mot · G40296 · 1980-11-06 00:00:00 — 1980/81:96 av m. fl. med anledning av proposition 1980/81:20 om besparingar i statsverk samheten, m. m. Ekonomiska krisfenomen präglar dagens kapitalistiska värld. Dessa krisfenomen har uppstått trots att de kapitalistiska ekonomierna är mer organiserade än tidigare, trots att de olika statsapparaterna mera aktivt än i fredstid har gripit in i det ekonomiska systemet för att säkra och stärka den kapitalistiska hushållningen. De ekonomiska kristendenserna har också skapat kris i det borgerliga ekonomiska tänkandet. Den ekonomiska krisen för kapitalismen skapade insikten att en vidgad statsverksamhet inom det ekonomiska området var nödvändig för att fa hjulen att snurra. Man såg ofta kriserna som underkonsumtionskriser" och såg lösningen i ökade statliga utgifter och underbalansering av statens budget för att få fart på näringslivet. Häri fanns en rationell kärna. Ekonomins utvecklingsnivå krävde och kräver större mått av samhälleliga ingripanden och styrningar. Denna teori om ekonomisk politik gav också utrymme för en socialt hänsynstagande om än inomkapitalistisk politik. Ekonomer i flera länder kom relativt oberoende av varandra fram till liknande ståndpunkter, men de har fått namn främst efter . Keynesianismen bar emellertid på en oöverkomlig skranka. Den var även i sina mest progressiva och sociala varianter - inomkapitalistisk i teori och politisk praktik. Den tog kapitalismen för given och syftade bara till en förbättrad kapitalism. Men kapitalismen alstrar ständigt nya kriser och motsättningar. Många borgerliga politiker sålde sig motvilligt till det vi här för enkelhetens skull kallar det keynesianska tänkandet. 1 kapitalismens egen logik och illusion om sig själv gällde den fria konkurrensen mellan marknadskrafter och den s. k. osynliga handen som skulle styra ekonomin. Det keynesianska tänkandet var i stort en reflex av samhällets utveckling. Koncentrationen av kapital, teknologins utveckling, kapitalets internationalisering, den moderna industrialismens uppbrytande av det mesta av gamla sociala strukturer, kommersialismens inträngande på allt fler områden av det mänsliga livet - allt har krävt större insatser av staten på olika sätt och med olika social prägel i olika kapitalistiska stater beroende på ländernas traditioner och politiska förhållanden. Den moderna kapi11 1980/81. talistiska storindustrialismen har helt enkelt tvingat fram en växande statsverksamhet, en växande offentlig sektor. Men kapitalismen är icke desto mindre kapitalism. Systemet vilar på att varje företag eller anhopning av företag arbetar för sina egna vinsters skull och utan samhällelig överblick, samordning eller planering. En vidgad statsverksamhet, som inte varit avsedd och icke heller haft som verkan att ändra detta system, har inte förmått upphäva dessa motsättningar och krisalstrande lagbundenheter. Staten i kapitalistiska länder har som sin grunduppgift att värna, förvalta och vidga gränserna för kapitalismens system. När de kapitalistiska staterna inte lika effektivt som tidigare kunde hålla kristendenserna i schack började det borgerliga ekonomiska tänkandet förändras. Det blev mer och mer på modet att angripa statens ökade roll. De borgerliga fördomarna om statens ekonomiska roll och illusionerna om kapitalismen började göra sig breda. Sitt kanske mest tillspetsade och tydligast formulerade uttryck fick de hos en amerikansk ekonom. I en av sina krior skriver denne: har skridit vidare framåt; dess invånare har fått bättre mat, bättre kläder, bättre bostäder och bättre transporter; klasskillnader och andra sociala olikheter har utjämnats; minoritetsgruppernas handikapp har minskat; den folkliga kulturen har gått framåt med stormsteg. Men allt detta har åstadkommits genom initiativförmågan och den drivande kraften hos individer i samarbete på den fria marknaden. De statliga ingripandena har bara hämmat denna utveckling, inte fört den framåt. Att vi alls har haft råd med dessa ingripanden, alls