mot · G3021207 · 1980-01-25 00:00:00 — Motion 1979/80:1207 av och om hemsjukvård m. m. Efterfrågan på sjukvård kommer att stiga mycket snabbt under de närmaste decennierna. Bara beräknas antalet människor öka med drygt 200 000 i vårt land. Dessa tillsammans med ett stort antal handikappade och kroniskt sjuka människor kommer att ställa allt större krav på sjukvården, både kvalitativt och kvantitativt. Mot den här bakgrunden kan man göra det enkelt för sig och utan närmare eftertanke sortera ut vården och därmed den offentliga sektorn som det område i vårt samhälle, där de stora sysselsättningsökningarna kan skapas. Vill man däremot bromsa den offentliga sektorns expansion, blir man från visst håll beskylld för att också vilja försämra vården. Det råder ingen som helst tvekan om att stora satsningar måste göras inom sjukvården under de närmaste decennierna. Men vi tror inte att dessa satsningar enbart måste koncentreras till nya sjukhus, ny utrustning och en kraftigt utökad personalstyrka. Sjukvårdens organisation får inte betraktas som någon helig ko utan den liksom allt annat i vårt samhälle måste ständigt omprövas och förändras för att om möjligt komma närmare människorna. Att den framtida vården skall utgå från patienternas behov och bedrivas i så decentraliserade former som möjligt, anser vi moderater som mer eller mindre självklart. Ett sätt att göra vården både effektivare och mänskligare tror vi är att i större omfattning än satsa på hemsjukvård. En sådan satsning skulle för det första möjliggöra en personligare, trivsammare och förmodligen därmed också effektivare vård för patienterna. Den skulle också stämma väl överens med människornas vilja att ta ett socialt ansvar, både för sig själva och för sina medmänniskor. Dagens vårdorganisation tolererar inte hemsjukvård i tillräcklig omfattning och vårt annars så generösa försäkringsoch bidragssystem underlättar heller inte möjligheterna att vårda en sjuk anhörig i hemmet. Detta trots att det under den borgerliga regeringstiden har beslutats om avsevärda förbättringar på det här området. Förutom det självklara kravet på en utbyggd ersättning för vård av anhörig i hemmet vill vi peka på nödvändigheten av att den vårdande får kontinuerlig avlösning och möjlighet till sammanhängande semester. Här kan dagsjukvården eller en s. k. korttidsvård fungera som ett utmärkt komplement till hemsjukvården. Patienten kan t. ex. få plats på en vårdinstitution , korttidsvård, vilket bör kunna möjliggöras med hjälp av mindre decentraliserade enheter inom långtidsvården. Kan vård inte ges dygnet runt i hemmet, bör patienten däremot få möjlighet att tillbringa natten hemma men dagen på någon närliggande vårdinstitution. Skäl för utvidgad hemsjukvård Det är vår fullständiga övertygelse att sådana här satsningar på vård i hemmiljö kan bli ett nog så väsentligt inslag i den framtida sjukvården. Det gäller inte bara att skapa nya tekniska och personella resurser, utan det är minst lika viktigt att sträva efter en mänskligare vård. Att kunna erbjuda vård i hemmet eller i en miljö, som ligger nära hemmet eller liknar det så mycket som möjligt, är ett väsentligt led i denna strävan. Förutom bättre ersättning till anhörigvårdarna, utökad hjälp med avbytare, vårdredskap osv. bör också speciella vårdteam kunna utvecklas. I dessa team, som skall vara ambulerande inom speciella geografiska områden, kan lämpligen läkare, distriktssköterskor, sjukgymnaster, arbetsterapeuter, kuratorer, hemsjukvårdare samt administrativ personal ingå. Ett sådant team svarar sedan för vården av ett antal patienter i hemmiljö. Att patienter i betydligt större utsträckning än skall få möjligheter att välja läkare och dessutom få träffa samma läkare från det ena tillfället till det andra, anser vi också vara en självklarhet. Att