mot · G3022066 · 1980-05-14 00:00:00 — av m. fl. med anledning av proposition 1979/80:150 med förslag till slutlig reglering av statsbudgeten för /81, m. m. De borgerliga regeringarnas ekonomiska politik har kännetecknats av insatser för att åstadkomma en omfördelning till de arbetandes nackdel, angrepp på den offentliga sektorns sociala verksamhet, åtgärder för att berika kapitalägare och höginkomsttagare. De borgerliga regeringarna har skärpt klassamhällets orättvisor. De har skapat ett stort underskott i statsbudgeten som leder till statsfinansiella problem. Underskottet är till stor del framsprunget ur lättnader och förmåner för kapital- och förmögenhetsägare. De försöker möta de kristendenser som kapitalismen för med sig med en än mer otyglad kapitalism. Det ekonomiska resultatet av borgerligt styre har inneburit försämrade reallöner för de lönarbetande. De lönarbetande har i genomsnitt förlorat inemot i köpkraft. De borgerliga regeringarna har på det ekonomiska området gått hand i hand med . Taktiken har varit att blåsa upp vissa ekonomiska problem och att med all tillgänglig myndighet predika vissa påstådda orsakssamband för att motivera omfördelningar till och förmåner för kapitalet. Regeringen och SAF har som gemensam filosofi haft att öka företagens vinster. Med denna mot de lönarbetande riktade ideologiska kampanj som bas har SAF fört en alltmer aggressiv politik mot de anställda. Resultatet av denna blev långdragna avtalsförhandlingar och att SAF slog till med de mest omfattande stridsåtgärderna på svensk arbetsmarknad: en lockout som var riktad mot 750 000 anställda. De motåtgärder från fackföreningsrörelsen som regeringens och SAF:s lönestoppspolitik föranledde var i jämförelse härmed starkt begränsade. Regeringens nu föreliggande förslag till reviderad finansplan och reviderat budgetförslag följer dess politiska generallinje: för arbetsgivarna mot folket. De riktlinjer som däri förordas går ut på nedskärningar av samhällsnyttig verksamhet i den offentliga sektorn och att exportföretagens intressen skall gå före allt annat. Den kapitalistiska profithushållningen skall ges än friare tyglar. I finansplanen radar regeringen upp sex olika balansbrister i den svenska ekonomin. Såväl regeringens urval av dessa balansbrister som dess föreställningar om dem och den politik som på denna grund förordas är typiska för den klasspolitik regeringen bedriver. Som en första balansbrist anger regeringen inflationen. - att den innebär inkomst- och förmögenhetsomfördelning, att den underminerar folkets levnadsstandard och att den underblåser spekulation på bekostnad av bl. a. produktion kan regeringen skildra på ett i huvudsak riktigt sätt. Men den vill förlägga inflationens orsaker främst till de arbetandes lönekrav och prisstegringarna på olja. Härigenom försöker den dölja vad som är inflationens huvudorsak och få ett motiv för ytterligare tillbakapressning av de arbetandes levnadsnivå. Regeringen behandlar i enlighet med hela den borgerliga ideologin på området de arbetande som en kostnad för produktionen. Men det är arbetet som är själva produktionen. Givetvis måste en del av det som produceras förbrukas av de arbetande. Men en kostnad för den samhälleliga produktionen skulle denna förbrukning vara om de arbetande förbrukade mer än vad de skapar. Ur kapitalets synpunkt är det dock annorlunda. För kapitalisten finns en konflikt mellan den egna vinsten och det han måste betala den som utför produktionen. Ett av de viktigaste medlen att öka vinsten är att pressa tillbaka lönerna. Och om detta inte går nominellt försöker kapitalägarna att angripa de arbetandes reallöner genom att höja priserna. Detta har möjliggjorts genom framväxten av de internationella och nationella monopolen. Priskonkurrensen är i hög grad satt ur spel. Ett eller några få storföretag dominerar de flesta varumarknader såväl i som i de flesta andra kapitalistiska stater. De är ofta prisledare och kontrollerar marknaderna så att de relativt självständigt sätter sina priser. Häri ligger inflationens huvudorsak i alla utvecklade kapitalistiska länder. Antiinflationspolitikens huvuduppgift borde således vara att kringskära kapitalägarnas ekonomiska övertag och prisuppskörtningar. När den borgerliga ideologin så