mot · G3021104 · 1980-01-25 00:00:00 — En rörelseidkare måste ha rätt att från rörelsens bruttoinkomster dra av kostnader för inköp av råvaror, hyra, löner till de anställda, räntor osv. Först sedan dessa avdrag gjorts framkommer den inkomst som rörelseidkaren själv kan tillgodogöra sig och använda för privat konsumtion. Det är först denna nettoinkomst som är ett rättvisande mått på hans skattekraft. För löntagarna finns en rad liknande kostnader för intäkternas förvärvande. Detta gäller särskilt när kostnadsersättning som är skattepliktig lämnas av arbetsgivaren. Den som fått ett traktamente som skall tas upp som inkomst måste också få rätt att dra av de kostnader som traktamentet avsett. Vid sidan av dessa avdrag, som har ett mycket nära samband med inkomsternas förvärvande, har emellertid en rad andra avdrag tillkommit. Försäkringsavdraget och sparavdraget kan här utgöra exempel. En särställning i detta sammanhang intar underskottsavdragen och ränteavdragen. Att ränteavdrag medges motiverades ursprungligen med att inkomsträntor är en skattepliktig inkomst. Avdragsrätten för räntekostnader för lån nedlagda i villafastighet och liknande är på motsvarande sätt motiverad av att man beräknat en låt vara schablonmässig inkomst för själva nyttjandet av bostaden. Men denna intäktsberäkning har alltmera kommit att avlägsna sig från nivån på den ränta som man har att betala på lånen. Likaledes har man inte skiljt ut sådana räntor som utgör betalningar för lån som tagits för rent personliga konsumtionsutgifter, vilka över huvud taget inte ger upphov till några inkomster. Avdragsrätten för i första hand räntor och underskott har medfört att i synnerhet höginkomsttagarna vidtagit ekonomiska dispositioner där de drar fördel av denna avdragsrätt i kombination med den förmånliga beskattningen av realisationsvinster. Detta har stimulerat till ekonomiska dispositioner t. ex. spekulativa fastighetsköp som knappast kan sägas ligga i linje med den långsiktigt önskvärda inriktningen av investeringsverksamheten i vårt land. Det har också stimulerat till en konsumtion med lånade medel som innebär att samhället eller egentligen andra skattebetalare får stå för rena konsumtionskostnader. Såväl av rättviseskäl som med hänsyn till dess effekter på investeringar och kapitalplaceringar behöver avdragssystemet nu i väsentliga delar reformeras. En av de viktigaste uppgifterna är då att åstadkomma ett mera rättvist system för behandling av ränte- och underskottsavdragen. En första möjlighet är att man direkt genom ett högsta belopp begränsar avdragsrätten. Denna modell har prövats i . Erfarenheterna härav är dock inte odelat positiva. En andra möjlighet att begränsa de skattefavörer som underskottsavdragen i nuvarande omfattning leder till är att göra avdragsrätten lika mycket värd för olika inkomsttagare genom att avdraget görs från skatten och inte från inkomsten. Självfallet får i detta fall inte hela avdragsbeloppet dras från skatten, utan det belopp som man får dra av bör begränsas till en viss andel av underskottet där andelen exempelvis antas till en genomsnittlig marginalskattesats. En avdragsbegränsning enligt denna modell har beslutats i . Båda dessa vägar kommer på olika sätt att begränsa värdet av den nuvarande avdragsrätten och därigenom öka rättvisan i skattesystemet. Men är båda metoderna förenade med olika problem såväl vid lagstiftningen som vid den praktiska tillämpningen. Det vore därför önskvärt om man kunde finna en framkomstväg som på ett enklare sätt åstadkom den begränsning av avdragsmöjligheterna som åsyftas. En modell för hur detta skulle kunna ske har presenterats i av det socialdemokratiska partiet. Enligt detta förslag inför man två parallella beskattningssystem för hushållen. I idet ena systemet beskattar man hushållens nettoinkomster med en proportionell skatt. Vid beräkningen av underlaget för denna skatt får man även fortsättningsvis göra i stort sett alla de avdrag som tillåts. Man gör med andra ord inga begränsningar