mot · G3022063 · 1980-05-14 00:00:00 — av m. fl. med anledning av proposition 1979/80:150 med förslag till slutlig reglering av statsbudgeten för /81, m. m. Den internationella ekonomiska utvecklingen visade sig bli mera gynnsam än vad flertalet bedömare tidigare ansåg för troligt. Den konjunkturnedgång som allmänt förutsågs komma eller början av 1980 har ännu inte inträffat, i varje fall inte i . Efterfrågan fortsatte att utvecklas positivt i även under den senare delen av 1979 genom en stark uppgång av näringslivets fasta investeringar. hölls den privata konsumtionen, trots den ökade inflationstakten, uppe genom att hushållen minskade sitt sparande. Industriproduktionen i steg kraftigt . Den internationella handeln ökade förhållandevis snabbt. Detta gäller särskilt internhandeln inom OECD-området. kan därför i många avseenden karaktäriseras som ett högkonjunkturår. Av stor betydelse för den fortsatta utvecklingen är de kraftiga höjningarna av de internationella oljepriserna som vidtogs och i början av innevarande år. Prisstegringarna, som beräknas ha uppgått till sammanlagt , har haft en rad konsekvenser för den internationella ekonomiska utvecklingen. De har kraftigt försämrat bytesbalanserna såväl hos OECDländerna som hos de icke oljeproducerande . De motsvarar ett efterfrågebortfall hos på . De har också medfört att inflationstakten i har dragits upp markant. Mot denna bakgrund har den ekonomiska politiken i lagts om i restriktiv riktning. Regeringarna har genomgående prioriterat inflationsbekämpning och önskemålen att nedbringa underskotten i bytesbalansen framför att kompensera efterfrågebortfallet. Som en följd av denna utveckling den ekonomiska tillväxten att sakta av och arbetslösheten att öka. Den ekonomisk-politiska åtstramningen har endast kommit gradvis och har inte fått några mera omfattande konsekvenser. Penningpolitiken har dock ända varit mycket restriktiv i praktiskt taget alla . Detta har visat sig i en successivt stigande räntenivå och strävanden att begränsa kreditvolymen och penningmängden. Den kortsiktiga effekten av denna politik har dock varit att öka inflationstakten i . För att den restriktiva penningpolitiken skall ge resultat måste den sannolikt fortgå under en stor del av 1980. Den sjunkande räntenivån i kan dock tyda på att kulmen nu har nåtts. Även finanspolitiken har skärpts . Detta gäller inte minst i , men även i många västeuropeiska länder sker en påtaglig åtstramning. Det ligger nära till hands att göra en jämförelse med den ekonomiska utvecklingen efter de kraftiga oljeprishöjningarna 1973-1974. Dessa inträffade i slutfasen av en högkonjunktur, och en rad faktorer - oljeprishöjningarnas reala effekter på efterfrågan, omsvängningen i lagercykeln och den restriktiva ekonomiska politiken i de större - bidrog till att framkalla en kraftig recession med en negativ BNP-utveckling under främst 1975. Det aktuella ekonomiska läget är i några avseenden annorlunda. På en punkt är situationen sämre, eftersom inflationstakt var högre och bytesbalanssituationen oförmånligare när den senaste periodens oljeprishöjningar inleddes än vad fallet var 1973. Det är därför tänkbart att även de mindre nödgas föra en restriktiv ekonomisk politik till skillnad från vad som skedde vid föregående tillfälle. I andra avseenden är situationen emellertid gynnsammare . De nuvarande lagren är inte påfallande stora, och den omsvängning i lagercykeln som kan emotses blir därför troligtvis inte lika kraftig som vid den föregående konjunkturnedgången. Industriinvesteringarna kan förutses fortsätta öka, om än i dämpad takt. Det är också tänkbart att regeringarna lyckas hålla pris- och kostnadsutvecklingen under bättre kontroll än vad fallet var 1974-1975. Den ekonomiska utvecklingen i OECD-området är tämligen god ännu . nedgångstendenser har emellertid börjat visa sig, främst i . Mycket talar för en sämre utveckling , med en stagnerande eller t. o. m. minskande produktion i många länder. De reala effekterna av