mot · G3021198 · 1980-01-24 00:00:00 — om elektrokemiska biverkningar vid tandlagning Många människor har drabbats av mycket besvärande efterverkningar av tandlagningar, vilka ger upphov till elektriska spänningseffekter i munhåla och nervsystem. Effekten är känd under benämningen oral galvanism. På grund av tidigare okunnighet om förhållandena bland tandläkare och övrig läkarpersonal har många patienter inte kunnat få förståelse och hjälp för sina smärtförnimmelser och andra sekundära effekter av de galvaniska spänningar som uppstår i de aktuella fallen. För de mest utsatta personerna har förhållandet förorsakat mångåriga lidanden, vilket har förstärkts av det oförstående som vanligen har visats dem bland alla kategorier av läkarpersonal och myndigheter. har enskilda tandläkare och myndigheter i avsevärt ökad omfattning uppmärksammat att verkningarna av oral galvanism är betydligt allvarligare än man har erkänt. Detta är att hälsa med tacksamhet och förhoppning - inte bara bland de tandvårdsskadade utan även bland dem som och framgent är i behov av tandrestaureringar av sådant slag att olika metaller och andra dentalmaterial kommer till användning. På förfrågan om dagsläget beträffande forskningen och övriga åtgärder för att förebygga skadefall ges svårigheten att komma till rätta med problemen stora proportioner. Dels uppges att det ännu inte finns någon entydig diagnos på oral galvanism, dels är det ett problem att klarlägga vilka kombinationer av tandvårdsmaterial som är olämpliga bland de dentala legeringarna. Det är möjligt att det förhåller sig så, om man går strikt vetenskapligt till väga. Men om genomförandet av prov och utredningar skall ske med samma långsamhet varmed man har gripit sig an frågeställningen är det en ringa tröst för de många som går omkring med ett batteri i munnen. är det nu många lidande människor som önskar få misstänkta tandfyllningsmaterial och övriga dentala konstruktioner utbytta - men inte får det utfört av svenska tandläkare. Med enkla men känsliga voltmätare i 300-500-kronorsklassen har man på dessa personer uppmätt spänningspotentialer av storleksordningen 200 millivolt mellan aktuella tandlagningsmaterial och kroppen i övrigt. För känsliga personer kan detta betyda avsevärda känslopåfrestningar i närliggande nervsystem. Den jonvandring från tandlagningsmaterialet som det elektrokemiska förhållandet utgör indikerar att en - om än långsam - materialvandring sker från dentalmaterialet till kroppen. I de fall materialet utgörs av amalgam torde det vara kvicksilverjoner som frigörs från det i övrigt komprimerade plombmaterialet. Det kan befaras att tandlagningsmaterial på ovannämnt sätt bidrar till ökning av de många former av biologiskt skadliga ämnen som nutidsmänniskan - inte minst de redan sjuka - belastar sin organism med. Detta kan leda till ett flertal sekundära skador och sjukdomar. Det är också troligt att många psykiskt besvärliga tillstånd är att primärt eller sekundärt härleda till den orala galvanismens verkningar. Vad som praktiskt är att göra inom närmaste tid är att sprida information i frågan till all läkarpersonal som kan komma att beröras av oral galvanism. Dessa bör informeras om att oral galvanism är en bekräftad realitet, detta bl. a. för att eliminera den vanliga misstanken att vederbörande patient är inbillningssjuk eller t. o. m. psykiskt defekt. Som en primär indikeringsåtgärd bör åtminstone tandläkarna vara utrustade med enkla men funktionella millivoltmätare för att snabbt och enkelt kunna konstatera förekommande spänningspotentialer vid resp. lagningsställen. Den enkla mättekniken är väl känd av dem som har prövat den, även av amatörer med intresse för problematiken. Allmän information samt uppgifter om mättekniken bör distribueras till tandläkare, sjukhus, läkarcentraler, allmänläkare samt psykiatriska kliniker och vårdinrättningar. Med hänvisning till det anförda hemställs att hos regeringen anhåller att åtgärder vidtas för att skyndsamt genomföra utredningarna beträffande oral galvanism och att sprida information i ärendet.