i avdragsrätten, och avdragen görs även från inkomsten. Detta skatteunderlag skall sedan enligt det norska förslaget beskattas med en proportionell skattesats på . Den motsvarar då i stort sett den kommunala beskattningen plus de skatter som staten tar in men för vidare till kommunerna. Enkelt uttryckt kan man säga att man inför en enhetlig proportionell beskattning av nettoinkomsten. Ovanpå detta system bygger man en statlig beskattning. Denna har emellertid inte nettoinkomsten utan bruttoinkomsten som skattebas. Man tillåter med andra ord inga underskotts- och ränteavdrag vid beräkningen av denna statliga inkomstskatt. Denna sätter in först vid . i årsinkomst och tas i det första skiktet ut och i det andra skiktet, som börjar vid , . Alla som ligger . slipper alltså ifrån den statliga bruttoskatten. De får göra sina vanliga avdrag och de får betala av nettoinkomsten i skatt. Den statliga skatten betalas endast av höginkomsttagarna och detta på ett skatteunderlag från vilket man ine får göra några avdrag. Genom detta skatteförslag uppnår man flera fördelar. För det första bryter man allt samband mellan avdrag och progressivitet. Avdragen blir lika värda för alla, eftersom de bara får göras i det proportionella skattesystemet. Man skapar inga särskilda intressen hos höginkomsttagarna att skaffa sig extra stora avdrag. För det andra får man ner de samlade marginalskatterna till en lägre nivå än . Den högsta marginalskattesatsen blir inte mer än i det norska förslaget. För det tredje kan denna allmänna reduktion av marginalskatterna ske utan att man i samband med omläggningen behöver skänka bort mycket stora skattesänkningar till höginkomsttagarna. Visserligen får de inkomsttagare som haft höga inkomster men inga avdrag en viss skattelättnad. Men denna motsvaras då av att de höginkomsttagare som haft stora avdrag får en viss skatteskärpning. Enligt vår mening öppnar detta förslag intressanta möjligheter att reformera även det svenska inkomstskattesystemet. Självfallet måste skattesatser och beloppsgränser anpassas till svenska förhållanden. Men om det kan genomföras, så skulle avdragsproblemen kunna få en enklare lösning än vad som är fallet med de båda andra, tidigare nämnda metoderna. Vi avser att fortsätta arbetet med att anpassa detta nya system till svenska förhållanden. I detta sammanhang bör även övervägas om man inte kan kombinera ett sådant system med någon form av definitiv källskatt för flertalet löntagare. Oavsett vilken modell som väljs för en avdragsreform är det dock givet att en omläggning av systemet måste genomföras etappvis för att inte rycka sönder ekonomin för de människor som av olika skäl utnyttjat det nuvarande systemet. Det är även viktigt att oavsett val av modell sammankoppla reformerna på avdragssidan med en sänkning av progressiviteten och marginalskatterna. Härigenom kan man nå en bättre överensstämmelse mellan skatteskalan och den faktiska progressiviteten. En viktig utgångspunkt för ett reformarbete på detta område bör vara att begränsningen av avdragsrätten inte skapar nya orättvisor mellan löntagare och egenföretagare. Begränsningarna måste således även omfatta egenföretagarnas privata ekonomi men utformas på ett sådant sätt att de inte försvårar rörelsens fortsatta verksamhet. En effektiv begränsning av avdragsmöjlighetema måste därför bygga på att man har möjligheter att vid taxeringen skilja ut avdrag som hänför sig till företagarens privata ekonomi från de avdrag som skall göras i den affärsmässiga verksamheten. Vi föreslår att beslutar hemställa hos regeringen att den aviserade utredningen om avdragen i skattesystemet får i uppdrag att jämväl framlägga förslag om hur en sådan uppdelning skall kunna utformas. Vi föreslår även att denna utredning ges i uppdrag att framlägga förslag om hur den nuvarande rätten att dra av underskott i en förvärvskälla från inkomsten i en annan skall begränsas samt hur man skall kunna begränsa själva förvärvskällebegreppet så att t. ex. hobbyliknande