oljeprishöjningarna i kombination med den restriktiva ekonomiska politiken kommer med stor säkerhet att medföra sjunkande reallöner och en kraftigt ökande arbetslöshet, som kommer att omfatta närmare 20 miljoner människor . Denna politik kommer sannolikt att ligga fast , eftersom några raska framgångar inte kan förväntas i strävandena att nedbringa inflationstakten och underskotten i bytesbalanserna. Den internationella ekonomiska bilden rymmer dock många osäkerhetsmoment. Detta gäller särskilt om perspektivet utsträcks till att gälla 1981. Bedömningarna skiftar både när det gäller graden av den förväntade dämpningen av den ekonomiska aktiviteten och hur långvarig den annalkande konjunkturnedgången kan bli. Den ökade instabiliteten i det internationella politiska klimatet innebär betydande risker även i fråga om den ekonomiska utvecklingen. Den fortsatta utvecklingen av oljepriserna kommer också att bli av stor betydelse. F. n. finns inga tecken på ytterligare prishöjningar, om man begränsar synfältet till nu rådande efterfråge- och utbudsförhållanden. Men nya politiska kriser kan kullkasta alla bedömningar. Osäkerheten i framtidsbedömningarna av den internationella ekonomin ställer stora krav på handlingsberedskap och flexibilitet i fråga om den ekonomiska politiken i . Manöverutrymmet är dock begränsat både på grund av de stora obalanser som kännetecknar den svenska ekonomin och det allt större beroendet av det internationella ekonomiska skeendet. Den borgerliga regeringens ekonomisk-politiska strategi Den borgerliga regering som tillträdde 1976 var på grund av sina långtgående vallöften illa att ta itu med de problem som den svenska ekonomin då hade att möta. Den svenska industrin stod inför kraven på betydande strukturella förändringar och stora nyinvesteringar. Den s. k. överbryggningspolitik som förts under de närmast föregående åren och som alla partier i princip ställt sig bakom förutsatte att den inhemska konsumtionsutvecklingen sedermera skulle hållas tillbaka för att ge utrymme åt såväl en ökad kapitalbildning som en förstärkning av den externa balansen. Den första borgerliga budget som lades fram, , hade trots detta en obekymrat expansionistisk karaktär. Några få månader senare lades dock politiken om i restriktiv riktning, och den s. k. svångremspolitiken inleddes. kom därför att präglas av en minskande produktion, sjunkande reallöner, stigande arbetslöshet och ett kraftigt ras i industriinvesteringarna. Prisstegringarna blev de högsta sedan den s. k. Koreainflationen . Det övergripande målet för den borgerliga regeringens politik blev att stärka de svenska företagens konkurrenskraft. Enligt den analys som gjordes hade de snabba lönekostnadsstegringarna 1975-1976 lett till kraftigt höjda relativa priser på svenska produkter, vilket i sin tur hade medfört att svenska företag tappade marknadsandelar både på exportmarknaderna och på hemmamarknaden. Härigenom skulle bytesbalansen ha försämrats, såväl genom en försämrad exportutveckling som genom en onödigt snabb importökning. Enligt den strategi som den borgerliga regeringen utformade blev det nödvändigt att sänka företagens kostnader. Detta skedde genom flera devalveringar, genom att den allmänna arbetsgivaravgiften avvecklades och genom starka uppmaningar till löntagarorganisationerna att sluta avtal med mycket måttliga lönestegringar. Genom dessa åtgärder och omfattande näringspolitiska insatser stärktes företagens finansiella ställning mycket kraftigt, vilket emellertid skedde till priset av en fortgående försämring av statsfinanserna. För att hålla tillbaka importen vidtog regeringen 1* 1979180. åtgärder mot den privata konsumtionen, främst genom momshöjningen 1977. Löntagarorganisationerna tog sitt ansvar, vilket f. ö. även regeringen erkände, och accepterade mycket måttliga lönestegringar för både 1978 och 1979. Genom detta avtal och genom regeringens åtgärder hade således utrymme skapats för en sänkning av relativpriserna på svenska företags