt tillgodogör sig en personupplysning måste till skillnad från kreditupplysningsföretaget ha klart för sig om han har legitimt behov av upplysningen eller inte. Till 11 § kreditupplysningslagen har i propositionen föreslagits ganska omfattande förändringar varav dock den väsentligaste redan i huvudsak genomförts i praktiken, nämligen att i den s. k. personupplysningskopian skall anges vem som begärt och erhållit upplysningen. Vidare föreslås i samma paragraf att fysiska personer varom uppgifter lämnas i s. k. företagsupplysningar skall få besked om vilka faktauppgifter som lämnats om vederbörande i upplysningen. En företagsupplysning kan innehålla vissa uppgifter av sådan natur förutom information som enbart rör företaget. Det innebär att ifrågavarande besked kommer att åsamka kreditupplysningsföretagen åtskilligt merarbete för att från företagsupplysningen selektera de personuppgifter som skall ingå i beskedet. Förfarandet förenklas inte av att det också föreslås att, för de fall då flera personer förekommer i företagsupplysningen - t. ex. ledamöterna i ett aktiebolags styrelse - var och en av dem i sitt besked även skall tillställas uppgift om vilka övriga personer det lämnats uppgifter om i den angivna upplysningen. Detta torde ha mycket begränsat värde för mottagaren av beskedet, men innebär ökat krångel och onödiga kostnader som kredittagaren i sista hand får betala. Småföretagarens naturliga önskemål att få kännedom om att en kreditupplysning lämnats om honom eller hans företag kan i stället lösas exempelvis på följande sätt. Kreditupplysningsföretaget åläggs att meddela de omfrågade (dvs. företag eller näringsidkare) att en upplysning lämnats om företaget/ företagaren samt att rättighet föreligger för företaget/företagaren att mot skälig avgift (se 10 § kreditupplysningslagen) få kännedom om vad kreditupplysningsföretaget har noterat om vederbörande. Det torde innebära väsentliga administrativa förenklingar och ger inte sämre skydd mot oriktigt sakinnehåll i företagsupplysningar. I inkassolagen föreslås att ytterligare uppgifter skall lämnas i inkassokravet. Redan den informationsmängd som bestämmelsen i nuvarande lydelse föreskriver har visat sig vara svårhanterlig och ger problem både för den som bedriver inkassoverksamhet och inte minst för mottagaren-gäldenären att tillgodogöra sig informationen. Det ytterligare informationsinnehåll som föreskrivs i förslaget torde medföra ökade kostnader för inkassoverksamhe ten oavsett hur dessa i sista hand fördelas mellan dåliga betalare och fordringsägare - som i sin tur vältrar över sina inkassokostnader på sina rättidigt betalande kunder. För gäldenären/mottagaren - som ju vanligen inte har pappersvana - torde den utökade informationsmängden i inkassokravet göra handlingen än mer svårbegriplig. I motiven till förslaget till lag om ersättning för inkassokostnader - som, såvitt framgår av propositionen, ingalunda i sig leder till lägre inkassokostnader vilket påståtts i pressmeddelanden - görs vissa uttalanden som bör kommenteras. På s. 98 i propositionen sägs frågan om bokförings- och aviseringskostnader i samband med amorteringsuppgörelse på inkassostadiet liksom få bero av överenskommelse mellan parterna. Nuläget är att datainspektionen uttalat att det är förenligt med god inkassosed att i vissa angivna situationer ta ut en bokförings- och aviseringsavgift motiverande självkostnaden dock högst . I förslaget beaktas inte det avsevärda tryck fordringsägaren har att tvinga på gäldenären åtagande att betala aviseringskostnader för att fordringsägaresidan över huvud taget skall godta en amorteringsplan. Att en amorteringsplan anger vissa framtida tidpunkter då delbetalningar av skulden skall ske, innebär inte, som departementschefen synes hävda, att nya förfallotider fastställs för den redan förfallna skulden som omfattas av inkassoförfarandet. Sålunda torde dröjsmålsränta beräknas från den ursprungliga förfallotiden. Amorteringsplanen är ett sätt att få skulden ur världen och ofta det enda möjliga sättet när gäldenärens betalningsförmåga är begränsad. Därför bör regleringen också omfatta aviserings- och bokföringskostnader på inkassostadiet. Departementschefens ståndpunkt i denna del torde medföra praktiska svårigheter särskilt med den formulering som förslaget till 5 och 6 §§ samma lag innehåller, nämligen att annan åtgärd än krav och amorteringsuppgörelse som vidtagits för att förmå gäldenären att erlägga betalning för förfallen skuld inte är ersättningsgill. Det inkassoföretag som sätter upp villkor om aviseringskostnadsersättning för att gå med på en amorteringsplan handlar i enlighet med tankegångarna i propositionen men torde få svårigheter att få gäldenär som läst 5 och 6 §§ i förslaget att förstå detta. Av dessa bestämmelser framgår nämligen att avtal om ersättningsanspråk utöver dem som regleras i lagförslaget är ogiltiga. I specialmotiveringen till 4 § kostnadslagen utsägs att borgenären i regel måste vara berättigad att genom en betalningspåminnelse och/eller ett krav försöka få betalning även från en notorisk betalningsovillig gäldenär. Påståendet kan synas rimligt vid en hastig genomläsning. Konsekvensen är emellertid att en fordringsägare, t. ex. en kommun, som har löpande förfallande fordringar, maskinmässigt (bokstavligt och bildligt) kan skicka ut påminnelser och krav och kanske först göra en domstolsansökan, där ofta kapitalbeloppet är helt obetydligt men inkassokostnaderna omfattande kanske trettio inkassoersättningar uppgår till avsevärda belopp. Det korrekta förfarai det med hänsyn till såväl effektivitet som god inkassosed måste vara att efter ett fåtal obetalda fakturor/påminnelser/krav fullfölja med domstolsansökan och utmätning. Då stärks säkerligen betalningsmoralen som stötande kostnadsdebiteringar undviks. Det sagda innebär å andra sidan inte att det enligt god inkassosed bör godtas att de trettio kravbreven föranleder att lika många domstolsansökningar inges vid ett och samma tillfälle. Det torde ankomma på utskottet att i förekommande fall justera de ändringar av lagtexten som det ovan anförda föranleder. Med hänvisning till vad som anförts hemställs att 1. ger regeringen till känna vad som i motionen anförts rörande motivuttalanden till 9 § i förslaget till Lag om ändring i kreditupplysningslagen och till 4 § i förslaget till Lag om ersättning för inkassokostnader m. m., 2. beslutar anta de i motionen förordade ändringarna i 11 § i förslaget till Lag om ändring i kreditupplysningslagen och i 5 och 6 §§ i förslaget till Lag om ersättning för inkassokostnader m. m.