mot · G302570 · 1980-01-21 00:00:00 — av och om medborgarskap i de nordiska staterna Utländska medborgare äger rösträtt i val till kommunfullmäktige och landsting om de varit kyrkobokförda i en svensk kommun närmast före röstlängdens upprättande samt om de i övrigt uppfyller vanliga rösträttsvillkor. Utländska medborgare äger däremot inte rösträtt i riksdagsval. Vid två val har reglerna tillämpats med i huvudsak goda resultat. Valdeltagandet var vid det första valet men synes vid valet ha sjunkit med . Även deltog emellertid hälften av de röstberättigade i de kommunala valen, och med tanke på de många särskilda svårigheter som kan bidra till att utländska medborgares valdeltagande blir lågt bör inte heller resultatet 1979 betecknas som dåligt. Nedgången har dock upplevts som otillfredsställande. Redan i förarbetena till reform diskuterades möjligheten att utsträcka utländska medborgares rösträtt också till riksdagsval. I motioner har senare yrkats antingen att en sådan rösträtt skulle ges eller att en utredning av frågan skulle igångsättas. har emellertid avslagit motionerna. En annan väg på vilken personer som är utländska medborgare kan få rösträtt i framtida val har härvid angivits. Medborgarskapslagstiftningen uppställer krav på en viss tids vistelse i landet, innan svenskt medborgarskap kan erhållas. Genom flera på varandra följande beslut har den fastställda tidsfristen förkortats. Nordiska medborgare kan erhålla naturalisation vistelse i , andra utländska medborgare . Utländska medborgare som är inriktade på att stanna i landet och att delta i samhällsarbete kan alltså efter ganska få år få rösträtt och valbarhet i alla politiska val. Det kan under sådana förhållanden synas mindre påkallat att utsträcka rösträtten i riksdagsval till att gälla de utländska medborgare som inte önskar bli svenska medborgare. De successivt förkortade tidsfristerna har betraktats som ett svar på kraven att utsträcka de politiska rättigheterna. Detta har emellertid visat sig stämma dåligt. Visserligen har antalet naturalisationer ökat . har t. o. m. uppnått den relativt sett högsta andelen naturaliserade i . Men andelen är överallt mycket låg, även i . Det stora flertalet invandrare visar sig nämligen även efter mycket lång tids vistelse i invandringslandet föredra att behålla sitt ursprungliga medborgarskap. Naturalisation äger rum främst när en person kan återvända till ursprungslandet på grund av t. ex. flyktingskap. Vidare naturaliseras många unga män när de når värnpliktsåldern, och i samband härmed förvärvar stundom också deras föräldrar medborgarskap i invandringslandet. Det normala är likväl att invandrare i liksom i andra länder, när inte mycket starka skäl talar mot detta, behåller sitt ursprungliga medborgarskap. Orsaken härtill är främst en stark önskan att bevara sin nationalitet då denna upplevs som en väsentlig del av den personliga identiteten. Man vill inte svika sitt ursprung, sitt språk och sin nation. Medborgarskapet har ett betydelsefullt symboliskt värde för människor, och om inte starka krafter hindrar dem från detta, slår de vakt om symbolen. Detta bör emellertid inte tolkas som att de inte identifierar sig med det nya landet, dess människor och kultur. En finländare vill ha sitt finska pass kvar, men kan ändå vara djupt fäst vid sin nya hemort i och känna sig starkt förankrad i den nya miljön. Han har en dubbel nationell identitet som Sverige-finländare, han är både finsk och svensk. Finskheten ligger i ursprung, modersmål, tradition, svenskheten i arbete, kontakter och vänner. Det är därför fel att tro att den som vill behålla sitt medborgarskap därmed visar att han inte bryr sig om hur det är i . Tvärtom vill han troligen gärna delta i valen till . När hälften och mer av de röstberättigade väljarna deltagit 1976 och 1979, fastän de bara fått rösta i två av de tre valen, skulle säkert ännu fler ha deltagit om rösträtten gällt också riksdagsvalen. De utländska medborgarna i vill delta i alla politiska val, men de vill bevara sitt ursprungliga medborgarskap. De känner det t. o. m. som om de handlade mot sina egna intressen om de byter medborgarskap. De kommer därför i en situation där de av hänsyn till symboliska värden blir berövade sina politiska rättigheter. Lösningen på detta problem kan vara dubbelt medborgarskap. Det skulle innebära att Sverige-finländaren fick behålla sitt ursprungliga finska medborgarskap när han förvärvade ett svenskt. Han skulle inte behöva avstå från sin finska identitet för att vinna fullständiga politiska rättigheter. Dubbelt medborgarskap har emellertid traditionellt ansetts vara olämpligt. Det medför en rad komplikationer i förvaltning och rättstillämpning. Det kan kräva olika slag av avtal mellan berörda länder etc. har därför liksom många andra länder länge försökt undvika att en person fått medborgarskap i mer än ett land. Den växande internationella samfärdseln har emellertid medfört att principen inte har kunnat uppehållas. Allt fler personer har två medborgarskap. I förhållande till många länder har detta blivit nödvändigt. När det gäller sådana länder, med vilka har nära och goda förbindelser, behöver detta inte heller innebära stora problem, eftersom följderna för länderna kan regleras. Då av de utländska medborgare som f. n. har rösträtt i kommunala val i har medborgarskap i något nordiskt land, vanligen , skulle det ha stor betydelse om dubbelt medborgarskap kunde tillämpas för dessa. Innebörden skulle alltså vara att nordiska medborgare vid förvärv av svenskt medborgarskap kunde behålla sitt ursprungliga medborgarskap och att rösträtt i parlamentsval bestämdes av var vederbörande var registrerad som fast bosatt. En lösning av detta slag kan endast komma till stånd i samarbete med övriga nordiska länder. Med anledning av vad som anförts hemställs att beslutar att hos regeringen begära utredning av förutsättningarna för att ge nordisk medborgare rätt att förvärva svenskt medborgarskap utan att uppge sitt ursprungliga medborgarskap.