produkter. , mindre än års riksdagsval, vidtog nästa etapp i strategin. Regeringen fann tiden mogen att vidta åtgärder för att stimulera den privata konsumtionen . Syftet sades vara att driva upp efterfrågan inom landet för att den vägen öka kapacitetsutnyttjandet. Härigenom skulle produktiviteten snabbt förbättras och ett utrymme skapas för ytterligare sänkningar av relativpriserna. Även i detta led påstods syftet i sista hand vara att öka marknadsandelarna för exportindustrin och den importkonkurrerande industrin. Med den förda politiken har den svenska industrins relativa kostnadsläge förbättrats avsevärt. sjönk arbetskraftskostnaden per producerad enhet inom industrin med jämfört med våra konkurrentländer. Däremot sjönk priserna på de färdiga produkterna ingalunda i samma utsträckning. 1977-1979 var minskningen . var visserligen förbättringen något större, men den motvägdes av en relativprisökning . räknar man i den reviderade nationalbudgeten med en ytterligare höjning av relativpriserna med någon procent. Resultatet av denna utveckling har blivit att den svenska industrin långt ifrån har vunnit de marknadsandelar som förutsattes i regeringens strategi. 1979 förlorade industrin marknadsandelar, och denna utveckling väntas fortsätta . En liknande utveckling kan noteras för den importkonkurrerande hemmamarknadsindustrin. Företagen har således föredragit att öka sina vinster i stället för att sänka sina relativpriser och härigenom lägga en grund för en långsiktig expansion. Denna utveckling utgör en väsentlig del av förklaringen till att importen ökade mer än väntat . En annan följd av företagens prissättning har blivit att industriinvesteringarna har hållits tillbaka, eftersom man inte genom prissänkningar har stimulerat en volymexpansion som i sin tur skulle ha skapat förutsättningar för att bygga ut den industriella produktionskapaciteten. Företagen har med andra ord handlat stick i stäv med regeringens strategi och inte visat det ansvar för den långsiktiga ekonomiska utvecklingen som löntagarna för sin del har tagit på sig. Denna utveckling har inte föranlett några kommentarer från regeringens sida. I valrörelsen gav de borgerliga partierna en mycket förskönande beskrivning av den svenska ekonomins situation. De påstod att de flesta ekonomiska problemen i stort sett hade lösts och att stod inför en långvarig ekonomisk uppgång. Man nonchalerade problemen med de alltmer försämrade statsfinanserna. Man bestred att bytesbalansen försäm rades i rask takt och förnekade behovet av räntehöjningar. Efter valet har beskrivningarna av det ekonomiska läget förändrats på ett dramatiskt sätt. Den väsentligaste orsaken till denna förändring uppges vara de internationella oljeprishöjningarna. Denna förklaring är dock föga trovärdig. Ungefär 2/3 av de oljeprishöjningar som skett hade redan inträffat , dvs. Vad beträffar den relativt sett mindre prishöjning som ägde rum omkring , kom denna inte som någon större överraskning. Den kan naturligtvis inte heller åberopas för att förklara varför regeringens tidigare prognoser , t. ex. när det gäller importen och bytesbalansen liksom för prisutvecklingen, slog helt fel. Bytesbalansen försämrades med . Endast en mindre del härav kan hänföras till en oförmånlig prisutveckling. De ökade importpriserna för olja motsvarar visserligen ca , men detta motvägs till en del av prisökningar på svenska exportprodukter. Totalt sett försämrades vårt bytesförhållande till omvärlden (terms of trade) i en utsträckning som motsvarar ca , medan andra faktorer, främst en kraftig ökning av importvolymen, försämrade bytesbalansen med . När regeringen försöker hänföra misslyckandet av sin ekonomisk-politiska strategi till oljeprisstegringarna , bör det påpekas att oljepriset realt sett hade minskat i följd . Oljeimporten, mätt som andel av BNP, hade sjunkit kraftigt och då särskilt mycket , dvs. det år som regeringen brukar framställa som särskilt framgångsrikt i fråga om den ekonomiska utvecklingen (se