mot · G302747 · 1980-01-23 00:00:00 — Motion 1979/80:747 av och om den lokala lantmäteriverksamheten Nuvarande organisation av den lokala lantmäteriverksamheten bygger på riksdagsbeslut i enlighet med propositionen 1970:188 och beslut av regeringen. Den lokala lantmäteriverksamheten, som består av fastighetsbildning och mätningsverksamhet, skulle organiseras utifrån bl. a. följande grundläggande krav: o största möjliga effektivitet och gynnsammaste möjliga betingelser för samverkan mellan lantmäteriorganen och andra samhällsorgan med näraliggande uppgifter, främst kommunala organ, o nära samordning mellan fastighetsbildning och mätningsverksamhet. Utifrån dessa krav, som preciserades i propositionen och i dåvarande anvisningar till länsstyrelserna, tillskapades från en statlig grundorganisation med en hela landet täckande indelning i lantmäteridistrikt. Därutöver inrättades s. k. specialenheter med funktionellt avgränsade arbetsuppgifter, bl. a. för fastighetsbildning med anknytning till bebyggelseutveckling. Sådana enheter kunde inrättas i den mån arbetsorganisatoriska förhållanden motiverade detta (t. ex. behov av specialisering eller hänsyn till samordningskrav i förhållande till den kommunala planeringsverksamheten). Länsstyrelserna anmodades att vid upprättandet av förslag till lokal organisation ta all möjlig hänsyn till synpunkter från de berörda kommunernas sida. hade man att beakta att organisationen fick en lämplig utformning för hela länet. Brister med nu rådande ordning Under de gångna åtta åren sedan omorganisationen genomfördes har brister i nu rådande system blivit alltmera uppenbara. Bristerna i fråga är väsentligen av tre slag, nämligen A. Gränsdragningseffekter, B. Samordningssvårigheter m. m., C. Tekniskt-organisatoriska problem, vilka närmare kan beskrivas nedan. Den gräns för verksamhetsområdet som gäller utgör en kompromiss mellan å ena sidan de större kommunernas önskemål att under kommunalt huvudmannaskap samordna fastighetsbildningen med den kommunaltekniska verksamheten och å andra sidan intresset att tillskapa en effektiv statlig grundorganisation för bl. a. service åt övriga kommuner. Gränserna uppdrogs av lantmäterienheten vid länsstyrelserna efter viss kontakt med företrädare för kommunerna. Fastän den kommunala enheten skulle vara en specialenhet för tätortsutveckling blev gränserna ofta förlagda så att de skär befintliga tätortsområden. Detta förhållande medför stor osäkerhet för myndigheter, allmänhet och markägare, som i detalj måste förvissa sig om läget genom hänvändelse till den lokala fastighetsbildningsmyndigheten. B. Samordningssvårigheter m. m. De tätortsområden som är belägna utom den kommunala specialenhetens arbetsområde är i fastighetsbildningsavseende ställda under lantmäteridistriktet. Det innebär bl. a. att enskild markägare, som önskar diskutera någon fastighetsbildningsfråga, har att vända sig till lantmäteridistriktets kontor. berörs även plan- och bebyggelsefrågor, varför vederbörande även måste kontakta företrädare för i kommunen. Samråd måste även ske mellan lantmätaren och stadsarkitekten. Ofta är frågan av komplicerad art och kräver flera samråd. Givetvis underlättas sådant samråd om alla parter kan träffas och överlägga i saken. Så kan lätt ske i de fall marken är belägen inom specialenhetens verksamhetsområde. Markägare och byggare kan då lätt få tillfälle att träffa stadsarkitekt och förrättningslantmätare, där då även lämpligt och aktuellt kartmaterial finns till hands för frågornas bedömning. Servicegraden är alltså väsentligt olika för de medborgare som har problem med mark- eller byggfrågor, beroende på om marken ligger inom eller utom specialenhetens verksamhetsområde. Denna ojämlikhet bör reduceras så långt det är möjligt. Sambandet mellan planläggning, fastighetsbildning och byggande är mycket påtagligt och ganska komplicerat. Man föreställde sig gärna förr att planläggningen borde äga rum först, därefter skulle fastighetsbildningen vidta, och skulle bebyggelsen projekteras för de färdigbildade fastigheter som skapats i enlighet med detaljplanen. Den nutida exploateringsprocessen fungerar dock ej så att vart och ett av dessa element kan avgränsas från de båda andra vare sig i sak eller tidsmässigt. Redan på planeringsstadiet måste planförfattaren ta hänsyn inte bara till den avsedda bebyggelsens utformning utan även till en rad faktorer som kan påverka