mot · G3022011 · 1980-04-23 00:00:00 — av m. fl. med anledning av proposition 1979/80:159 med förslag till lag om ändring i lagen (1974:922) om kreditpolitiska medel, m. m. Den kreditpolitiska lagstiftningen, som blev föremål för en betydande omläggning och modernisering fr. o. m. , är en fullmaktslag (1974:922) som regeringen efter framställning av riksbanksfullmäktige kan sätta i verkställighet. I praktiken har visserligen kreditpolitiken bedrivits så att träffat överenskommelser med bankerna eller utfärdat rekommendationer till dessa i fråga om bl. a. deras kreditgivning och villkoren för denna. Men lagstiftningen har likväl haft en betydelse som en sista möjlighet för statsmakterna att tillgripa i de fall man inte skulle lyckas nå fram till en överenskommelse. Lagen om kreditpolitiska medel är en tidsbegränsad lag. Senast har den förlängts till utgången av . Med stöd av denna lag kan regeringen förordna att får använda ett eller flera kreditpolitiska medel. De medel som anges i lagen är likviditetskrav, kassakrav, utlåningsreglering, emissionskontroll, allmän placeringsplikt, särskild placeringsplikt och räntereglering. Enligt den nuvarande lagstiftningen kan dessa medel endast avse kreditinstitut - dvs. affärsbanker, sparbanker, de regionala föreningsbankerna - försäkringsinstitut och allmänna pensionsfonden samt en del lokala institut som t. ex. lands- och stadshypoteksinstituten. Vid sidan av dessa kreditinstitut som täcks av lagen i dess nuvarande utformning har vuxit fram en ny grupp av företag som ägnat sig åt kreditgivning och annan finansieringsverksamhet i nya eller delvis nya former -1, ex. factoring, leasing, kontokortskrediter och avbetalningsfinansiering. Dessa finansföretags verksamhet har expanderat kraftigt . Deras kreditgivning har ökat med i genomsnitt mot för den totala kreditmarknaden. Enbart har ökningen varit . Denna snabba expansion har inneburit att samhällets grepp över den totala kreditgivningen försvagats eftersom dessa finansföretags verksamhet legat utanför lagen om de kreditpolitiska medlen. Ett första steg mot reglering av denna verksamhet togs genom att fattade beslut om en särskild lag (1980:2) om finansbolag som träder i kraft . I denna lag anges vilka företag som är finansbolag och hur samhällets tillsyn av dessa bör ske. Lagen om finansbolagen behandlar däremot inte storleken och inriktningen av deras kreditgivning. Lagens tillkomst har dock gjort det möjligt att i lagen om kreditpolitiska medel även inkludera kreditgivningen från finansbolagen. Frågorna om den särskilda regleringen av dessa företags kreditgivning har tidigare utretts av särskilda sakkunniga - finansieringsbolagskommittén. I denna utrednings betänkande (SOU 1977:97, Finansieringsbolag) stannade kommittén för att föreslå att vissa av de kreditpolitiska medlen även skulle tillämpas på dessa typer av företag - i första hand likviditetskrav, räntereglering och utlåningsreglering. En betydande del av remissinstanserna - däribland riksbanksfullmäktige - ställde sig bakom kommitténs förslag i dessa avseenden. I den nu föreliggande propositionen 1979/80:159 har emellertid regeringen stannat för att föreslå att endast ett av dessa tre medel skall kunna användas på finansieringsbolagen - nämligen utlåningsreglering. Dessutom föreslås att emissionskontroll även skall kunna utövas över dessa företag. De motiv som anförs i propositionen för att avvika från finansieringsbolagskommitténs och de tunga remissinstansernas uppfattning är emellertid svaga. Så exempelvis anförs det mot ett likviditetskrav på finansbolagen att detta skulle kunna bli verkningslöst genom att dessa kan parera kravet genom att öka sin upplåning. Men man kan ju knappast utgå ifrån att en likviditetsbegränsande åtgärd sätts in isolerat mot finansbolagen, utan i praktiken sker det som ett led i en allmänt likviditetsbegränsande politik. Då blir också finansbolagens möjligheter att parera dessa krav i motsvarande mån begränsade. Vidare anförs det att ett likviditetskrav skulle tvinga