tabellen nedan). De oljeprishöjningar som skett därefter innebär inte mycket mera än ett återtagande av den reala nivå som uppnåddes 1974. Med mindre kastningar i oljeprisets reala utveckling skulle det inte ha varit möjligt att beskriva 1978 som ett speciellt framgångsrikt år, och det hade inte heller varit möjligt för regeringen att framställa den ofördelaktiga utvecklingen som en följd av en särskilt oförmånlig utveckling av oljepriset. Nettoimporten av olja i % av BNP, löpande priser En ekonomi i djup obalans Den svenska ekonomin företer en rad fundamentala balansbrister. Det fanns problem , men på nästan alla punkter har dessa problem förvärrats och nya har tillkommit. Det verkligt oroväckande är att svensk ekonomi alltmer har avlägsnat sig från det grundläggande målet om samhällsekonomisk balans. Den svenska konjunkturen är visserligen fortfarande tämligen stark med en god orderingång och kraftigt uppjusterade investeringsplaner hos företagen. Men detta innebär endast att den allmänt väntade konjunkturnedgången har uppskjutits något. Den svenska ekonomin står dåligt att möta konjunkturnedgången när denna kommer. Den borgerliga regeringen har i årets reviderade finansplan på allvar medgivit de svåra problem som den svenska ekonomin står inför. Regeringen pekar ut sex balansbrister, nämligen inflationen, underskottet i bytesbalansen, underskottet i statsbudgeten, den kommunala sektorns snabba expansion, den otillräckliga utlandskonkurrerande sektorn samt det stora oljeberoendet. I långa stycken överensstämmer beskrivningen med den som tidigare vid upprepade tillfällen gjorts från socialdemokratisk sida men som då från borgerligt håll avfärdats som missvisande och överdriven. Regeringen erkänner dock till ingen del sitt eget ansvar för den situation som uppkommit, trots att det är uppenbart att den förda politiken i hög grad har bidragit till att skapa bl. a. det stora budgetunderskottet, den höga inflationen, de kraftigt minskade industriinvesteringarna och det stora oljeberoendet. Listan över balansbrister kan göras längre. Det är på sitt sätt avslöjande att regeringen inte har velat inkludera det alltför låga och olämpligt sammansatta bostadsbyggandet, de regionala problemen eller arbetsmarknaden med den fortsatta höga ungdomsarbetslösheten i sin problemlista. Socialdemokratin har under nu pågående föreslagit omedelbara åtgärder för att arbetet med att återställa balansen i den svenska ekonomin skulle inledas. Så skedde redan vid riksdagsöppnandet (motion 1979/80:4). Behandlingen av motionen förhalades emellertid , och den avslogs till slut av den borgerliga riksdagsmajoriteten med hänvisning till bl. a. den kommande budgetpropositionen. lade socialdemokraterna och fram ett gemensamt program med förslag till omedelbara åtgärder för att stabilisera den svenska ekonomin på kort sikt. Förslagen upprepades i den socialdemokratiska motionen 1979/80:1067 med anledning av regeringens budgetproposition. Programmet innehöll förslag till åtgärder på fem områden: En kraftig dämpning av inflationen och en begränsning av prisstegringarna på exporten för att vinna marknadsandelar. En kraftig stimulans av investeringarna. Löntagarinflytande över investeringarna. Åtgärder mot spekulationsekonomin. En skärpt valutakontroll. Regeringens budgetproposition innebar att man ännu inte i någon större utsträckning tillstod de stora problemen i den svenska ekonomin. Man hade inte tagit hänsyn till effekterna av de oljeprishöjningar som beslutats i , och den försörjningsbalans som presenterades framstod därför som klart orealistisk. De konkreta förslagen lyste med sin frånvaro trots vad som anförts tidigare när de socialdemokratiska förslagen avvisades. Det socialdemokratiska förslaget till ett stabiliseringspolitiskt program avslogs sedermera i , och ytterligare tid gick utan att några ekonomisk-politiska åtgärder vidtogs. presenterade regeringen slutligen ett s. k. åtgärdspaket med en rad förslag som påstods syfta till att underlätta