mot · G3021027 · 1980-01-24 00:00:00 — Motion 1979/80:1027 av m. fl. om åtgärder för skogsnäringen Socialdemokraterna och de fackliga organisationerna har vid många tillfällen redovisat sin syn på skogsnäringens problem och utvecklingsvägar. Vi har givit uttryck för en gemensam positiv syn på branschens möjligheter att även spela en central roll i det svenska näringslivet. Vi har å andra sidan inte väjt för att påtala de problem som näringen har att lösa såväl i det korta som i det långa tidsperspektivet. De konkreta åtgärder som vi föreslagit skulle direkt och kraftfullt bidra till att ge skogsnäringen den konkurrenskraft som krävs för framtiden. Men vi har krävt att utvecklingen skall styras på ett sådant sätt att hänsyn kan tas till människornas självklara rätt till arbete och trygghet. Som exempel på detta kan nämnas det program Politik för skogsnäringen som socialdemokratin och fackförbunden lade fram . Socialdemokraterna har i genom motioner föreslagit konkreta åtgärder för att främja branschutvecklingen. De borgerliga regeringarna har på ett anmärkningsvärt sätt underlåtit att vidta de åtgärder som erfordras för att trygga branschutvecklingen och sysselsättningen för de anställda. Den borgerliga riksdagsmajoriteten har gång på gång avvisat våra krav. Följden har blivit en fortsatt oplanerad branschutveckling; angelägna satsningar uteblir eller försenas, i vissa fall sker en ren nedrustning av näringen och stora svårigheter blir följden för anställda, orter och regioner. Skogsindustrin är en av våra mest betydelsefulla industribranscher. Exportvärdet uppgår till ca , vilket motsvarar omkring en sjättedel av vår samlade varuexport. Totalt sysselsätter skogsnäringen direkt och indirekt ca 300 000 personer. Omkring 1 000 orter i vårt land är mer eller mindre beroende av skogsindustrins utveckling. Det är mot denna bakgrund som regeringens bristande handlingskraft skall ses. Denna passivitet måste nu äntligen ersättas av planerade och kraftfulla åtgärder från statsmakternas sida. Att ytterligare förhala de för branschen livsviktiga frågorna är inte försvarbart. Det är främst två områden som kräver omedelbara insatser. För det första måste vi komma till rätta med råvaruförsörjningsproblemen. 1 1979/80. det andra måste vi starta den samordnade planering av näringens utveckling som bl. a. de fackliga organisationerna krävt och som också allt fler företagsledare ser som nödvändig. Råvarusituationen är alarmerande. Bristen på råvara medför att företagen inte fullt ut kan utnyttja den goda efterfrågan på skogsindustrins produkter som vi f. n. har. Detta är synnerligen allvarligt, då det för företag i en så konjunkturkänslig bransch som skogsindustrin är absolut nödvändigt att man kan ta vara på de goda konjunkturåren. De företag som inte kan göra detta står mycket dåligt rustade när priser och leveransvolymer sjunker igen. Enligt en prognos från blir avverkningarna 1979/80 . Detta är en nivå som med understiger nivåerna /73 och 1973/74. Årets avverkningsvolym skall ställas mot de svenska skogarnas samlade tillväxt, som är . Denna begränsning av avverkningarna sker som priserna har stigit markant, ökningen jämfört med föregående säsong är enligt . Denna eftersläpning i avverkningarna är koncentrerad till det privata skogsbruket. På bolagens och statens skogar är avverkningsmöjligheterna i regel hårt ansträngda. Det måste dock kraftigt understrykas att även i det privata skogsbruket torde en stor del av skogsägarna avverka i en omfattning som överensstämmer med skogsmarkens långsiktiga produktionsförmåga. Man kan med fog fråga sig vad de skogsägare som inte avverkar väntar på. Som redan nämnts har virkespriserna stigit påtagligt. Den