mot · G3021149 · 1980-01-24 00:00:00 — av m. fl. om bibehållande av den privata vårdsektorn I tillgodoser individerna sina grundläggande behov av varor och tjänster genom utbud både från offentlig och privat verksamhet. På samma sätt tillgodoses såväl sjukvårds- som tandvårdsbehoven genom både en offentlig och en privat sektor. De privatpraktiserande läkarna utgör en viktig resurs inom den svenska hälso- och sjukvården. svarade privatpraktiserande läkare för av all öppen sjukvård i landet. I och svarade praktikerna för av den öppna vården och i för . Att denna vårdform är mycket uppskattad ger flera undersökningar belägg för. Praktikerverksamheten svarar också väl mot de mål som samhället ställt upp för den öppna vården. Praktikern ger närhet, lättillgänglighet och diskretion. Han blir ofta etableringsorten trogen och kan därigenom leva upp till patienternas krav på kontinuitet i vården. Patienten får möta samma läkare vid varje besök, en läkare som patienten valt själv och som han känner väl. Detta bidrar till att skapa den säkerhet och kvalitet i vården för vilka läkarens kunskap och erfarenhet är den yttersta garantin. När det gäller de privatpraktiserande tandläkarna spelar dessa en avgörande roll för vuxentandvården. De svarar för av vuxentandvården. Samhällets inställning till den privata vårdsektorn är emellertid mycket oklar. Och har flera hinder uppställts för en positiv utveckling av den privata vårdsektorn. Detta har bl. a. lett till att antalet heltidsarbetande privatpraktiserande läkare, anslutna till försäkringssystemet, minskat från 1975 till 1977. Fortsätter denna negativa utveckling, betyder detta att ett stort antal patienter riskerar att förlora sin vårdform. Några av orsakerna till det sjunkande antalet privatpraktiserande läkare är att den läkarvårdstaxa som infördes inte tagit hänsyn till kalkylmässiga kostnader för nyinvesteringar och modernisering av praktiklokalerna. Vidare kunde genom beslut (proposition 1977/78:23) högst 60 nyetablerade läkare medges rätt att tillämpa en arvodesnivå som ligger över läkarvårdstaxans grundnivå, under förutsättning att etableringarna - sker utanför de tre storstadsområdena, -sker i grupp om två eller flera läkare, - tillstyrks av och den sjukvårdshuvudman inom vars område etableringen skall äga rum. Denna särskilda möjlighet att tillämpa en förhöjd taxenivå har dock hitintills inte kunnat utnyttjas av någon läkare, beroende på dels att de flesta tillfrågade sjukvårdshuvudmännen ställt sig avvisande till tanken på praktikeretablering, dels att handläggning av etableringsärendena varit så långsam att läkarna inte kunnat avvakta styrelsens beslut utan tvingats avstå från att fullfölja påbörjade diskussioner om tecknande av hyresavtal etc. För de privatpraktiserande tandläkarna råder etableringsbegränsning . Genom riksdagsbeslut har denna etableringsbegränsning förlängts . De enda etableringar som tillåts är s. k. ersättningsetableringar. För alla de tandläkare som examinerats eller kommer att utexamineras fr. o. m. 1975 t. o. m. 1982 ges inga andra alternativ än anställning i folktandvården eller köp av en redan existerande tandläkarpraktik. Inte heller har det givits några garantier för ett upphävande av etableringsbegränsningen fr. o. m. Om inte samhället ändrar sin vårdpolitik, kommer den privata vårdformen sakta men säkert att tyna bort. En sådan utveckling vore ur flera aspekter djupt olycklig. Det främsta motivet för att behålla en privat vårdsektor är att medborgarna i ett fritt samhälle skall erbjudas alternativa vårdformer. Ett annat viktigt motiv är att privatpraktikervården är billigare för samhället än den offentliga vården. Som exempel kan nämnas att 1977 kostade ett besök hos en försäkringskasseansluten privatpraktiserande läkare i genomsnitt . Lägger man till detta kostnaden för röntgen, laborationer och remisser till offentlig vård blir den totala kostnaden för ett besök hos en praktiker , varav patienten svarar för . Motsvarande kostnad för en landstingsanställd distriktsläkare var , varav patienten betalar . Ett tredje skäl för att behålla den privata vårdformen är att läkaren/ tandläkaren själv skall få bestämma i vilken form han/hon vill bedriva sitt yrke. Som ovan nämnts behöver flera åtgärder vidtas för att upprätthålla en god tillgång på privata vårdresurser. Den mest avgörande faktorn är emellertid det allmännas inställning till en fri läkar- och tandläkarsektor. Ett klart uttalande från sida att är beredd att trygga den försäkringsanslutna privata vårdens framtid skulle utgöra en god plattform för invånarna i att även i fortsättningen få välja mellan enskild och offentlig vård. Därför bör uttala att den privata vårdsektorn utgör en viktig del av den svenska vårdsektorn och att sådana förutsättningar skall skapas att minst nuvarande nivå bibehålls. Med stöd av det anförda hemställs att uttalar att den privata vårdsektorn utgör en viktig del av den svenska vårdsektorn och att sådana förutsättningar skall skapas att den bibehålls på minst nuvarande nivå. () () () () () () () ()