den då pågående avtalsrörelsen. Paketet innehöll till en del åtgärder som tidigare hade föreslagits av socialdemokraterna men som hade avslagits av den borgerliga riksdagsmajoriteten. I paketet ingick bl. a. ett allmänt prisstopp. Detta infördes dock så sent att priserna hade hunnit stiga sedan avtalen hade löpt ut. Regeringen föreslog vidare en extra skattesänkning som skulle sättas in , med tyngdpunkten i mellaninkomstlägena. Detta förslag innebar i praktiken att man från regeringens sida erkände att den skatteomläggning som tidigare hade genomdrivits var fördelningspolitiskt orättvis och därmed försvårade avtalsrörelse. Genom att föreskriva nära nog lönestopp som villkor för att paketet skulle genomföras blandade sig regeringen i avtalsrörelsen på ett sätt som är helt unikt i vårt land och därmed allvarligt försvårade arbete. Regeringen har även på en rad andra sätt genom sitt handlande - eller brist på handlande - bidragit till att framkalla den situation i vilken en storkonflikt till slut utlöstes. Hit hör den och med stor konsekvens bedrivna fördelningspolitiken, som har inneburit att kapitalägare, företagare och höginkomsttagare har gynnats på bekostnad av de breda löntagargrupperna. Hit hör också den passivitet som har utmärkt regeringen när det har gällt att angripa de grundläggande balansbristerna i svensk ekonomi och som, t. ex. i fråga om inflationen, särskilt hårt drabbar människor med vanliga ekonomiska förhållanden. Avgörande för den utveckling som ledde fram till konflikten är regeringens misslyckade ekonomisk-politiska strategi som har beskrivits i det föregående. Den syftade till förbättrad konkurrenskraft, minskat bytesbalansunderskott och ökade industriinvesteringar men ledde främst till ökade vinster, eftersom regeringen inte kunde förmå företagen att anpassa sig till de uttalade riktlinjerna. Under den pågående avtalsrörelsen förvärrades situationen dessutom av att regeringen hade långt framskridna planer på att lagstifta om lönestopp innan några reella förhandlingar ens hade påbörjats, genom det nära samarbetet mellan regeringen och arbetsgivarna, genom att medlarnas handlingsutrymme kraftigt beskars av regeringen och genom en rad provokativa uttalanden från vissa statsråd. Den konflikt som bröt ut är den största i svensk historia, men de direkta 1** 1979180. ekonomiska skadeverkningarna torde ha blivit begränsade genom att konflikten blev så pass kortvarig. Regeringen har i alla händelser ett tungt ansvar för att utvecklingen drevs dithän att en storkonflikt över huvud taget kom till stånd. När freden nu har återställts på svensk arbetsmarknad måste vi äntligen på allvar börja angripa de grundläggande problemen i den svenska ekonomin. Det är fråga om en rad djupgående balansbrister som till stor del sammanhänger med varandra och som måste angripas på bred front. Inflationen framstår alltmer som ett av våra allvarligaste problem. Konsumentpriserna har ökat med , och det underliggande inflationstrycket är ännu högre. Det gigantiska och alltjämt växande budgetunderskottet innebär genom sina verkningar på penningmängdens ökning risker för en inflation som kan uppnå tidigare otänkbara nivåer. Inflationens skadeverkningar kan spåras bakom en lång rad av våra samhällsekonomiska problem. Den omfördelar på ett godtyckligt och orättvist sätt stora belopp från sparare till låntagare och innehavare av fast egendom. Den snedvrider resursanvändningen och gynnar spekulation och improduktiva placeringar på bekostnad av produktiva investeringar. Det har ibland hävdats att inflationen utgör det pris man får betala för att vidmakthålla full sysselsättning. I själva verket utgör en fortsatt hög inflation ett direkt hot mot den grundläggande strävan att slå vakt om den fulla sysselsättningen. Inflationen skapar stora orättvisor på bostadsmarknaden mellan olika kategorier av boende. Den förstör vårt skattesystem. Den länkar in människornas beteende på onyttiga finansiella transaktioner och bestraffar