ensidigt propagerar att de arbetandes löner är en kostnad, som skapar bekymmer för samhällsekonomin, glömmer den att de arbetandes löner är detsamma som efterfrågan på produktionen. Kan inte folket köpa något får kapitalisterna inte heller något sålt. En hemmamarknad är vidare en förutsättning för export. Den andra balansbrist regeringen anför är underskottet i bytesbalansen. Det finns förvisso häri problem, men från borgerligt håll används också bytesbalansunderskottet som skrämselpropaganda för att ställa exportkapitalets intressen i centrum och angripa de lönarbetande. Med tanke på de kraftiga oljeprisstegringarna är ett bytesbalansunderskott ganska naturligt. tycks här dock ha det bättre beställt än de väst-europeiska länderna i allmänhet. Många stora svenska företag torde t. ex. stå på plus - dvs. ha större fordringar än skulder - gentemot utlandet. Beräknas samlade utlandsskuld som kumulerade bytesbalansvärden är situationen i ett historiskt perspektiv på intet vis alarmerande. 1913 motsvarade den på så sätt beräknade utlandsskulden mellan hälften och två tredjedelar av BNP, medan den nu motsvarar . Till saken hör också att guldreserv bokförs till ett starkt underskattat belopp. Den tredje balansbrist regeringen drar fram är underskottet i statens budget. För beräknas statens utgifter vara 40 520 milj. kr. större än inkomsterna. Därtill kommer statens utlåningsverksamhet som belöper sig till . Man anger sålunda underskottet till ca . Mot detta sätt att beräkna underskottet har rests allvarliga invändningar. Beräkningen grundar sig på kassaboksmässiga transaktioner och säger inget om den offentliga sektorns totala effekt på ekonomin, vilket är det stabiliseringspolitiskt intressanta. Statens utlåning är ju ingen kostnad utan ger staten en fordran på låntagarna samt ränteinkomster lånen ligger ute. Denna verksamhet har inget att göra med budgetunderskottet, som är skillnaden mellan utgifter och intäkter. Vidare balanserar socialförsäkringssektorn som enligt nationalbudgeten inte är någon självständig ekonomisk delsektor utan en statistisk konstruktion som svarar mot internationell praxis positivt. Den tar in ca mer än den betalar ut. Därtill är kommunernas sammanlagda balans positiv med nära . Den samlade offentliga sektorns underskott år således , vilket motsvarar av BNP. Ett budgetunderskott kan ses som en investering, som ett medel att sätta fart på ekonomin, så att den uppnår ett läge av full sysselsättning och att ekonomins kapacitet fullt ut utnyttjas. Trots att vi kan anses vara inne i en högkonjunktur utnyttjas den svenska produktionskapaciteten inte fullt. Den outnyttjade produktionskapaciteten kan grovt uppskattas till . Detta kan tolkas så att budgetunderskottet antingen är felaktigt sammansatt eller att det är för litet. Det krävs en ökad ekonomisk aktivitet för växande produktion och inkomster för att statsfinanserna skall förbättras. I detta läge är den av regeringen aviserade nedskärningen av de offentliga utgifterna med 7 (9) miljarder kronor direkt felaktig. Den ekonomiska aktiviteten i samhället är för låg, och även om det inte tycks bli en omedelbar konjunkturnedgång kommer en sådan sannolikt att börja kännas av innan det stundande budgetåret är till ända. Detta kommer att ytterligare minska kapacitetsutnyttjandet i ekonomin. Nedskärningen som regeringen aviserat kommer då att bidra till en förvärrad ekonomisk situation med minskad efterfrågan, minskad produktion, minskade inkomster och ett svårare finansiellt läge för den offentliga sektorn som följd. Kortsynt politik är sällan klok. Men regeringens politik utmärks inte bara av kortsynthet. Även om den är förtegen om den närmare utformningen av nedskärningarna torde stå klart att det kommer att handla om förnyade och skärpta angrepp på den offentliga sektorns sociala verksamhet. Dessa måste tillbakavisas av såväl ekonomiska som sociala skäl. Den drastiska ökningen av underskotten i statsbudgeten - som lett till underskott för hela den offentliga sektorn - har inträffat under den borgerliga regeringsperioden. De hänger samman med kapitalismens allmänna kris och svårigheter men har kraftigt förstärkts av den borgerliga fördelningspolitiken med skattelättnader och subventioner till höginkomsttagare och