svenska prisnivån för vedråvara är som bekant internationellt sett mycket hög. Försök att genom utbudsbegränsningar driva fram kraftiga prisstegringar på virke är därför ett hot mot den svenska skogsindustrins konkurrensförmåga och utvecklingsmöjligheter. En sådan försvagning av vår skogsindustri är i sin tur inte något som långsiktigt gagnar virkesleverantörerna. Enligt vår mening finns det anledning att se särskilt allvarligt på virkesförsörjningen till NCB och . Båda företagen har brist på råvara och avser bl. a. av den anledningen att lägga ned eller inskränka driften vid olika anläggningar. planerar att lägga ned fem fabriker. NCB har meddelat att man överväger att stänga fabriken i på grund av virkesbrist. De anställda är oroliga för att detta i praktiken betyder att fabriken aldrig startas igen. Detta sker som staten satsar en och för att rädda de båda företagens fortbestånd. Detta vittnar om en 1979/80: 1027 starkt bristande lojalitet hos de privata ägarna att avverkningsnivån hålls så låg att man inte ens säkerställer sina egna industriers råvarubehov. Det strider också direkt mot syftet med de virlcesavtal som finns mellan industrierna och skogsägarföreningarna. Dessa avtal var en förutsättning för det statliga engagemanget i de båda företagen. bör begära att regeringen låter undersöka hur de nämnda avtalen har fungerat. Resultatet bör redovisas för . Vi vill dock även här starkt understryka att det ansvar man visar varierar mellan skogsägarna. Flertalet skogsägare visar den lojalitet man kan kräva. Vi får fortlöpande exempel på virkesbristens effekter. mest allvarlig är utvecklingen i där man avser att avveckla fabriker på fem orter. Som främsta anledning anges brist på råvara. Trots den goda efterfrågan har såväl massafabriker som sågverk lagts ned i avsaknad av råvara. I många anläggningar tvingas man köra med ett klart underutnyttjande av den tillgängliga produktionskapaciteten. Beslut om mer eller mindre långvariga driftstopp tas i det ena företaget efter det andra. Vi har också noterat att ledande företrädare för bondeskogsägarnas organisationer har framhållit att en ökad avverkning är nödvändig. Däremot har de borgerliga regeringarna varit tysta i frågan, och de enskilda statsråd som trots allt yttrat sig har närmast avvisat råvarubristen som ett stort problem. Den virkesbristsituation vi hamnat i är naturligtvis helt oacceptabel, och det är minst sagt förvånande att regeringen inte vidtagit erforderliga åtgärder. Det står ju helt klart att de åtgärder som beslutade om är otillräckliga för att säkra virkesförsörjningen till industrin. Från socialdemokratisk sida insåg vi att de borgerliga förslagen var otillräckliga. Vi begärde i våra motioner 1978/79:2645 och 1978/79:2674 att regeringen noggrant skulle följa utvecklingen på virkesförsörjningsområdet. Vi krävde också att regeringen skulle utarbeta förslag till åtgärder, genom vilka man skulle kunna ålägga försumliga skogsägare att avverka i rimlig omfattning. Den borgerliga riksdagsmajoriteten avslog emellertid våra förslag. Dessvärre befinner vi oss nu i den situation som vi förutsåg . Det är alltså ett stort ansvar som de borgerliga partierna har påtagit sig genom sin negativa inställning till kraftåtgärder för att trygga virkesförsörjningen. Från socialdemokratisk sida upprepar vi nu våra krav . Regeringen måste på ett helt annat sätt än vad som sker övervaka utvecklingen på råvarumarknaden. Fortlöpande bedömningar av industrins behov och därav följande avverkningskrav måste göras och redovisas för . I denna redovisning bör också ingå regeringens bedömning av behovet av åtgärder för att komma till rätta med eventuella obalanser. fl 1979/80. 