samhällsnyttig och produktiv verksamhet. Den gynnar smarta och välinformerade människor med stora finansiella tillgångar på bekostnad av vanliga människor. Inflationen ökar klyftorna och är ytterst ett hot mot det samhällssystem som förutsätter samverkan och solidaritet mellan människorna. Underskottet i bytesbalansen beräknas i den reviderade finansplanen uppgå till . Detta motsvarar av BNP. Trots tämligen optimistiska antaganden förutses underskottet öka 1981. Delvis beror underskottet på de ökade oljepriserna. Det bör i detta sammanhang understrykas att tar på sig en långt större andel av samlade bytesbalansunderskott än vad som svarar mot andel av totala produktion. Till betydande del sammanhänger det stora underskottet med att företagen har föredragit att öka sina vinster framför att höja sina marknadsandelar. Fortsatta stora underskott i bytesbalansen och därmed tvånget att låna betydande belopp i utlandet medför stora risker för vårt land. En växande del av exportintäkterna måste avsättas enbart för att betala de hastigt stigande räntorna på utlandsskulden. Beroendet av den interna kapitalmarknaden utsätter vårt land för särskilt stora faror i ett skede med tilltagande internationella spänningar, vilka redan har manifesterats i valutakursstörningar och oro på lånemarknaderna. Om vi inte på ett övertygande sätt kan vända utvecklingen med stigande underskott, kommer räntesatser och andra lånevillkor att försämras. riskerar vårt land att ställas inför direkta krav från våra långivare på vilken ekonomisk politik som skall föras, och vårt nationella handlingsutrymme hotar då att drastiskt beskäras. Underskottet i statsbudgeten är ett annat av våra stora problem. Det behandlas utförligt i avsnitten om budgetpolitiken. Den utlandskonkurrerande sektorn i svensk ekonomi, dvs. i stort sett industrin, har för liten produktionskapacitet. Detta återspeglas i vårt kraftiga bytesbalansunderskott. Industriinvesteringarna har varit helt otillräckliga. har de minskat med i volym. Regeringens prognos för tvecklingen är tämligen optimistisk och innebär en 15-procentig ökning. Även om denna förverkligas krävs en ökning med ytterligare bara för att återgå till den nivå som uppnåddes 1976. Förmodligen krävs ännu större investeringsökningar för att industrisektorn skall kunna byggas ut tillräckligt mycket, så att kravet på jämvikt i bytesbalansen kan nås. Bostadsbyggandet är alldeles för lågt för att tillgodose de långsiktiga behoven. Regeringens program för bostadsbyggandet har underskridits, och det är mycket möjligt att vi får en faktisk nedgång av antalet färdigställda lägenheter. Fördelningen mellan enfamiljshus och flerfamiljshus har blivit mycket skev, och vi står inte långt ifrån en situation i vilken byggandet av lägenheter i flerfamiljshus helt har upphört. Genom en rimligare fördelning skulle vi dels kunna bygga fler lägenheter inom ramen för samma totala investeringsnivå i bostadssektorn, dels bättre kunna tillgodose de behov som de bostadssökande har. Regeringens politik leder till en stigande bostadsbrist i vissa delar av landet, särskilt för ungdomar. Vi har en kostnadsutveckling i bostadsbyggandet som är helt oacceptabel. Genom den tilltagande spekulationen avlägsnar vi oss alltmer från den sociala bostadspolitikens mål. Läget på arbetsmarknaden framstår f. n. som tämligen positivt. Ungdomsarbetslösheten är dock fortfarande alltför hög, och härtill kommer svåra regionala balansproblem. Den annalkande internationella lågkonjunkturen kombinerad med de svåra underskottsproblemen i den svenska ekonomin innebär att arbetsmarknaden kommer att utsättas för allvarliga påfrestningar. De regionala problemen har ökat . På flera håll i landet, t. ex. i och , hotar nu en kris för sysselsättningen och befolkningsutvecklingen. Den borgerliga regeringens politik kan inte lösa problemen Den svenska ekonomin har utsatts och utsätts för påfrestningar från den internationella ekonomiska utvecklingen som varje regering skulle haft att möta.