kapitalägare. I detta sammanhang bör noteras att de borgerliga regeringarna placerat ökande andelar av statsskulden hos privata långivare. Detta har ökat den privata förmögenhetsbildningen i samhället och innebär ökade förmögenhetsskillnader. Den fjärde balansbristen finner regeringen i den kommunala sektorns snabba expansion. Denna skulle försvåra för den utlandskonkurrerande sektorn att rekrytera den arbetskraft som behövs för att öka produktionen för att återställa en rimlig balans i våra utrikesaffärer, skriver regeringen. Annorlunda uttryckt betyder detta att det måste finnas en reservarmé av arbetslösa som står på pass för exportindustrins eventuella behov. Angreppen på den kommunala sektorn är annars led i den borgerliga politiken att minska den offentliga sektorn för att vidga privatkapitalets utrymme. Borgerligheten attackerar kommunala verksamheter för att de antingen skall lösas privat eller för att de skall komma att bli profitobjekt för privata intressenter. Härvid angriper de bl. a. barnomsorgen - angrepp som skarpt måste tillbakavisas. Sådan är filosofin bakom de borgerliga partiernas agerande. Verksamhet som inte ger kapitalister profit ser de som improduktiv. Sedan spelar det ingen roll om verksamheten är till stor nytta för befolkningen. Ar den improduktiv bör den begränsas. För borgarna går profiten före folkets väl. Den femte balansbristen anser regeringen vara att den utlandskonkurrerande sektorn är för liten. Med detta menar regeringen att främst exportindustrin måste växa mera; en exportledd tillväxt skall vara strategin för en bättre samhällsekonomi. Också detta är kortsynt politik. Den svenska industrin är kraftigt utlandsberoende. Detta försvårar en självständig och effektiv ekonomisk politik. Det rymmer också en strukturell sida av avgörande betydelse. Det är viktigt att försvara och utveckla som industrination. Men i den nuvarande utvecklingens banor finns här stora faromoment. En ökad satsning på den nuvarande exportstrukturen låser fast i ett starkt beroende av produktion av råvaror och halvfabrikat och vissa verkstadsprodukter. Detta kräver en mycket hård och skoningslös exploatering av naturtillgångar. Det innebär fortsatt hårdsatsning på starkt energiintensiv produktion, vars sysselsättningsmässiga utvecklingsmöjligheter syns starkt begränsade. Dessutom leder en ytterligare ökad satsning på den nuvarande exportinriktningen till en fastare låsning av ekonomiska utvecklingsmöjligheter vid en typ av ekonomisk tillväxt som frammanats av de stora exportföretagens profitjakt. Det är en tillväxt inriktad på hård rovdrift med människor och natur. Det är en tillväxt som inte ställer befolkningens behov i centrum utan har som ledstjärna att maximera kapitalägarnas vinster. En ytterligare låsning till den nuvarande exportstrukturen måste därför avvisas. Detta innebär dock inte att några drastiska förändringar kan göras. Industri- och produktionsstrukturens förändring måste ske planmässigt och efter långsiktiga målsättningar för att inte skapa svåra - om än tillfälliga problem. Men å andra sidan måste omstruktureringen börja. Dess första steg bör tas genom satsning på olika former av samhällsägd industri för att tillgodose samhälleliga behov: utbyggnad av alternativa energiproduktionsanläggningar, utbyggnad av den kollektiva trafiken, skapande av system för förbättringar av arbetsmiljöer osv. Det bör också vara möjligt att med samhälleliga medel starta viss importersättande produktion som en inledning till ett minskat utrikeshandelsberoende. är det nödvändigt att se över den nuvarande utrikeshandeln. Dess sammansättning, länderinriktning osv. är helt bestämd av kapitalets intressen. Den sjätte balansbristen regeringen anför är slöra oljeberoende. Att detta utgör ett problem råder det stor enighet om. Men det måste ges rätta dimensioner. Oljeprisstegringarna från de oljeproducerande länderna innebär förvisso viss inkomstomfördelning till deras förmån men är inte den huvudorsak till de långsiktiga kristendenserna i den utvecklade kapitalistiska världen som det ofta förespeglas - också av den . Det är de multinationella oljekoncernerna som bär huvudansvaret för den internationella oljekrisen, och dessa multijättar har fortfarande dominansen över oljedistributionen