har kunnat klara dem, har berott på den fria marknadens extraordinära fruktbarhet. Den osynliga handen har visat sig äga större kraft som leder framåt, än vad den synliga handen ägt när den har pressat bakåt. Här är inte platsen att behandla riktigheten i påståenden om utveckling. Det intressanta är inställningen till den s.k. offentliga sektorn. Denna ligger bakom den borgerliga politiken i allt fler kapitalistiska stater. Ty ekonomisk-politiska slutsats är att statens verksamhet bör minska, de s.k. fria marknadskrafterna ges så stort spelrum som möjligt och att den ekonomiska politiken främst med hjälp av en anpassad penningmängd skall dämpa inflationen. Om detta leder till ökad arbetslöshet, om det leder till ökad social utslagning, större ekonomiska skillnader, det kvittar den Friedmanska teorin och dess apostlar lika. De är ute för att stärka det kapitalistiska systemet och dess främsta bärares de mäktigaste kapitalisternas makt. De ser inte att världen inte uppträder som de nationalekonomiska böckernas idyllvärld om fullständig konkurrens och "osynliga händer. De vill inte låtsas om att dagens värld präglas av transnatjonella koncerner, av stark koncentration av kapital och centralisation av ägandet och att utvecklingen därför i högsta grad styrs av synliga händer utanför den offentliga sektorn och är präglad av de stora monopolens privata regleringar, till stora delar utan offentlig och nationell kontroll. Kapitalism skapar kriser. Kapitalism även med stor statlig inblandning i det ekonomiska livet skapar kriser. Därav drar borgerliga regimer i allt fler länder slutsatsen att det är statens ekonomiska verksamhet det är fel på. Men de tar miste. Felet ligger i kapitalismen, av vilken den kapitalistiska statens verksamhet är en del. Det visar också de praktiska resultaten. Friedmansk politik eller pojitik i denna anda praktiseras av många borgerliga regimer. Spåren borde förskräcka. Fascistjuntan i , där varit ekonomisk rådgivare, har bara åstadkommit ökat ekonomiskt kaos, förvärrad inflation, massarbetslöshet, ökad utslagning, fördjupade sociala och ekonomiska klyftor. politik i för till samma konsekvenser, om än utifrån ett delvis annat utgångsläge. Inom hela OECD-området är arbetslösheten verklighet för mer än 20 miljoner människor. Vi säger inte att detta beror på . Det beror på kapitalismen och på den ekonomiska politik som kapitalistiska staters regeringar för. Men det är som blivit portalfiguren för det nuvarande borgerliga tänkandet på det ekonomiska området. Den borgerliga regeringen i vågar inte öppet uttala att den allt entydigare börjar föra en politik av Friedmansk modell, en s. k. monetaristisk politik. Proposition 1980/81: 20 är dock det tydligaste uttrycket härför. Här vädrar regeringen tydligare än vanligt sin ideologi. Här försöker den göra ekonomisk teori av sina politiska trossatser och fördomar. Det allvarliga är att en sådan teori skall ligga till grund för ekonomisk politik som starkt kommer att påverka samhällsutvecklingen i vårt land . Regeringen hävdar att den offentliga sektorn i är för stor och att den står i motsättning till industriell och ekonomisk tillväxt. Ett villkor för näringslivssektorns tillväxt är en offentlig sektor som inte expanderar i samma takt som vi varit vana vid skriver regeringen. På ett annat ställe skriver den: Så länge kommunerna tar en alltför stor del av resurstillväxten i anspråk kan den uppgång som krävs i industrisysselsättning ej komma till stånd. Detta är Friedmanska tankegångar i en mild frisering. Vad regeringen hävdar är således att det skulle finnas en skarp motsättning mellan den offentliga sektorns och industrins tillväxt. Den skriver att den grundläggande obalansen budgetutveckling beror på att de offentliga utgifterna långsiktigt och trendmässigt stigit alltför snabbt i förhållande till tillväxten av de totala resurserna i samhället. Vidare hävdar den: Medan sysselsättningen inom industrin minskade med nära 100000 personer, uppgick ökningen i den