mot · G3021814 · 1980-01-25 00:00:00 — Motion 1979/80:1814 av m. fl. om viss översyn av medbestämmandelagen 38-40 §§ i lagen om medbestämmande i arbetslivet reglerar arbetsgivarens möjligheter att låta någon utföra arbete för hans räkning eller i hans verksamhet utan att denne är arbetstagare hos honom. Enligt 38 § föreligger normalt skyldighet för arbetsgivare att på eget initiativ förhandla med arbetstagarorganisation i förhållande till vilken han är bunden av kollektivavtal för sådant arbete (primär förhandlingsrätt). Har sådan förhandling ägt rum kan den centrala arbetstagarorganisationen enligt 39 § inlägga sitt veto mot åtgärdens beslutande eller verkställande under förutsättning att "den av arbetsgivaren påtänkta åtgärden kan antas medföra åsidosättande av lag eller av kollektivavtal för arbetet eller att åtgärden annars strider mot vad som är allmänt godtaget inom parternas avtalsområde. Om arbetstagarorganisationen saknar fog för sin ståndpunkt inträder enligt 40 § ej förbud. Dessa paragrafer innebär på sitt område en mycket långtgående reglering av förhållandet mellan parterna på arbetsmarknaden. Med hänsyn härtill är det så mycket märkligare att arbetsrättskommittén i sin utredning aldrig upptog något förslag eller hade någon realbehandling rörande dessa frågor. Inte heller berördes de i reservationer till utredningen. Det var först genom propositionen som denna lagstiftning aktualiserades, och detta skedde utan något som helst remissförfarande. Under riksdagsbehandlingen väcktes flera motioner. 1 en moderat partimotion, 1975/76:2494, hemställdes att berörda tre paragrafer skulle utgå. I en borgerlig trepartimotion, 1975/76:2452, hemställdes att orden eller att åtgärden annars strider mot vad som är allmänt godtaget inom parternas avtalsområde i 39 § skulle utgå. Båda motionerna avslogs av riksdagsmajoriteten. Bakgrunden till denna lagstiftning är förekomsten, lokalt och inom vissa yrken, av s. k. grå arbetskraft, varmed väsentligen avses arbetskraft som engageras utan att sociala avgifter betalas och kanske ofta också utan att vederbörande arbetstagare erlägger skatt för hela den uppburna inkomsten. Här har onekligen rått en del missförhållanden, som det från statens och det allmännas synpunkt är viktigt att komma till rätta med. Ett skatteproblem bör dock lösas med åtgärder och lagstiftning som direkt berör just detta område. har också en utbyggnad av skatteväsendets kontrollsystem skett. Detta har medfört uppdagandet av organiserad skattesvindel på flera håll i landet och vederbörlig lagföring. Det är rimligt att förvänta sig att dessa åtgärder kommer att verka hämmande på skattebrott av denna typ . Det är emellertid under alla förhållanden endast på dessa vägar som rättsefterlevnad skall upprätthållas. Det är därför principiellt ytterligt betänkligt att man i ett helt annat lagområde, nämligen arbetsrätten, fört in regler som har sin betydelse för ett väsensskilt område. Det riktiga hade därför varit att redan av detta skäl avslå propositionen i vad avser berörda paragrafer. Minst lika viktiga är de konsekvenser som lagstiftningen kan få på arbetslivets område. Dåvarande inrikesutskottet visade i sitt betänkande 1975/76:45 en uppseendeväckande verklighetsuppfattning. Man förklarade med anledning av ovannämnda trepartimotion att vetorätten får således inte utövas på det sätt som befaras i trepartimotionen 2452. Seriösa entreprenader får inte förhindras med stöd av de aktuella reglerna, lika litet som bestämmelserna får användas för att styra över ett arbete från ett avtalsområde till ett annat. Veto som används på ett sådant sätt är inte giltigt och kan föranleda skadestånd för arbetstagarorganisationen. Med det anförda har utskottet besvarat motionen 2452. Någon ändring i den föreslagna lagtexten kan inte anses behövlig. Med anledning av motionen 1977/78:1664 i samma ämne åberopade arbetsmarknadsutskottet i sitt betänkande 1978/79:11 dåvarande inrikesutskottets ovan citerade betänkande och tilläde: Det är riktigt som motionärerna hävdar att om facklig vetorätt vid entreprenadavtal har till uttryckligt syfte att vara ett medel för att komma åt användningen av grå arbetskraft och därmed sammanhängande svårbemästrade problem. Däri ligger en klar begränsning av bestämmelsernas tillämpningsområde. framhöll vid lagens tillkomst med anledning av motioner om avskaffande eller inskränkning av vetorätten, att seriösa entreprenader inte får hindras med stöd av de aktuella bestämmelserna, lika litet som bestämmelserna får användas för att styra över ett arbete från ett avtalsområde till ett annat. Utskottet påpekade vidare att veto som används på sådant sätt inte är giltigt och kan föranleda skadestånd för arbetstagarorganisationen. Det bör också tilläggas att de aktuella reglerna är dispositiva och alltså kan modifieras genom avtal. I den första av de få tvister om entreprenader