verksamheter skiljs bort. I övrigt föreslår vi att beslutar godkänna de riktlinjer för en reformering av inkomstskatterna som förordats i det föregående. De i tidigare avsnitt behandlade avdragsreformerna måste kompletteras med en omläggning av beskattningen av realisationsvinsterna. De nu gällande reglerna på detta område utformades då inflationen var markant mycket lägre än vad den nu är. För att bromsa de alltmer markanta inslagen av spekulation i den svenska ekonomin måste realisationsvinstbeskattningen skärpas. Behovet av en skärpning gäller beskattningen av realisationsvinster på fast egendom. F. n. har man rätt att från den beskattningsbara inkomsten dra bort den värdestegring som inträffar på fastigheten till följd av konsumentprisindexets stegring. Detta innebär bl. a. att man kan tillgodoräkna sig detta avdrag på såväl det kapital man själv satsat i fastigheten som på det lånade kapitalet. Allmänna rättviseskäl talar för att detta avdrag endast skulle få baseras på det kapital som man själv satsat i fastigheten. Såväl kontrollproblem som skatteflyktsmöjligheter talar emellertid emot att man skulle välja en lösning som i det individuella fallet begränsar avdragsrätten till den egna kapitalinsatsen. Om ett sådant system skulle genomföras, kommer sannolikt personer med goda bankförbindelser eller en i övrigt god ekonomi att göra sina fastigheter skuldfria. I stället vill vi föreslå en schablonmetod som innebär att endast hälften av det ingående fastighetsvärdet läggs till grund för indexuppräkningen. Resten skall alltså schablonmässigt anses hänföra sig till lånekapitalet. Det bör påpekas att denna hälftendelning endast hänför sig till värdestegringen. Det ursprungliga inköpsvärdet är alltid i sin helhet avdragsgillt. Det s. k. 3 000-kronorsavdraget bör även fortsättningsvis behållas. Dessa nya regler bör endast gälla framtida värdestegringar. De bör träda i kraft efter det att ett regeringsförslag framlagts om detta i . Åtgärder på företagsbeskattningens område beslöt förändra företagsbeskattningen på en rad punkter. Sammantaget medförde de beslutade förändringarna en betydande lättnad i beskattningen av såväl företag som egenföretagare. Genom de beslutade förändringarna kommer med nu gällande regler en stor del av företagens kraftiga vinstförbättringar att undgå skatt eller bli mycket lågt beskattade. I vår motion om den ekonomiska politiken föreslår vi inom ramen för ett sammanhållet stabiliseringspolitiskt program flera olika åtgärder som syftar till att utnyttja dessa vinstökningar för ökade investeringar. Om vinstökningarna verkligen används på detta sätt, kan de i den nu föreliggande, speciella stabiliseringspolitiska situationen ha ett berättigande. Men den avsättning till en allmän investeringsreserv som egenföretagare fick möjlighet att göra fr. o. m. 1980 har knappast denna karaktär utan kommer snarare att enbart få en inkomstutjämnande och progressionsdämpande effekt. Vi föreslår därför att rätten att göra denna avsättning begränsas till enbart inkomster och att statsmakterna snabbt vidtar åtgärder för att de medel som därvid avsätts omsätts i investeringar. Vi föreslår vidare att beslutar hemställa hos regeringen om en utredning som belyser möjligheterna att, i enlighet med vad som anfördes i motionen 1978/79: 2662, utvidga rätten att använda det sedvanliga investeringsfondssystemet även till egenföretagare. Vi har tidigare i en rad motioner motsatt oss de ökade skattemässiga förmåner som de borgerliga regeringarna beviljat egenföretagarna. Detta gäller exempelvis möjligheterna att dela upp inkomsten i ett familjeföretag på medhjälpande familjemedlemmar och nedsättningen av förmögenhetsvärdet på kapital nedlagt i företaget. Sammantaget har dessa olika åtgärder lett till kraftiga förbättringar i egenföretagamas inkomstsituation i då löntagarnas standard sjunkit. Vi har inte funnit anledning att i detta sammanhang upprepa våra olika förslag på detta område, men vi vill dock allmänt påtala de växande klyftorna