kommunala sektorn till mer än 400000 personer. Som framgår av diagram 3 minskade som en följd härav industrins andel av antalet arbetade timmar dramatiskt. Regeringen nöjer sig med att konstatera att de offentliga utgifterna stigit alltför snabbt, men förklarar på intet vis varför det är "alltför snabbt och vad som i så fall skulle vara en lagom ökningstakt. Och när den skildrar utvecklingen av sysselsättningen inom den kommunala sektorn och industrisektorn är det ett mycket banalt konstaterande att om den ena delen ökar och den andra minskar så blir det andra delens andel av det hela mindre . Men härför har man ju på intet vis visat att det skulle vara någon korrelation mellan den ena sidans ökning och den andras minskning. Den kommunala sektorns ökning är ju ingen orsak till den minskade industrisysselsättningen. Däremot är det en lycka för sysselsättningsläget i landet att kommunerna har kunnat ge flera jobb när industrin sviktat. I botten för regeringens åskådning ligger att den ser den offentliga sektorn som en belastning på samhällsekonomin eller som en främmande fågel ditplacerad av politikerna. Den offentliga sektorns tillväxt måste i första hand förklaras av grundläggande politiska ambitioner, skriver regeringen och blottlägger därmed en närmast rörande oförståelse för den samhälleliga utvecklingen. Den offentliga sektorn dvs. det statsmaskineri som värnar, förvaltar och vidgar området för kapitalismen - har ökat i omfattning som ett svar på den ekonomiska utvecklingen och blivit en betingelse för denna. 1 det föregående har vi redogjort för några av de utvecklingselement som konkret frammanat statsapparaternas ökade roll i de kapitalistiska ekonomierna. Den industriella utveckling som - och andra utvecklade kapitalistländer - genomgått har inte varit möjlig utan ökningen av den offentliga verksamheten. Kraven på infrastruktur, på vidgade statliga insatser för kapitalets ackumulation, på samhälleliga svar på förändringar av sociala mönster som industrialismen medfört och andra faktorer har icke kunnat önskas bort. De har krävt samhälleliga lösningar och lett till en ökad offentlig sektor. Och hade dessa utvecklingens krav icke fått detta svar hade utvecklingen icke varit möjlig. Det sagda skall inte tolkas som determinism. Inriktningen av den offentliga sektorns expansion står inte över motsättningarna i samhället och den sociala och politiska kamp som där förekommer. Inriktningen av den offentliga verksamheten kan vara annorlunda. Men den moderna kapitalismen har så tillspetsat systemets inneboende spänningar att en vidgad roll för statsapparaten är ofrånkomlig. Detta löser emellertid inte dessa spänningar. För deras upplösning krävs en stat organiserad för andra uppgifter än den nuvarande staten har, uppgifterna att underställa samhällsekonomin folkets makt och en medveten planering för folkets behov, landets utveckling och utvecklingsbefrämjande roll för en nödvändig ny internationell ekonomisk världsordning. Även om den nuvarande staten är en kapitalistisk stat, upporganiserad för grundsyftet att värna kapitalismen, finns ett visst spänningsförhållande mellan staten och det kapitalistiska systemet i övrigt. Statens ökade roll är ett svar på kapitalismens utveckling som själv ställer krav om mera samhälleliga lösningar vilka strider mot kapitalismens ursprungliga logik. Dessa krav blottlägger kapitalismens historiska begränsning. Men att som regeringen härav dra slutsatsen att den offentliga sektorn är för stor, att den står i vägen för industriell expansion är ett våldförande på historien. De praktiska verkningarna av regeringspolitiken kommer att visa detta. Regeringens allmänna linje kommer att medföra ökad arbetslöshet, skärpt ekonomisk och social utslagning, växande ekonomiska och sociala klyftor, förvärrade regionala skillnader. Det går inte att vrida tiden tillbaka. Regeringens allmänna inställning grundas på två mer näraliggande omständigheter. Regeringen anser dels att konsumtionen är större än