som har prövats av arbetsdomstolen har ett fackförbund ålagts att utge skadestånd för att det hade missbedömt innebörden av . I de fall målen har fått motsatt utgång och arbetsgivaren har befunnits skadeståndsskyldig var det fråga om anlitande av en entreprenör som bedrev olaga arbetsförmedling, dvs. en straffbar verksamhet. Med hänsyn till vad ovan redovisats kan utskottet inte biträda motionens förstahandsyrkande om avskaffande av bestämmelserna om facklig vetorätt. Det framstår sålunda klart att syftet med ifrågavarande lagbestämmelser endast är att försvåra och förhindra verksamheten för företag som använder sig av grå arbetskraft. Mot den bakgrunden är det så mycket mer betänkligt att man i lagtexten använt den luddiga generalklausulen vad som är allmänt godtaget och stadgandet i 40 § att vetorätten inte gäller om arbetstagarorganisation saknar fog för sin ståndpunkt. Sådana bestämmelser inbjuder i sig till missförstånd och missbruk. Det mest betänkliga är dock de missförhållanden som i skuggan av denna lagstiftning utvecklar sig - där frågorna sålunda inte går till rättslig prövning. Vilken arbetsgivare vågar med kunskap om de stora skadestånd de kan ådömas lita på att hans bedömning av vad som saknar fog skall godtas av arbetsdomstolen? Det har redan kommit till allmänhetens kännedom en ganska rik flora av fackliga bojkotter mot entreprenörer som helt saknar stöd i lagstiftningen. Det rör sig här om fall där rättelse kunnat nås när arbetsgivaren, ofta med hjälp av sina organisationer, protesterat. En oändligt mycket större grupp omfattar säkerligen alla de fall där arbetsgivaren böjt sig för det egna fackets krav utan att föra frågan vidare. En allvarlig konsekvens av den nuvarande lagstiftningen är också att en entreprenör som på grund av veto från facket i det företag som övervägt att anlita honom icke har rätt att föra talan i dessa frågor inför AD och att han sålunda är helt utlämnad till godtycke eller beställarens vilja att insistera på sina rättigheter att inom lagens ram välja entreprenör. Stötande för rättskänslan är också att entreprenören mycket sällan, om ens någonsin, får reda på att han bojkottats av facket. Det vore ett minimalt krav att facket tillika med beställarföretaget skulle vara skyldigt att meddela en entreprenör om denne utsätts för uteslutning av ifrågavarande slag. I motionen 1978/79:2062 lämnades en del exempel på de missbruk som förekommit på förevarande område och vilka i en del fall förts vidare till arbetsdomstolen. har flera liknande fall inträffat, men det torde inte vara nödvändigt att här ånyo exemplifiera det betänkliga i lagstiftningen från rättssäkerhetssynpunkt. Arbetsmarknads- och inrikesutskottens ovan återgivna uttalanden om att de aktuella reglerna är dispositiva och alltså kan modifieras genom avtal synes sakna större relevans i sammanhanget. För befrielse från skyldigheten att iaktta de berörda bestämmelserna krävs en överenskommelse härom i kollektivavtal. Det synes uppenbart att arbetstagarsidan icke kommer att gå med på sådana krav, och dessa bestämmelser är därför endast av teoretiskt intresse. Vid sidan av de från rättslig synpunkt betänkliga konsekvenserna av den berörda lagstiftningen finns samhällsekonomiska synpunkter av ännu större vikt. Det existerar en stark tendens bland anställda såväl hos staten och kommunerna som inom det privata näringslivet att för sin egen organisation bibehålla eller tillskansa sig arbetsuppgifter som från rationell synpunkt borde ombesörjas av specialiserade företag. Det är omöjligt att mer exakt konkretisera vilka merkostnader som här uppstår för det svenska samhället och den svenska samhällsekonomin. Bara inom den offentliga städverksamheten torde kostnadsfördyringen uppgå till ; och för samhället som helhet rör det sig säkerligen om flera tiotal miljarder. I nuvarande allvarliga ekonomiska läge måste icke minst dessa synpunkter tillmätas stor betydelse. Vid föregående års behandling i arbetsmarknadsutskottet framhöll utskottet att en ny arbetsrättskommitté tillsatts. På denna ankom att föreslå de förändringar som kommittén finner påkallade. Kommittén har alltså möjlighet att utan särskilt initiativ från sida ta upp problem av det slag motionärerna anser föreligga. Ett studium av direktiven för den nya arbetsrättskommittén ger dock vid handen att detta knappast varit den dåvarande socialdemokratiske departementschefens avsikt. Andan i dessa direktiv är i stället att man skall arbeta på ett utvidgande av de nu gällande bestämmelserna. Att direktiven uppfattas på detta sätt visas också av det faktum att enligt uppgift den nya arbetsrättskommittén icke upptagit och icke avser att ta upp de här nämnda frågorna, trots att den nu varit verksam . Mot bakgrund av det anförda hemställs att hos regeringen anhåller att motionen överlämnas till den nya arbetsrättskommittén för beaktande. () () () ()