till och i . Ett förstatligande av den privata oljebranschen skulle ge många fördelar. a. skulle vi lättare kunna sluta direktkontrakt med oljeproducerande länder. De direkta handelsförbindelserna med dessa är fortfarande begränsade, och handelsunderskott gentemot dessa länder är inte heller så betydande. importerade 1979 för från OPEC-länderna och exporterade dit för , ett underskott således på 3 miljarder. Som jämförelse kan nämnas att underskottet i handelsbalans gentemot uppgick till . Ett minskat oljeberoende måste förverkligas genom utvecklande av inhemska förnybara energikällor. Kärnkraften är här inget alternativ. Regeringen, som tvivelaktigt tolkat utslaget av folkomröstningen så att den genom detta ser sig förpliktad att bygga de 11 :e och 12:e kärnkraftaggregaten, försvårar genom utbyggnaden av dessa ordentliga satsningar på utbyggnad av de inhemska energikällorna. Regeringen saknar alltså även här en riktig politik. Den vill inget göra för att minska underordnande under de internationella oljetrusterna. Den satsar hårt på kärnkraften som också den innebär internationell beroendeställning. Den blockerar genom denna satsning utveckling av inhemska förnybara energikällor. Genomgången av dessa sex balansbris ter, den politik som regeringen i realiteten bedriver, och den politik de borde föranleda, leder till slutsatsen att regeringens allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken, budgetregleringen och den kommunala ekonomin icke kan godkännas. Regeringen har utöver sina förslag till allmänna riktlinjer en del konkreta yrkanden att komma med. I den reviderade finansplanen föreslås att byggnadsarbetare från glesbygden skall få ett extra startbidrag om om de flyttar till , där det råder brist på byggnadsarbetare. Detta förslag måste förkastas av regionalpolitiska skäl. Dess innebörd är att stimulera avfolkningen av glesbygden. Inriktningen på politiken måste ju vara den omvända. Det gäller att skapa arbetsplatser i de fyra nordliga länen och i . Då det råder brist på byggnadsarbetare i kunde verkningsfullt bidra till att lindra läget genom att avbryta ombyggnaden av det gamla , som menligt inverkar på antalet byggnadsarbetare som skulle kunna ägna sig åt bostads- och annat nyttigt byggande. Under rubriken omprövning och omprioritering vill regeringen bl. a. lämna öppet för ökad avgiftsfinansiering. Den vill också att RRV skall utreda konsekvenserna av olika ledighetsregler. Slutsatsen är att den omprövning och omprioritering regeringen förordar är försök att förbereda social nedrustning och att hjälpligt dölja detta inom olika statliga verk. Även om omprövningar och omprioriteringar inom den statliga verksamheten säkert behövs är huvudlinjen i regeringens propåer sådana att dessa icke bör godkännas. Storfinansen och regeringen genomför tillsammans en orättfärdig politik gentemot de arbetande. Koncentrationen av förmögenheter och makt ökar i det svenska samhället. Den regionala obalansen förstärks. Spekulation och ekonomisk brottslighet omsätter allt större belopp och skadar samhällsekonomin. De arbetandes reallöner har sänkts och angrips alltjämt, trots att arbetarrörelsen i kamp lyckats förhindra ett lönestopp. Arbetsplatser läggs ned som valuta- och kapitalexporten fortsätter på hög nivå. Den sociala tryggheten angrips. Människor slås ut. Kapitalismen kan inte skapa social och ekonomisk trygghet. Den kan inte förverkliga allas rätt till arbete. Kriser, rofferi, klassorättvisor, utslagning ligger i själva systemet. En ny och annorlunda utveckling kräver att kapitalets makt angrips och att dess system avskaffas. Framtiden kräver en planerad hushållning med samhällets tillgångar, en produktion styrd av de arbetande så att maskinerna omvandlas från medel för utsugning till hjälpmedel åt de arbetande, en produktion vars utveckling leds av befolkningens behov och inte av enskilda kapitalisters profitjakt. Politiken måste följa denna inriktning. Storfinansens makt måste angripas och brytas. För att bekämpa inflation och regeringens omfördelning till höginkomsttagare och kapitalägare, för kampen för rätt till arbete framstår nu följande krav som nödvändiga: Detta är en omedelbar åtgärd mot inflationen. Det är också en nödvändighet för att nivån på de nådda