produktionen, dels att statens budgetunderskott är för stort och måste minskas. Det är nödvändigt att här framhålla att det är en helt kvalitativ och grundläggande skillnad mellan samhällsekonomi eller storheter som statsbudgeten och enskilda individers ekonomi. I ett kapitalistiskt samhälle finns alltid en viss obalans mellan konsumtion och produktion. Och statens budgetunderskott kan ju t. o. m. vara nödvändigt för samhällets utveckling och behöver inte alls vara ett uttryck för ett ansvarslöst liv över tillgångarna, som regeringen ofta hävdar. Vilken relation som finns mellan produktion och konsumtion beror i hög grad på konjunkturläget. 1 kriser är produktionen ofta större än konsumtionen, vilket skapar arbetslöshet. I högkonjunkturer kan det ofta vara tvärtom. Den för stora konsumtionen skapar här bättre profitbetingelser för kapitalet och driver upp produktionen. På liknande sätt förhåller det sig med statliga budgetunderskott. De är inte i sig av ondo. De kan i själva verket gynna ekonomisk utveckling, befordra den ekonomiska tillväxten och sysselsättningen och därför leda till en starkare samhällsekonomi. När regeringen säger att den anser att budgetunderskottet är för stort" baserar den denna ståndpunkt bara på sitt eget subjektiva tyckande. Frågorna infinner sig nämligen: "För stort i förhållande till vad? och "Hur skulle landets ekonomi se ut utan budgetunderskott?. Visserligen finns mycket att anmärka på den borgerliga regeringens utformning av statsutgifterna. Men stora delar av statsutgifterna skapar arbete både direkt och i form av att de stärker "den köpkraftiga efterfrågan. Det finns ingen undersökning av hur mycket det nuvarande budgetunderskottet ökar sysselsättningen, men det torde stå klart att om det inte funnes skulle den ekonomiska aktiviteten vara än lägre i landet. Det går inte att i vilket läge som helst minska budgetunderskott. Dessutom är en balanserad statsbudget knappast ett mål i sig. Regeringen hävdar att de grundläggande målen för den ekonomiska politiken är: god tillväxt, full sysselsättning, låg inflation, rättvis inkomstfördelning och regional balans. Inget av dessa mål kommer emellertid att uppnås med den politik regeringen bedriver. Och när det gäller de fyra sistnämnda av dessa mål för regeringen en politik som leder i rakt motsatt riktning. Regeringen bedriver medvetet en politik för att skapa en reservarmé av arbetslösa till exportindustrins disposition. Regeringens högränteoch högmomspolitik, dess slopande av prisstoppet på basvaror, dess vägran att attackera de privata monopolens makt (som till icke ringa del är en makt över prissättningen), dess understödjande av spekulation och dess ovilja att göra något åt kredithandeln och kreditockret inte minst på den s. k. grå marknaden, allt bidrar till hög inflation. Summan av regeringens ekonomisk-politiska förslag går ju ut på att öka inkomstklyftorna (fast det kan ju vara detta som ordet rättvis i regeringens mun avser). Regeringens politik för en rörligare arbetsmarknad går ju ut på att flytta på arbetskraften dit kapitalet vill ha den, vilket skärper den regionala obalansen. Regeringen vill framhålla den utlandskonkurrerande sektorns" tillväxt som en förutsättning för tryggad sysselsättning och välfärd i vårt framtidssamhälle. Den brukar kalla sin strategi för exportledd tillväxt. Först inställer sig frågan: Är strategin över huvud möjlig? Hela den kapitalistiska världen präglas av långsiktiga stagnationstendenser. Marknadsutrymmet ökar inte som . Och den internationella kampen om marknader mellan de stora transnationella koncernerna skärps alltmer. Att ett litet land med trots allt relativt små transnationella koncerner skall kunna hävda sig framgångsrikt i denna situation är tvivelaktigt. Att basera hela den ekonomisk-politiska strategin härpå måste betecknas som direkt äventyrligt. Regeringens strategi är ingenting annat än att underordna den svenska ekonomin de svenska transnationella koncernernas intressen. Detta går inte bara ut