bolagen att hålla upplånade medel placerade i sådana tillgångar som har lägre avkastning än upplåningskostnaden. Detta skulle medföra merkostnader som till slut skulle drabba finansbolagens kunder - enligt propositionen många små och medelstora företag. Man framställer detta som en ofrånkomlig konsekvens av en reglering av finansbolagens likviditet. En sådan konsekvens kan dock lätt undvikas genom förändringar av bolagens upplåning. Denna är ju enligt vad som direkt anförts i propositionen flexibel och lätt att både öka och reducera. Likaledes är argumenten mot en räntereglering utmanande svaga. Man pekar på att en sådan skulle kunna få den negativa konsekvensen att finansbolagen begränsade sin riskfyllda kreditgivning till näringslivet och i högre grad övergick till att lämna kredit mot traditionella säkerheter. Men en räntereglering måste ju utformas med hänsyn till bl. a. olikheter i riskerna i olika placeringsformer, så denna konsekvens behöver inte alls inträffa. Däremot kan man med ränteregleringens hjälp åstadkomma en mera allmän dämpning av den ränteglidning uppåt som inte minst finansbolagen har bidragit till och som verkat klart kostnadsuppdrivande för deras lånekunder. Vi vill dessutom peka på de onekligen ganska utmanande stora vinster som dessa finansbolag kunnat göra . Enligt vår mening bör därför med hänvisning till vad som anförts ovan såväl likviditetskrav som räntereglering enligt lagen (1974:922) om kredit politiska medel kunna tillämpas på finansbolag vid sidan om den utlåningsreglering som föreslås i regeringens proposition. Särskilda åtgärder i fråga om kontokortskrediter har beslutat att hos regeringen begära en övergripande utredning på kontokortsområdet genom en parlamentarisk kommitté. beslutade även att som sin mening ge regeringen till känna att regeringen utan hinder av utredningsarbetet vid behov bör vara beredd att ingripa med åtgärder av såväl kreditpolitisk som konsumentpolitisk natur (NU 1979/80:24). I propositionen föreslås nu en lag med bemyndigande för regeringen att meddela föreskrifter om betalningsvillkor vid kontoköp på kredit. Detta bemyndigande bör gälla tills vidare i avvaktan på resultatet av den utredning som departementschefen anmäler sin avsikt att tillkalla. Regeringen tar dock inte ställning till om detta bemyndigande i dagens läge behöver utnyttjas. Enligt vår mening har emellertid problemen på kontokortsområdet nu blivit så akuta att ett ingripande är nödvändigt efter det att regeringen erhållit det nu önskade bemyndigandet. Det är alltför lätt för personer med en svag ekonomi att via kontokort ytterligare försämra denna. Människor lockas att göra köp av dyra konsumtionsvaror utan att ha de ekonomiska förutsättningarna för detta. De dras in i en för dem förnedrande handläggning med ibland utdragna betalningsförelägganden och slutligen utmätning av egendom. Enligt vår mening bör därför det till regeringen givna bemyndigandet utnyttjas till att ställa krav på kontantinsats vid kontoköp samt även reglera betalningsvillkoren i övrigt vid kontoköpen. I detta sammanhang bör även regeringen uppmärksamma de risker som ligger i att enskilda personer nu kan skaffa sig ett stort antal olika kontokort och därigenom ikläda sig en sammanlagd skuld som de har svårt att klara. Regeringen bör därför överväga hur man skall begränsa det totala antalet kontokort som en och samma person kan inneha. Det bör ankomma på vederbörande utskott att utarbeta erforderlig lagtext. Med hänvisning till vad som ovan anförts hemställs att 1. beslutar att även likviditetskrav och räntereglering enligt lagen 1974:922 om kreditpolitiska medel skall kunna tillämpas på finansbolag, 2. beslutar som sin mening ge regeringen till känna vad som anförts i motionen örn behovet av kontantinsats samt reglering av betalningsvillkor vid kontoköp. 3. beslutar som sin mening ge regeringen till känna vad som anförts om behovet av åtgärder för att begränsa det totala antalet kontokort som en och samma person kan inneha. () HANS () () () () () () ()