mot · G302817 · 1980-01-23 00:00:00 — av och om det militära vitsordssystemet För militär personal i sätts vitsord. Vitsordet motiveras främst med att det behövs vid beslut om befordringar. Inom den civila statsförvaltningen och i arbetslivet i övrigt synes man dock klara befordringsfrågor utan att behöva betygsätta varje anställd. Utredningen om befordringsförfarandet m. m. inom krigsmakten avgav 1974 sitt betänkande (SOU 1974:46). Där föreslogs att en åldersgräns skulle sättas efter vilken vitsord inte längre skulle behöva användas. I yttrande över utredningen sade bl. a. att en övre åldersgräns bör övervägas. Åtminstone bör personal över en viss ålder ha möjlighet att avsäga sig fortsatt vitsordsuppföljning, menade FOA, naturligtvis med de konsekvenser för karriären som detta kan få. Det är lätt att finna äldre militär personal som känner olust över att bli betygsatt. Cheferna har att föra samtal - enskilda uppföljningssamtal innan vitsord sätts. FOA ifrågasatte om sådana samtal skulle vara obligatoriska över en viss ålder. När det gäller äldre anställda gäller ju ofta att den vitsordssättande chefen är yngre och rimligen mindre erfaren än den han skall sätta vitsord på. En chefs möjlighet att ha aktuell kunskap om underordnade är också begränsad, särskilt när det blir täta skiften på chefsposten. Från fackligt håll har frågan om mjukare bestämmelser för vitsord aktualiserats, t. ex. så att den som fyllt själv skall få avgöra om han vill bli vitsordssatt eller inte. Detta särskilt som befordran sällan sker för äldre personal, tydligen oavsett vilka vitsord de har. Försvarsmaktens årliga arbete med att sätta vitsord är mycket tids- och arbetskrävande. Även om vitsorden skulle behållas finns skäl att förlänga tiden mellan omprövningarna. System med vitsord rymmer inslag av olust. Hur länge skall en för den enskilde negativ händelse eller åtgärd få påverka vitsordet? Det är omvittnat att den som fått ett lågt vitsord har svårt att sedan få det höjt. Särskilt svårt kan det vara för en ny chef att ändra vitsordet för någon, eftersom det ju genast kan tolkas som misstroende mot den föregående chefen. Om en chef har svårt att hinna lära känna alla han har att sätta vitsord på finns naturligtvis misstanken att chefen, kanske omedvetet, gynnar de underställda han råkar vara mera bekant med. Vänskap med chefen kan alltså löna sig inför framtida befordringar. Eftersom det rör sig om bedömningar blir det också svårt att få vitsord som är direkt jämförbara, olika chefer sätter helt enkelt olika vitsord för likartade insatser. Det är knappast personalen - och i synnerhet inte den äldre personalen som känner för att behålla nuvarande vitsordssystem. Frågan är då om systemet är nödvändigt för myndigheternas skull. Som nämnts kan det inte vara självklart att vitsord behövs, eftersom befordringsbesluten kan i andra organisationer utan motsvarande system. Den enskilde bör, som i all annan verksamhet, kunna samla meriter- både genom utbildning och tjänst - och anföra dem inför befordringsbeslut. Mer än borde man söka ändra reglerna så att det blir den enskilde som tar initiativ till att söka kommande lediga jobb som skall besättas med militär personal. Inom försvarsmakten förbereds införandet av den nya befälsordningen. Den påverkar både utbildning och principiell uppbyggnad av befälskadern. Införandet av den nya befälsordningen - som kommer att medföra komplikationer för äldre personal - borde vara ett lämpligt tillfälle för att aktualisera frågan om de årliga vitsorden. Med hänvisning till ovanstående hemställs att hos regeringen begär en översyn av det militära vitsordssystemet, särskilt för att minska antalet vitsord som sätts på äldre personal.