över de arbetande. Det drabbar också hemmamarknadsindustrin och de i bred mening sociala sidorna hos den offentliga sektorns verksamhet. Den kapitalistiska världen går in i en lågkonjunktur. Också för del kommer detta att innebära ökad arbetslöshet och andra svårigheter. Men den kommunala sektorn, som kan ge allt fler jobb. får inte fortsätta att expandera för regeringen. Arbetslösheten skall i stället mötas med vad regeringen kallar "en aktiv arbetsmarknadspolitik". Skälet till detta är att industrin inte kan täcka sitt rekryteringsbehov vid nästa konjunkturuppgång om kommunerna anställer liera och ger dem ordinarie arbete. Regeringen för alltså en medveten arbetslöshetspolitik för att skapa en reservarmé åt industrikapitalet. Regeringen kallar sin politik "offensiv". Offensiven består i besparingar på den statliga budgeten - sociala försämringar, i angrepp mot kommuner Regeringen minskar med momshöjning folkets köpkraft. Det är en offensiv riktad mot de många och mot de svaga i samhället. Regeringen har dock mage att påstå att en huvudpunkt i dess besparingsarbete har varit att se till "att de mest utsatta grupperna skyddas". Men det enda exemplet som regeringen drar fram i sin "sparproposition" är vad som kallas högkostnadsskyddet vid inköp av läkemedel. Men denna reform innebär dyrare läkemedelskostnader för alla utom för den som tar ut medicin på 25 eller flera olika recept , och detta är en mycket liten kategori. Den ekonomiska politiken måste självfallet alltid fortlöpande anpassas till den internationella konjunkturutvecklingen", skriver regeringen. Internationellt är kapitalismen som nämnts på väg in i en lågkonjunktur. Denna vill alltså den möta med arbetslöshetsskapande åtstramningar som minskar folkets levnadsstandard. Denna politik är rakt motsatt den expansiva politik som det nuvarande konjunkturläget skulle kräva. Och om detta är lågkonjunkturpolitik, hur skall då inte den politik se ut med vilken regeringen kommer att söka dämpa en kommande högkonjunktur? Vi har således ett läge där exportindustrin har svag orderingång och lågkonjunktur står för dörren. 1 detta läge lägger regeringen sitt s.k. sparpaket, vilket, enligt regeringen, bl. a. syftar till "att frigöra resurser för den konkurrensutsatta sektorn, eller rättare för exportindustrins kapitalister. Men vilka ökade resurser vill dessa kapitalister ha i rådande konjunkturläge? Överproduktionskrisen är ju i annalkande. Verkan av regeringsförslaget blir således frigörande av resurser" som inte nu kommer till användning. Följden kan bara bli en ökad arbetslöshet. När regeringen utifrån dessa sina utgångspunkter presenterar sin "sparplan" för att minska statsutgifterna får denna samma klassmässiga profil som regeringspolitiken i övrigt. Udden är riktad mot de sociala rättigheter och den levnadsstandard som arbetarklassen tillkämpat sig. Vissa grupper kommer att bli särskilt utsatta, eftersom de drabbas av den samlade effekten av flera sparförslag, om regeringen får som den vill. Det är genomgående grupper som redan nu befinner sig i en svår situation, såsom pensionärer, handikappade, sjuka och barnfamiljer, och åtgärderna drabbar relativt hårdare ju lägre inkomsten för den drabbade är. Långt över hälften av regeringens föreslagna sparåtgärder kommer att direkt rikta sig mot eller särskilt hårt drabba de ovan nämnda grupperna. En sådan inriktning av sparåtgärder kan inte accepteras. Detta i synnerhet som regeringen företräder ståndpunkter och i andra propositioner ställer förslag som innebär skattelindringar och ökade förmåner för höginkomsttagare, för aktieägare, för storföretagen. Inriktningen på regeringens budgetpolitik och sparåtgärder måste sålunda tillbakavisas. Men detta innebär inte att allt i budgeten är bra så som det är. Det finns sparmöjligheter, och det finns möjligheter att stärka statskas Men inriktningen på dessa åtgärder måste vara angrepp på privilegierade grupper, angrepp på den skryt- och lyxekonomi som florerar såväl inom den offentliga