plangenomförandet, såsom det befintliga fastighetsbeståndet, lämplig ny fastighetsindelning och möjliga former för fastighetssamverkan. För att utreda dessa ting är personligt samråd mellan planförfattare och fastighetsbildare regelmässigt nödvändigt för en god helhetslösning. Sedan planens huvuddrag lagts fast är ofta även den blivande fastighetsbildningen helt låst detta stadium uppnås i praktiken ofta långt innan planen fastställts eller ansökan om fastighetsbildning gjorts. behandlingen av nybyggnadsärenden kräver utan undantag uppgifter från fastighetsbildaren. Vanligen sker den rutinmässiga redovisningen av information i detta avseende i form av nybyggnadskarta. Kompletterande uppgifter måste då inhämtas från den arkitekt eller annan föredragande som handlägger byggnadslovsärendet och från fastighetsbildaren. Särskilt förekommer detta då byggnadslovet är förknippat med ansökan om dispens från någon av byggnadslagens bestämmelser. Upplysningar, utredningar och snabba ställningstaganden brukar då behövas, exempelvis i fråga om tilltänkt fastighetsbildning, vilket nu alltmer orsakar omfattande extra arbete utanför området. Behovet av intim och smidig samverkan i det dagliga arbetet mellan de organ som handlägger detaljplanering, byggnadslovsprövning och fastighetsbildning är alltså obestridligt. För ett effektivt arbete erfordras därför att de inblandade tjänstemännen lätt kan samråda sinsemellan och med berörda parter. C. Tekniskt-organisatoriska problem Den samordning och långsiktiga planering som är nödvändig för ett väl fungerande kart- och mätningsväsende ombesörjs av stadsingenjörskontoret i nära samråd och i samarbete med övriga tekniska förvaltningar. I detta samordnade mätsystem har även naturligt inordnats den fastighetsbildning som handhas av kontoret. Härigenom har etablerats fasta rutiner i vad avser bl. a. utbyggnad och underhåll av stomnäten, primärkarteunderhållet, utstakningsarbeten, systematik rörande punktbeteckningar, plantolkning samt framställning av nybyggnadskartor. har denna systematik kunnat utsträckas och bringats till god funktion inom fastighetsbildningsmyndighetens arbetsområde. Utanför detta har däremot uppstått problem av olika slag. Ett exempel härpå är den kompetensbegränsning som föreligger för stadsingenjörskontoret vid återutsättning av förkomna gränsmärken. Sådan återutsättning tenderar att bli allt vanligare i samband med utsättningar av huskroppar i eller nära fastighetsgräns och har samband med den alltmer ökande förekomsten av tunga arbetsmaskiner vid anläggningsarbeten. Ett annat exempel på svårigheter att finna effektiva lösningar utanför det kommunala FBM-området föreligger vid projekteringsarbeten för gator och andra kommunaltekniska anläggningar. Kommunen () tvingas då ofta att beställa och vänta på speciella utredningar, kartor och utstakningar från lantmäteridistriktet för att få säker kännedom om läget av befintliga äldre gränser i aktuellt område eller för att erhålla koordinatsatta nya gränser till grund för gatuprojektering etc. Dessa uppgifter kan enkelt och snabbt inom FBM-området i normala fall erhållas från stadsingenjörskontorets primärkartor och därtill hörande gränspunktsförteckning, vilken befinner sig i ständig tillväxt. Ytterligare ett exempel på dålig rationalitet är det dubbelarbete som utförs i de fall avstyckning sker av tomtplats för nybyggnad. Lantmäteridistriktet mäter och upprättar då avstyckningskartan, medan stadsingenjörskontoret mäter och upprättar nybyggnadskartan. Detta dubbelarbete har väckt uppseende och orsakat berättigad kritik från markägare och byggare. Med anledning av revisorers granskning av den lokala lantmäteriverksamheten företogs en enkät bland 53 kommuner. Kommunerna har i enkäten pekat på framför allt tre argument för utökat kommunalt huvudmannaskap, nämligen 1. behov av nära samordning mellan fastighetsbildningen och den kommunala planläggnings- och byggprocessen, 2. missnöje med nuvarande kostnadsfördelning mellan stat och kommun, 3. splittrad service till allmänheten. För allmänheten är det naturligtvis värdefullt om den kommunala servicen kan samordnas så mycket som möjligt och bli ett besvär mindre. Med hänvisning till vad ovan anförts hemställs att hos regeringen begär att en skyndsam översyn företas av gränsdragningen mellan statliga och kommunala fastighetsbildningsmyndigheters arbetsuppgifter på fastighetsbildningsoch mätningsområdet. () ()