mellan egenföretagarna och löntagarna och föreslå att hemställer hos regeringen att detta uppmärksammas och åtgärdas i det fortsatta utredningsarbetet på skatteområdet. beslöt även om en ändrad beskattning av skogsinkomsterna. Denna innebär visserligen ett förenklat system men medförde en mycket betydande lättnad i beskattningen av denna typ av inkomster. I vår motion med anledning av regeringsförslaget riktade vi kritik mot förslaget från såväl fördelningspolitiska som skogspolitiska synpunkter. Vi krävde att en ny utredning skulle tillsättas, som snabbt skulle utreda alternativa metoder för skogsbeskattningen med sikte på att infoga denna som ett medel i förverkligandet av de skogspolitiska målsättningarna. Vi angav även att detta utredningsarbete bör ske inom den ram som sätts av ett i förhållande till tidigare förhållanden oförändrat skatteuttag på denna inkomstkälla. Vi vidhåller vår uppfattning att det valda skattesystemet inte är ett lämpligt medel vid förverkligandet av de skogspolitiska målsättningarna. Men finner vi det angeläget att snabbt rätta till den fördelningspolitiska orättvisa som beslutet medfört. Vi vill därför i avvaktan på en mera långsiktig lösning föreslå en förändring inom ramen för det nu gällande systemet. Enligt detta har skogsägare rätt att från de intäkter som uppstår på grund av avyttring av skog eller försäljning eller uttag av skogsprodukter göra ett avdrag som motsvarar av summan av beskattningsårets inkomst till följd av rotpostförsäljning och av intäkterna vid försäljning eller uttag av skogsprodukter. Vi föreslår att denna mycket generösa avdragsrätt reduceras fr. o. m. . bör reduceras till , och bör reduceras till . Även efter denna reducering kommer inkomsterna från skogsbruk att bli mycket förmånligt beskattade i jämförelse med andra skattekällor. Från avverkningssynpunkt borde förändringen verka stabiliserande på skogsuttaget. Det system som beslutades av har från denna synpunkt klara nackdelar. Åtgärder mot skattefusk och skatteflykt Vi har tidigare i denna motion redovisat vilka grundläggande krav som bör ställas på skattesystemet. Vi kommer också att behöva ha ett förhållandevis högt skattetryck i vårt land. Även om vi iakttar en betydande återhållsamhet i fråga om den framtida offentliga utgiftsutvecklingen, finns det på grund av det nu gigantiska budgetunderskottet ingen möjlighet att sänka skattetrycket. Det är mot denna bakgrund nödvändigt att se till att skattesystemet utformas på ett sådant sätt att det upplevs som rättvist och att det fungerar effektivt och på avsett vis. Om skattefusk och skatteflykt breder ut sig, innebär detta inte bara att samhället undandras betydande skatteinkomster. Det medför också allvarliga risker för att samhällsmoralen och solidariteten undermineras. Därför måste kampen mot skattesmitningen ges allra högsta prioritet. Behovet av samhälleliga kontrollåtgärder torde gälla alla olika skattekällor. Det går inte att genom en mer eller mindre genomgripande omläggning av vårt skattesystem även om den skulle vara motiverad av andra skäl på ett avgörande sätt minska behovet av kontroll av att de skattskyldiga fullgör sina skyldigheter. Det hävdas ibland från borgerligt håll att behovet av åtgärder mot skattefusk och skatteflykt skulle kraftigt minska eller rentav upphöra, om bara skatterna sänktes. Det är ibland oklart om härmed menas en sänkning av det totala skattetrycket eller blott av marginalskattenivåerna inom inkomstbeskattningen och då inom ramen för ett totalt sett oförändrat skattetryck. Oavsett vilken av dessa båda förändringar som avses framstår denna uppfattning som helt verklighetsfrämmande. Även om långtgående skattesänkningar genomfördes vilket inget parti i praktiken är berett att förorda skulle vi alltjämt ha ett högt skattetryck i vårt land. Det skulle därför fortfarande vara lönsamt i snävt ekonomisk mening för fördomsfria personer att kringgå eller bryta mot gällande skatteregler. Särskilt orealistiskt är det att tro att personer