ständigt tvingas byta läkare och annan vårdpersonal innebär inte bara psykiska påfrestningar för patienterna och en sämre vård utan också ett enormt slöseri med samhällets resurser. Det omfattande undersöknings- och vårdarbete, som lagts ner under ledning av en tidigare läkare, kan vara mer eller mindre utan värde, när patienten plötsligt ställs inför en helt ny läkare, som skall skapa sig en egen bild av patientens sjukdom eller skada. Ökade möjligheter för människorna att sköta sin egen hälsa anser vi moderater skulle vara en riktig framtidssatsning, naturligtvis främst med tanke på människornas välbefinnande men också på samhällsekonomin. Här måste landstingens information förbättras avsevärt. Lär sig människorna känna igen symptomen på de vanligaste sjukdomarna, kan de också själva i viss utsträckning avgöra om läkarbesök är påkallat eller inte. Rådgivningen per telefon bör också kunna utvecklas till det bättre. I det här sammanhanget kan det inte nog understrykas hur viktig den förebyggande hälsovården är. Alla tänkbara försök måste från samhällets sida prövas för att få människorna att förstå hur nödvändigt det är med sunda kost- och motionsvanor. Narkotikans, alkoholens och tobakens skadeverkningar måste det ständigt varnas för. En ökad satsning på förebyggande tandvård ser vi också som mycket viktig och angelägen. En väsentlig men alltför försummad del av informationen är den, som ges till patienten om hans eller hennes sjukdom och behandling. Det torde vara av mycket stor betydelse för tillfrisknandet att patienten informeras om den förväntade effekten av medicinering och annan vård liksom om de konsekvenser, som uppstår om givna ordinationer inte följs. Här finns det anledning att peka på en bestämd patientkategori. Det är de tusentals människor, som i vårt moderna stressamhälle drabbas av hjärtinfarkt eller andra livshotande kärlsjukdomar. För många av dessa människor, som klarar den första akuta krisen, väntar ett liv i ständig skräck och dödsångest. De vet i allmänhet ingenting eller mycket litet om sin sjukdom och tror att deras sista stund är kommen så snart de märker att en förändring av något slag sker i deras kropp. Inte minst med tanke på att hjärtinfarkten dessvärre tenderar att bli en av våra vanligaste folksjukdomar måste här åtgärder vidtas med kraft. Särskilt angeläget är att öka antalet blodtrycksundersökningar. För det första är det naturligtvis önskvärt med bättre kontakt och större öppenhet mellan läkare och patient. För det andra torde det för hjärtpatienter vara viktigare än för många andra patientkategorier att få konsultera en och samma läkare. För det tredje bör det vara möjligt att centralt sammanställa och låta trycka broschyrer, som ger de elementäraste kunskaperna om hjärtinfarkt, hjärtmediciner och dess eventuella biverkningar, hur förstahjälpen lämpligast kan ges vid en förnyad infarkt osv. För det fjärde kan vi inte tro annat än att psykologisk hjälp skulle vara till glädje och nytta för hjärtpatienterna. Här gäller det ju verkligen att bygga upp en tro både på sig själv och . Det kan man inte göra om man lever i ständig skräck för döden och därför gäller det att få över tankarna till andra och positivare saker. Förutom här nämnda åtgärder för att möjliggöra och stimulera en ökad hemsjukvård och egenvård - och därmed en mänskligare vårdsituation över huvud taget - vill vi också trycka på de insatser, som kan göras av olika organisationer och kristna samfund. Patientföreningar, handikapporganisationer etc. bör få ett ökat stöd och de kristna samfunden gör ovärderliga insatser såväl för patienterna som för deras anhöriga. Särskilda insatser för reumatiker Medan man i stort har kunnat behärska de stora folksjukdomarna, ökar den största av dem alla: reumatismen. Särskilt allvarligt är det att den