mot · G40219 · 1980-10-22 00:00:00 — av m. fl. med anledning av proposition 1979/80:176 om ändring i (spioneri) m. m. Varje nationellt oberoende stat har ett berättigat intresse av skydd mot spioneri och underrättelseverksamhet från annan stats sida. Det är i lika mån berättigat för en oberoende stat att skydda sig mot försök från andra staters sida att ingripa i de konstitutionella förhållandena med syftet att sätta ur spel de till statsskicket hörande demokratiska fri- och rättigheterna. Ett sådant berättigat skydd kräver viss straffrättslig lagstiftning - även om det huvudsakliga försvaret av demokrati och nationellt oberoende ligger på helt andra områden än det straffrättsliga. Emellertid har lagstiftningen på detta område alltid utgjort en juridiskt och politiskt svårbedömd och tvetydig materia. Redan detta ger skäl för en försiktig hållning i saken. Regeringens proposition aktualiserar tre problem: 1) hur vidsträckt tillämpningsområdet skall vara för spionerilagstiftningen, 2) frågan om huruvida s. k. samhällsfarlig ryktesspridning skall straffbeläggas, 3) nytt straffbeläggande av s. k. tagande av utländskt understöd. Propositionens ursprung och frågans själva utgångsläge är något märkligt. Efter erfarenheterna av IB-affären hade man väntat sig förslag om stramare och klarare definitioner av spioneribegreppet. Man hade väntat sig en mer betryggande gränsdragning mellan offentlighets- och säkerhetsintresset. Men den statliga utredning som är propositionens utgångspunkt har inte intresserat sig för sådana viktiga problem. Den manifesterar en helt annan strävan: att så mycket som möjligt utvidga det straffbara området. Om detta är representativt för den politiska konjunkturen i landet för dagen, är det högst oroande. Det svåra med spioneribestämmelser är att garantera en rimlig och inte alltför nyckfull praxis. De historiska erfarenheterna är här av en art som inte är uppmuntrande. Vad som är spioneri har dess värre visat sig i hög grad vara en fråga, inte om nationell lojalitet och allmän rättsuppfattning, utan om maktpolitiskt godtycke och tillfälliga politiska konjunkturer. Under furnerades regeringen i med en ström av informationer rörande hemliga förhållanden i . Det var spioneri. Men då verksamheten bedrevs av svenska myndigheter åtalades det aldrig. försågs den rikstyska säkerhetstjänsten med stora mängder information rörande flyktingar i . Detta var olovlig underrättelseverksamhet. Men det åtalades naturligtvis aldrig. Under dömdes för spioneri mot och dess förbundna 567 personer, för spioneri mot de allierade dömdes 16. Detta visar två ting. Dels tolererades vissa former av spioneri, medan andra lagfördes; dels användes lagstiftningen för att trakassera nordiska och tyska motståndsmän och antinazister - den tänjdes för att man skulle kunna bedöma helt andra typer av handlingar som spioneri. Det är bl. a. dylika erfarenheter som gör'att man omöjligt kan acceptera den stora utvidgning av tillämpningsområdet för spionerilagstiftningen som regeringen nu föreslår. Detta berör i högsta grad den fria åsiktsbildningen, pressfriheten och den offentliga insynen i samhället. Propositionen vill utvidga spioneribestämmelserna till att omfatta totalförsvaret. Det som kallas totalförsvaret är ett utomordentligt vidsträckt område. Modern försvarsplanering omfattar ju nästan alla civila ekonomiska verksamheter av övergripande betydelse och därjämte media för opinionsbildning. Vad man här riskerar är att det i fredstid i hög grad kommer att bli omöjligt att diskutera kontroversiella inslag i den militärpolitiska planeringen och försvarspolitiken. Det skulle t. o. m. kunna bli kriminellt att under fredliga, normala förhållanden publicera och diskutera vilka planer en regering gjort upp för att i beredskap eller krig styra och censurera pressen. Ett sådant utsträckande av straffbarheten är en fara för de demokratiska rättigheterna och en fri opinionsbildning. Och den har endast en verkan: att skydda myndigheter från berättigad insyn och att dölja konspiratoriska förehavanden. Propositionen bör i denna del avslås. En ytterligare fara är att det måste vara näst intill omöjligt att i praktiken definiera det straffbara områdets gränser. Man löper risken att en mängd högst civila aktiviteter inte kan diskuteras, därför att detta eventuellt kan vara straffbart. Uppgifter eller omnämnanden som ena dagen ses som helt harmlösa får karaktär av spioneri - allt efter det politiska läget. Detta är utomordentligt farligt för rättssäkerheten. Beträffande ett så allvarligt brott som spioneri måste gränserna inför medborgarna framstå som någorlunda klara. Detta kan bäst garanteras om det straffbara området i huvudsak omfattar sådana ting av direkt militär- coh säkerhetspolitisk betydelse, vilka oavsett det politiska läget bör hållas hemliga. Propositionen tar inte upp utredningsförslaget att skapa nya straffbestämmelser mot s. k. ryktesspridning. Det är en klok och välmotiverad