som den privata sektorn, angrepp på onödig byråkrati, på det militära slöseriet osv. Skälen till sådana besparingar är emellertid annorlunda är skälen till regeringens besparingar. Regeringen drar in på många sociala rättigheter och nödvändigheter uppgivande förment samhällsekonomiska skäl, grundade på en ekonomisk teoribildning som bara är ett pseudovetenskapligt uttryck för borgerliga klassintressen och regeringens egna fördomar om hur samhället fungerar. Vi föreslår vissa besparingar därför att det finns lyxbetonade och onödiga statsutgifter samt oberättigade privilegier för de rika. Regeringen föreslår inbesparingar som leder till dämpad ekonomisk aktivitet i ett läge då en lågkonjunktur börjar. Vi föreslår besparingar som inte har sådana effekter och företräder en ekonomisk politik som angriper den lågkonjunkturalstrande profitstryningen av landets ekonomi. Vi är väl medvetna om att ett litet oppositionspartis resurser och insyn i hela statsförvaltningen icke gör det möjligt att i ett sammanhang vara heltäckande. All onödig och lyxbetonad statsverksamhet eller alla orättmätiga privilegier för höginkomsttagare, stora förmögenhets- och kapitalägare tas sålunda inte upp i det följande. Det skulle kräva en total omarbetning av hela stats- och skattesystemet. De åtgärder vi föreslår ligger dock i linje med en sådan genomgripande och nödvändig förändring. Vi kommenterar regeringens sparförslag och ställer alternativa förslag i särskilda motioner till varje bilaga i propositionen. Det finns givetvis i propositionen också vissa förslag, dock av mindre vikt, mot vilka vi intet har att erinra. Dessa förslag förbigås som regel i motionstexterna. De flesta av regeringsförslagen kommer - om de förverkligas att försämra läget för folkmajoriteten och allvarligt skada den svenska samhällsekonomin. Svångremspolitik, sociala försämringar och besparingar är inte den väg som leder till bättre ekonomi, tryggad sysselsättning och ett bättre liv för medborgarna. För att förbättra ekonomiska läge krävs en rad åtgärder av såväl snabbt verkande som långsiktig natur. Det är nödvändigt att börja dämpa alltför stora beroende av utrikeshandel. 1 stället för en omöjlig strategi för "exportledd tillväxt måste en medveten industrialiseringspolitik inom landet, baserad på ökad förädling av landets råvarutillgångar, med kraftiga satsningar på inhemska förnybara energikällor få sin början. Som omedelbara åtgärder måste en snabbutredning tillsättas som utarbetar förslag till importreglering på varuområden med stort importöverskott. Vidare bör utarbetas ett förslag till särskild skatt på importvaror av lyxkaraktär. Detta är åtgärder som med snabb verkan kan förbättra ges ställning mot utlandet. I samma riktning verkar också en begränsning av kapitalexporten, att valutahandeln underkastas mycket stränga regler och att de transnationella företagen av inhemsk eller annat ursprung måste ställas under nationell kontroll. Bara de svenska transnationella företagens internhandel över landets gränser svarar för närmare 1/3 av landets utrikeshandel, vilket ger dessa företag ett stort inflytande över utseendet på landets internationella saldo. är det nödvändigt att snabbt hejda inflationen. Ett effektivt prisstopp på alla nödvändighetsvaror och stopp för hyresstegringar är här omedelbara åtgärder. Vidare behövs en sänkning av diskontot. En sådan sänkning skulle vara en åtgärd såväl mot inflationen som för en bättre ekonomi för den offentliga sektorn. Den grova spekulation som florerar, inte minst på kreditmarknaden, är ett mycket osunt inslag i samhällsekonomin som också skärper inflationen. Till den grå kreditmarknaden dras medel som skulle kunna användas till produktiva investeringar. Av den överlikviditet som finns inom industrin har den grå kreditmarknaden lockat till sig och om man ser till de 20 största företagen. Om dessa medel i stället för att satsas i räntespekulation investerades i produktion skulle de bli produktiva ur samhällsekonomins synvinkel.