uppträder allt längre ner i åldrarna. Den öppna vården på det här området bör förbättras. Målet bör vara minst en reumatologdispensär i varje län. Snabbutbildning i reumatologi bör ordnas för allmänläkare, för såväl privatpraktiserande läkare som företagsläkare, läkare vid läkarstationer och vårdcentraler. Det är i allmänhet dessa läkare som får den första kontakten med de reumatiskt sjuka, och det är mycket angeläget att den drabbade fortast möjligt kommer under sakkunnig behandling. Därigenom kan behovet av sluten vård minskas. Den bör främst reserveras för de svåraste reumatikerfallen. Institutionell hemsjukvård - bostadssjukhem I en situation, där hemsjukvård kan bedrivas i patientens eget hem, bör överflyttning ske till en institution som är så lik hemmiljön som möjligt. Man kan benämna sådana institutioner bostadssjukhem. Gränsfallen inom landstingens och kommunernas omsorgsområden bör här mötas. Från huvudmannaskapssynpunkt innebär detta administrativa problem, som enligt vår uppfattning dock måste överbryggas för patienternas bästa. En dylik institution skulle kunna avlasta akutsjukvården som långvårdspatienterna får plats i en miljö som bättre anknyter till den invanda hemmiljön. Därigenom kan nuvarande lasarettsinstitution eller motsvarande bli renodlade sjukhus för enbart vårdintensiva sjuka. Genom denna överföring av patienter med mindre vårdbehov exempelvis vissa grupper av långtidssjuka, patienter för rehabilitering, vissa äldre med behov av vårdservice och allmän tillsyn till ett bostadssjukhem, kan akutsjukvårdens inrättningar bättre disponeras för sina egentliga sjukvårdsuppgifter. Mellan akutsjukvården och de föreslagna bostadssjukhemmen måste en kontinuerlig kontaktverksamhet upprätthållas för bedömning av ändringar i patienternas vårdbehov: akuta behov av vård skall - när skäl föreligger - ske på lasarett för dem som vistas på bostadssjukhem. Bostadssjukhemmen bör utformas för ett flexibelt utnyttjande av ett större antal människor. Detta bör bl. a. innebära ett integrerat miniatyrsamhälle för såväl friska som sjuka. Flexibiliteten bör ligga både i lägenhetsstorleken för dem som inte är sängliggande, och andelen sjukrum för boende med visst vårdbehov. Lägenheterna grupperas omkring gemensamma servicefunktioner för såväl hälso- och sjukvård som social-, kultur- och fritidsservice från kommunens sida. Integreringen av olika kategorier med växlande grad av service- och vårdbehov bör även sträcka sig utanför bostadssjukhemmets egentliga område, och främst ingå i den organisation som har att svara för hemsjukvård i patienternas hem på det sätt som tidigare beskrivits i denna motion. En stor fördel med en lösning av det slag som här skisserats är att den enskilde vårdsökandes hem kan hållas intakt. Vissa möbler och andra privata tillhörigheter kan med fördel finnas i bostadssjukhemmens lägenheter. Det egna hemmet skingras inte, och den enskilde riskerar inte att hamna i en situation där den ena instansen hänvisar till den andra utan att besked kan lämnas om var vård i första hand kan erhållas. Lösningen innebär, om den kan förverkligas, en organisation och ett odelat ansvar för verksamheten. Teknikens bidrag till en bättre omsorg i hemmet om äldre, sjuka och handikappade De som inte har ständigt sällskap av någon annan, har ett ur alla synpunkter stort, berättigat behov av kommunikation med omvärlden. I betydande utsträckning tillgodoses det behovet med konventionella faciliteter som TV, radio och telefon. Men kommunikationsbehovet ligger också på ett annat plan. Ensamboende människor med sparsamt umgänge löper risk att ställas utan hjälp om de insjuknar eller skadar sig i hemmet och inte förmår påkalla omgivningens uppmärksamhet. Dessa risker ökar självfallet med ökande ålder, vid väsentligt nedsatt rörelseförmåga och