som redan satt skattesmitning i system skulle upphöra med denna verksamhet endast därför att vinsten av denna, ehuru alltjämt betydande, blir något mindre . Det finns enligt vår mening starka skäl för att sänka marginalskatterna, om detta görs på ett fördelningspolitiskt rättvist sätt och utan att statsfinanserna urholkas ytterligare. Men en sådan skatteomläggning kan aldrig tas till intäkt för att eftersätta kraven på långtgående insatser mot skattesmitningen. Under den socialdemokratiska regeringsperioden bedrevs ett kraftfullt arbete, inte minst , för att komma till rätta med skattefusk och skatteflykt. Delvis skedde detta i form av lagstiftning. Som exempel på lagstiftningsåtgärder under dessa år kan nämnas olika åtgärder för att hindra skatteflykt i form av oskäliga avdrag för pensionsförsäkringar, underskottsavdrag för delägare i s. k. partsrederier, transaktioner med vinstbolag och interna aktieöverlåtelser. Minst lika betydelsefulla har de åtgärder varit som vidtagits för att förbättra taxeringskontrollen. beslutade en genomgripande ändring av taxeringsorganisationen i första instans. Genom detta beslut effektiviseras skatteadministrationen, bl. a. genom att taxeringsnämnderna får biträde av kvalificerade tjänstemän vid granskningen och genom att ett väl utbyggt ADB-stöd införs som stöd vid taxeringsarbetet. Skattekontrollen ökas särskilt vid rörelsebeskattningen. Är 1975 genomfördes vidare den s. k. bevissäkringslagen. Resurserna hos skattemyndigheterna, såväl centralt som på regional och lokal nivå, byggdes ut kraftigt under en följd av år. Därmed var inte arbetet med att söka bemästra skattefusket slutfört. Flera förslag förbereddes före regimskiftet 1976. Tyvärr har de borgerliga regeringarna stoppat eller förhalat flera av dessa. Ett sådant förslag gäller frågan om en allmän lag mot skatteflykt, som har förhalats och detta utan att vi vet om den borgerliga regeringen avser att över huvud taget lägga ett förslag i . Denna fråga behandlas mera utförligt i vår partimotion 1979/ 80: 1590, där vi på nytt framför kravet på att införa en s. k. generalklausul mot skatteflykt. Även om en generalklausul enligt vår mening skulle vara ett nödvändigt och värdefullt inslag i lagstiftningen för att komma till rätta med vissa transaktioner av skatteflyktsmetoder, kommer det likväl att krävas andra, kompletterande åtgärder, bl. a. genom punktlagstiftning och en noggrann bevakning av den s. k. skatteplanerng sorn ständigt pågår och utvecklas inom näringslivet. För att förbättra denna bevakning föreslår vi att en fristående skatteflyktskommission tillkallas. Den bör ha en parlamentariskt sammansatt styrelse och härutöver bestå av högt kvalificerade jurister och ekonomer. Kommissionen bör ha till uppgift att noga bevaka de skattedispositioner som vidtas, främst inom näringslivet. Den bör vidare sammanställa erfarenheter från skattekontrollen ute på fältet och även studera förhållandena i andra länder. Kommissionen bör fortlöpande redovisa sina resultat och lägga fram konkreta förslag till åtgärder. Verksamheten bör t. v. bedrivas försöksvis. Vi föreslår att 1 milj. kr. anvisas för det första årets verksamhet. För att förbättra samhällets kontrollmöjligheter krävs också att erforderliga resurser ställs till skattemyndigheternas förfogande. De av regeringen föreslagna resurserna på skattekontrollområdet är enligt vår mening otillräckliga. Vi föreslår därför vissa ytterligare förstärkningar, även om dessa till följd av det allvarliga budgetläget har måst begränsas. Det bör dock påpekas att väl avvägda insatser mot skattefusk och skatteflykt inte bara kan bidra till att förbättra skattemoralen utan även medföra en nettoförstärkning av statsfinanserna genom att skatteinkomsterna ökar. Vi föreslår att ytterligare 1 milj. kr. anvisas till länsstyrelserna och de lokala skattemyndigheterna för att utöka insatserna för branschvisa kontroller, vilka tidigare ofta visat sig vara effektiva. Vad beträffar länsstyrelsernas mervärdeskatteenheter