avtalen på arbetsmarknaden inte genast kommer att visa sig helt otillräckliga att mota ytterligare reallöneförsämringar. En bostadspolitik för sänkta hyror. Den bostadspolitiska verkligheten visar att de av fastställda bostadspolitiska målen inte kunnat upprätthållas under de borgerliga regeringarna. Klyftorna mellan bostadspolitikens vinnare och förlorare har vuxit, och de förmögen hetsklyftor som skapats genom boendet är sannolikt större än dem som löneskillnader gett upphov till. 1970-talets utveckling med ökad hyresutplundring, nya hyreshöjningskrav som är större än någonsin - . för en trerumslägenhet och ständigt ökade bidrag till ägare av småhus - beräknat skattebortfall är för år - har förstärkt de ekonomiska skillnaderna mellan olika grupper och boende med olika upplåtelseformer. måste snabba åtgärder vidtas för att stoppa hyreshöjningarna, sänka boendekostnaderna för hyresgästerna och åstadkomma en omfördelning av subventionerna inom bostadssektorn genom att medel överföres från ägaretill hyressektorn. Ett riktat statligt stöd till de kommunala bostadsföretagen, prisstopp och prissänkningar på byggnadsmaterial, slopad moms på bostäder, fortsatta underhålls- och hyresförlustlån, lägre ränta och längre amorteringstider på bostadslån till allmännyttiga bostadsföretag är sådana konkreta åtgärder som måste genomföras . Detta måste ske i avvaktan på mera långsiktiga åtgärder mot all spekulation och alla orättvisor på bostadsmarknaden. En skattepolitik som stöder kravet om en rättvis inkomstfördelning. Regeringens skattepolitik har varit utpräglad klasspolitik. Den har understött höginkomsttagare och spekulation. Det är nödvändigt att skattepolitiken läggs om. Härvid bör indexregleringen av skatteskalorna slopas, förmögenhetsskatten skärpas och realisationsvinsterna beskattas lika hårt som andra inkomster. Regeringen har utalat att av företagens vinster skall avsättas på särskilda investeringsfondskonton i . Detta förslag bör kompletteras. Dessa investeringsfonder bör övertas av samhället och bilda en grundplåt i en samhällsägd fond som skall användas för ett samhälleligt industrialiseringsprogram. Progressiv samhällelig industrialiseringspolitik. För att bryta minskningen av industrijobb i och ha beredskap inför kommande lågkonjunktur och sysselsättningskris bör arbete igångsättas med ett program för samhällsägda industrier. En grundplåt för ett sådant program skapas genom en samhällsägd fond, såsom ovan förordats. Det samhällsägda industriprogrammet bör inriktas på industrier som tillgodoser samhälleliga behov: kollektiv trafik, alternativa energiproduktionsanläggningar, system för förbättringar av arbetsmiljöer. Härigenom får programmet en grund i efterfrågan från samhället. Med hänvisning till ovanstående föreslås 1. att godkänna de allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken som förordas i motionen och avslå regeringens förslag i motsvarande del, 2. att avslå förslaget i den reviderade finansplanen till extra starthjälp till vissa byggnadsarbetare, 3. att godkänna de allmänna riktlinjer för budgetpolitiken som förordas i motionen och avslå regeringens förslag i motsvarande 4. att avslå regeringens förslag till riktlinjer för den kommunala ekonomin, 5. att avslå regeringens riktlinjer för omprövningar och omprioriteringar av statlig och statsfinansierad verksamhet, 6. att som sin mening ge regeringen till känna vad som anförts i motionen om de av regeringen aviserade nedskärningarna av statsutgifterna, 7. att uttala att prisstopp skall gälla , med priserna som maximipriser, 8. att uttala sig för en bostadspolitik för lägre hyror i enlighet med vad som anförs i motionen och hos regeringen hemställa om erforderliga initiativ, 9. att godkänna i motionen förordade riktlinjer för skattepolitiken, 10. att upphäva indexregleringen av skatteskalorna från , 11. att godkänna vad som i motionen anförs om att av företagens vinster skall avsättas till en samhällsägd investeringsfond för investeringar i samhällsägda industrier och hos regeringen hemställa om förslag i enlighet därmed, 12. att godkänna vad som anförs i motionen om ett progressivt samhälleligt industrialiseringsprogram och hos regeringen hemställa om åtgärder i enlighet därmed. (vpk) (vpk) (vpk) (vpk)