vid sjukdom. Att äldre och handikappade, i första hand de som är ensamboende, borde få sina hem utrustade med s. k. passiva larmsystem, anser vi självklart. Sådana system larmar förutbestämd larmmottagare, t. ex. larmcentral om normal aktivitet uteblir i den bostad, där larmanordningen är monterad. Den ensamboende kan också i fullt betryggande utsträckning utlösa larmet på konventionellt sätt (aktivt). förfogar redan nu över denna passiva larmteknik, men har inte särskilt många anordningar monterats. Vi vill påstå att detta beror på att man ifrån verkets sida inte särskilt aktivt marknadsför tekniken i fråga. Vi anser att en sådan marknadsföring måste finnas med inom ramen för en utbyggd hemsjukvård. En större produktion skulle medge lägre kostnader och dessutom främja sysselsättningen. Men framför allt skulle säkert alla huvudmän för vården av äldre, sjuka och handikappade få upp ögonen för och utnyttja en sådan möjlighet till ökad säkerhet för alla dem, som har behov därav. Självfallet måste det utredas vilka förutsättningar det finns för att åstadkomma det exempel på lösning, som i denna motion endast har kunnat skisseras i sina enkla huvuddrag. Men vi anser trots detta det värdefullt att tillföra den fortsatta diskussionen dessa synpunkter som ett bidrag till arbetet med att utveckla hemsjukvården. Oavsett vilken lösning som man slutligen väljer, måste man dock mera aktivt verka för en bättre lösning av huvudmannaskapsfrågorna och ansvarsfördelningen mellan landsting och primärkommuner. Riktlinjer för den fortsatta utvecklingen Vi vill föreslå följande riktlinjer för den fortsatta utvecklingen av hemsjukvården: Kåren av hemsjukvårdare skall utökas. Dessa bör vara utbildade och huvuddelen vara anställda av eller den primärkommunala hemtjänstorganisationen. Anhörig skall också kunna anställas som vårdare och få lämplig, anpassad utbildning. Den som vårdar någon anhörig måste ges möjlighet till semester. Huvudmännen skall kunna tillhandahålla avbytare eller ordna vårdplats . Hemsjukvårdsbidragen bör höjas och bidragen bör göras ATPgrundande. Patienten skall ges förtur vid behov av institutionsvårdens större resurser. Ett antal vårdplatser bör därför prioriteras helt och hållet för dem som vårdas i hemmiljö. Huvudmännen bör vidta åtgärder i syfte att ge den som vårdar en patient i hemmet ökade möjligheter att söka råd hos distriktssköterska eller läkare. Utförliga rekommendationer skall utfärdas för tillämpning vid rådgivning till patienter för val av vårdform. Önskemål om att få tillbringa sina sista dagar i det egna hemmet bör särskilt beaktas. De privatpraktiserande läkarna bör ingå i systemet med vård i hemmiljö, så att den enskilde patientens fria val av läkare tryggas. Snabbutbildning i reumatologi bör ordnas för allmänläkare. Antalet reumatologdispensärer bör ökas. En samtidig utbyggnad av distrikts- och dagsjukvården skall göras för att stödja en utbyggd hemsjukvård. Husläkaresystemet skall återupplivas i modern form. Fortsatt utredningsverksamhet skall bedrivas. Förutsättningarna att åstadkomma en organisation med bostadssjukhem bör klarläggas, liksom möjligheterna att bedriva sådan verksamhet i samarbete mellan landstingen och primärkommunerna och möjligheterna till en samordning av respektive huvudmäns verksamhet. Problemen med ansvarsfördelningen måste undanröjas. Passiva larmsystem med möjligheter även till aktiv larmutlösning bör utnyttjas i ensamboendes äldres, sjukas och handikappades hem i syfte att öka säkerheten och bör även med fördel kunna utnyttjas vid sådan institutionell vård som bör bedrivas i vad ovan benämnts bostadssjukhem". Med åberopande av vad som i motionen anförts hemställs att som sin mening ger regeringen till känna vad i motionen anförts om inriktningen av hemsjukvård och förebyggande sjukvård.