mot · G3021068 · 1980-01-24 00:00:00 — Motion 1979/80:1068 av m. fl. om kontroll av obligationsemissioner Kreditpolitiken i är nu mycket sträng. Detta är välmotiverat med hänsyn till landets ekonomiska läge, bl. a. det statliga underskottet och balansförhållandet till utlandet. Kreditpolitiken bedrivs med både generella och selektiva medel. Sådana åtgärder som ränteändringar blir kända och kan underkastas en allmän debatt. Ju selektivare åtgärderna är, desto svårare är det att få insyn i dem. Dels blir selektiva ingripanden oöverblickbara genom sin mängd, dels blir effekten av en åtgärd i det enskilda fallet så begränsad att det blir svårt att bedöma om den är uttryck för en god eller dålig politik. Därtill kommer att selektiva åtgärder ofta har sidoeffekter, som det knappast går att systematiskt granska vare sig för eller utomstående men som sammantagna kan vara väsentliga. Genom kreditpolitikens centrala betydelse och den roll spelar i sammanhanget får en stark maktposition. Självklart får denna position för inte vara oinskränkt. Den skall liksom för andra myndigheter vara lagbunden. Den lag som främst ger och begränsar befogenheterna för är lagen om kreditpolitiska medel. Lagen måste karakteriseras som ett provisorium och skall också ses över genom särskild utredning. Det finns dock skäl anta att denna utredning inte kommer att avsätta några snabba resultat. Pessimistiskt sett kommer därför kreditpolitiken sannolikt att styras av en bristfällig lagstiftning. På det kreditpolitiska området arbetar i hög grad genom en indirekt lagtillämpning. I stället för föreskrifter grundade på regeringsförordnande enligt lagen arbetar ofta med överenskommelser och rekommendationer. På grund av bankernas beroende ställning till har inte svårt att driva igenom sin vilja, även om författningsstödet är svagt. Även om det är väsentligt att har utrymme för flexibilitet är det otillfredsställande, inte minst från rättssäkerhetssynpunkt, om kan känna sig fri att arbeta parallellt med lagen snarare än genom den. Detta arbetssätt gör att risken att överskrider sina befogenheter är större än beträffande många andra myndigheter. En del av myndighetsutövning som har varit föremål för stark kritik är kontrollen av obligationsemissioner. Särskilt stark har kritiken varit från näringslivet mot den norm ställt upp att obligationsemittenters likvida medel i till högst borde vara placerade utanför 1 1979180. Kritiken mot denna s. k. 80/20-regel har gått ut på att norm inte har stöd i lagen om kreditpolitiska medel och att den därför innebär ett befogenhetsöverskridande. Sålunda har och bl. a. i yttranden rörande förlängning av lagen om kreditpolitiska medel framhållit att emissionskontroll enligt lagen och dess förarbeten endast avser kapitalmarknaden men ej den kortfristiga kreditmarknaden. Vidare har man anfört att 80/20-regeln innebär en placeringsplikt, något som lagen ej ger utrymme för beträffande företag inom industri och handel. Till stöd för sin uppfattning har åberopat ett utlåtande av professorn i offentlig rätt , som kommit till slutsatsen att norm om obligationsemittenters likviditetsplacering strider mot grundlagen, därför att den inte kan repliera på lagen om kreditpolitiska medel. Enligt vår mening är näringslivets rättsliga invändningar, som stöds av framstående förvaltningsrättslig expertis, befogade. Kritik kan också riktas mot regelns ändamålsenlighet. Den är utan effekt mot de företag som har lågt upplåningsbehov, exempelvis därför att de finansierar investeringar genom egna medel eller därför att de har nedskruvade investeringsplaner. De konkurrenssnedvridande och andra negativa effekterna uppväger sannolikt regelns kreditpolitiska betydelse. praxis bör återföras till vad som uttryckligen angivits i lagen om kreditpolitiska medel och dess förarbeten. I samband med den senaste förlängningen av giltighetstiden av lagen om kreditpolitiska medel uttalades i proposition och av finansutskottet att inte kan påbjuda en ändrad tillämpning av lagen enbart genom uttalanden. Detta strider mot vad finansutskottet anförde vid tillkomsten av lagen om kreditpolitiska medel (FiU 1974:39, s. 34). Där framhöll utskottet att vid granskningen av äger uttala sig om de åtgärder vidtagit och därvid dra upp riktlinjer för verksamhet på det kreditpolitiska området. 80/20-regeln måste anses vara en åtgärd som kan granskas och bli föremål för uttalande Vi hemställer därför att som sin mening ger riksbanksfullmäktige till känna att kontroll av obligationsemissioner skall kunna användas enbart för syften hänförliga till den långfristiga kapitalmarknaden men ej till den kortfristiga kreditmarknaden. () BO ()