föreligger ett påtagligt behov av förstärkta resurser. Vi avstår emellertid nu från att framföra yrkanden med hänsyn till den översyn av dessa enheter som har påbörjat. Vi vill emellertid understryka att denna översyn bör bedrivas skyndsamt och resultera i konkreta förslag till förbättringar. Kronofogdemyndigheterna bör förstärkas med ytterligare 20 tjänster, i huvudsaklig överensstämmelse med önskemål, för att öka deras effektivitet när det gäller levererade belopp och möjligheterna att bearbeta den ökade restföringen. Kostnaderna härför bräknas till 2 milj. kr. Härutöver föreslår vi att ytterligare 1 milj. kr. anvisas till kronofogdemyndigheterna för mer offensiva insatser mot ekonomisk brottslighet, främst i storstadsområdena. Ett effektivt kontrollsystem är utan tvivel det viktigaste medlet i kampen mot skattefusket. Lagstiftaren måste ge de myndigheter som sysslar med kontroll inom hela området för skatter, tullar och avgifter sådana befogenheter att de kan arbeta på ett effektivt sätt utan att för den skull sätta den enskildes berättigade intresse i fara. Vidare är det av stor betydelse att de resurser som samhället ställer till myndigheternas förfogande används på ett lämpligt sätt. Formell kontroll inom ramen för en massärendeprocess bör i så stor utsträckning som möjligt undvikas. Arbetet måste i stället koncentreras på sådant material som den skatteskyldige normalt inte behöver visa för myndigheterna, t. ex. bokföring, korrespondens och liknande. Åtskilliga åtgärder har genomförts . Detta hindrar inte att betydande problem kvarstår. Hit hör bl. a. den inriktning som kontrollen av de direkta inkomstskatterna har fått . Avsikten med den nya taxeringsorganisationen, som utarbetades under en följd av år , var att effektivisera taxeringsnämndernas verksamhet. Om så också har blivit fallet är det ännu för tidigt att yttra sig om. Omorganisationen skedde och har prövats i verklig mening endast . Vissa för- och nackdelar kan dock redan nu skönjas. Den främsta fördelen med den nya organisationen är att taxeringsperioden har förlängts. Därigenom har möjligheterna för taxeringsnämnderna att arbeta mer ändamålsenligt förbättrats avsevärt. Den tidspress som fanns i det gamla systemet har minskat. Vidare har taxeringsnämnderna fått tillgång till en ny kontrollmetod, det s. k. taxeringsbesöket. Ledamot av nämnden eller föredragande tjänsteman hos denna får nämligen efter överenskommelse med den skattskyldige besöka denne för att kontrollera uppgift i deklarationen mot räkenskaper och andra anteckningar. Slutligen har det bestämts att taxeringsrevision skall utföras i betydligt större utsträckning än tidigare till stöd för taxeringsnämndernas beslut. Dessa s. k. TN-revisioner som av bl. a. tidsmässiga skäl inte kan göras särskilt omfattande avses bli förhållandevis vanliga. Den ursprungliga målsättningen var ca 40 000 TN-revisioner , men mycket talar för att denna ambitionsnivå har fått sänkas i inte oväsentlig grad. Nackdelarna med den nuvarande taxeringsorganisationen är flera. Till en idel är det utan tvekan fråga om brister, som kommer fram först under det praktiska arbetet, och även s. k. inkörningsproblem. Sådana går att rätta till efter hand. Betydligt allvarligare är däremot att organisationen har utformats för att passa det nuvarande deklarationssystemet. Kontrollarbetet kommer således även enligt den nya organisationen att koncentreras på mer eller mindre formella granskningar av ett stort antal skattskyldiga främst löntagare med okomplicerade förhållanden. Taxeringsbesök och TN-revisioner vilka av naturliga skäl inte kan innebära någon mer djupgående granskning medför endast marginella förbättringar. Verklig taxeringsrevision, som i princip bör avse den skattskyldiges hela räkenskapsmaterial, kommer i andra hand. I vårt land har egentlig kontroll av de skatt- och avgiftsskyldigas räkenskaper och andra handlingar bara förekommit i större omfattning på de s. k. punktskatternas område. betydde detta inte så mycket.