Man erinrar sig de tankegångar som kom till uttryck, när man diskuterade detta problem och när man under ingrep i pressfriheten. Sådan lagstiftning urartar mycket snabbt till ren åsiktskriminalisering. Denna riktar sig som regel också endast åt ett bestämt håll. Den är rättshistoriskt av samma ursprung som majestätsbrott och förtal mot ämbetsman. Det oroande är emellertid att utredningen inte blott aktualiserat frågan utan dessutom menat att en kriminalisering bör eftersträvas, även under andra förhållanden än krig och beredskap. Man vill alltså ha ett redskap för ingripande i inrikespolitiska konflikter. Det är inte svårt att tänka sig på vems sida utredningen automatiskt anser att myndigheterna skall stå i händelse av t. ex. en omfattande strejkrörelse. undgår man inte intrycket att utvidgningen av spioneribrottet till en mängd civila sektorer har ett samband med tankarna att straffbelägga s. k. ryktesspridning. Regeringen vill visserligen nu inte framlägga förslag till sådant straffbeläggande. Men man kan ju tänkas uppnå delvis samma effekt genom ett utsträckande av spioneribegreppet till nya, civila förhållanden. Slutligen har vi återinförandet - i mer begränsad form - av straffbarhet för s. k. tagande av utländskt understöd. Man kan naturligtvis ställa sig något frågande till om det är meningsfyllt att införa en ny sådan bestämmelse. När den gamla 1976 avskaffades skedde det därför att man förlitade sig på den demokratiska opinionsbildningens förmåga att avvisa från utländska makter betalda försök att propagera för förändringar i det svenska statsskicket. Man kan också tveka om det rent praktiska värdet av en bestämmelse. Utländsk makt, som i något grundläggande avseende vill utöva inflytande på svenskt statsskick, har i dagens värld oerhört mycket mer raffinerade möjligheter än att göra detta via direkt betalda propagandister inom landet. En annan intressant fråga är, i fall bestämmelsen skulle vara tillämplig, när multinationella finansintressen via sina svenska avläggare understödde propaganda till förmån för inskränkningar i eller avskaffande av grundläggande demokratiska rättigheter i . Av propositionen att döma skulle sådan verksamhet falla utanför straffbarheten. Ytterligare en svårighet är att bestämmelsen inte skulle utgöra något skydd, i fall en främmande statsmakt utövade sitt inflytande direkt genom den svenska statsapparaten. I en given situation kan det ju vara betydligt effektivare att utöva inflytandet via en regering än via enskild organisation. Regeringen kan ju inte gärna väntas förordna om åtal mot sig själv! Det kan emellertid finnas ett annat skäl för den föreslagna bestämmelsen. Man kan se den som en ideologisk och politisk markering. Genom straffbarheten markerar staten att den anser vissa slag av bindningar och kontakter med utländsk makt vara oförenliga med den nationella självbestämmanderätten . Från den sistnämnda utgångspunkten är vi fullt beredda att acceptera en bestämmelse av föreslagen typ. Vi menar dock att förslaget bör genomföras bara om alla riksdagspartier är eniga härom. Det måste då också stå som helt otvetydigt att internationella fackliga solidaritetsaktioner i intet fall skall kunna kriminaliseras genom ett tänjande av bestämmelsen. Det skall finnas en direkt koppling mellan understödet och syftet att inverka på själva statsskicket. Som inverkan på statsskicket får naturligtvis inte heller räknas vanliga konstitutionella reformer utan bara sådana förändringar vilka inskränker de demokratiska fri- och rättigheter vilka utgör folkstyrets grundval. Från nu nämnda utgångspunkt har propositionens förslag till lagtext en alldeles för svävande utformning. Det riktade syftet skall ju vara att hindra utländsk makt att rubba den svenska demokratin. Man bör därför inte använda så rundhänta och oklara uttryck i lagtexten som fråga som gäller rikets grundlagar utan välja en stramare, t. ex. de för statsskicket grundläggande demokratiska fri- och rättigheterna eller statsskickets grundvalar. Man får då också i utskottsutlåtandet klargöra att det är denna statsskickets själva grundkaraktär det handlar om. Det finns ju knappast någon poäng i att söka komma åt sådan inverkan på meningsbildningen som vill slå vakt om eller fördjupa demokratin. Om t. ex. den internationella fackföreningsrörelsen hjälper LO att utge skrifter, vilka propagerar för ekonomisk demokrati - vilket ju för att genomföras kräver vissa grundlagsändringar - skall naturligtvis detta inte vara straffbart. Skall en bestämmelse, riktad mot tagande av utländskt understöd, kunna accepteras av alla partier, torde det kräva att lagtexten blir föremål för omarbetning. Som den föreligger svarar den inte mot den hållning föredragande statsrådet ger uttryck för i propositionen. Vpk:s riksdagsgrupp avvaktar utskottets behandling. Mot bakgrund av det anförda hemställs att avslår förslaget om ändringar av 19 kap. 5 och 7 §§. (vpk) C.-H. (vpk) (vpk) (vpk) (vpk)