1979/80: 1027 Den beredskapslag som vi begärt måste utarbetas. bör därför begära att regeringen skyndsamt förelägger ett förslag till en sådan lag. Regeringen bör kunna sätta lagen i kraft för enstaka virkesförsörjningsområden eller för hela landet, om industrins virkesförsörjning eller sysselsättningen allvarligt hotas. Lagen bör utformas så, att den kan användas av skogsvårdsstyrelserna i sådana enskilda fall där uppenbara försummelser föreligger. Lagen skall sålunda inte verka automatiskt, och den skall över huvud taget aldrig användas mot den skogsägare som sköter sin skog och tar sitt ansvar för virkesförsörjningen. bör i samråd med skogsvårdsstyrelserna bedöma hur stora virkesmängder man bör syfta till att få fram inom resp. län. Det blir i praktiken de lokala skogsvårdskonsulenternas bedömningar och kännedom om fastigheterna inom sina distrikt som kommer att vara vägledande för på vilka fastigheter beredskapslagen kan behöva utnyttjas. Åtgärderna skall föregås av samråd med vederbörande skogsägare och, om så erfordras, upprättande av skogsbruksplan. Föreläggande om avverkning skall inte kunna riktas mot den fastighet där ägaren kan påvisa att virke avverkats och sålts (eller använts i egen verksamhet) till ett rotvärde av förslagsvis i genomsnitt av det aktuella taxerade skogsbruksvärdet för fastigheten. Det är vanligt att en fastighet som sköts väl ger möjlighet till en avverkning som f. n. motsvarar ca så mycket, dvs. ca halva skogsbruksvärdet . Föreläggande om avverkning skall heller inte kunna riktas mot den fastighet som innehåller mindre än förslagsvis av arealen slutavverkningsmogen skog i skogsvårdslagens mening. Det är vanligt att andelen slutavverkningsmogcn skog på en välskött fastighet är av arealen. Om fastigheten visar tecken på uppenbar vanskötsel, skall dock föreläggande undantagsvis kunna utfärdas efter prövning även i de fall då andelen slutavverkningsmogen skog är lägre än det angivna procenttalet. Erfarenheten visar att särskild uppmärksamhet måste ägnas åt fastigheter som ägs av juridiska personer (i första hand dödsbon) och av fysiska personer, för vilka skogsbruket inte ger huvuddelen av inkomst eller sysselsättning. De här redovisade kriterierna ger vida ramar för att helt undvika att någon skötsam och ansvarsfull skogsägare skall beröras av lagen. Av uppgifter vi inhämtat verkar det troligt att man med de föreslagna kriterierna i många delar av , där privatskogsbruket är starkt, skulle komma att beröra av skogsfastigheterna. I vissa delar av , med starka inslag av mindre privat skogsbruk, är andelen avverkningsmogen skog av arealen i genomsnitt på alla fastigheter detta som skogsindustrier i närheten lider en katastrofal brist på råvara. Redan existensen av en beredskapslag kan få stor förebyggande verkan. Man kan anta att större delen av de passiva skogsägarna skulle avverka och sköta sin fastighet bättre för att aldrig behöva riskera ett föreläggande. För att undvika att en lagstiftning av detta slag försätter skogsägarna i en gentemot industrin underlägsen position vid framtida prisförhandlingar måste långsiktiga virkesavtal tillskapas. Vi återkommer till detta nedan. Det är också helt nödvändigt att vidta åtgärder för att förhindra att vi åter kommer i en bristsituation som dagens. I våra motioner 1978/79: 2140, 1978/79: 2278 och 1978/79: 2645 lade vi fram förslag i detta syfte. Vi begärde där att regeringen skall ta initiativ till överläggningar mellan de berörda parterna om långsiktiga virkesavtal. Vi underströk att företrädare för de anställdas organisationer givetvis skall delta i dessa överläggningar. Detta krav avvisades av den borgerliga riksdagsmajoriteten. Vi begärde vidare att skulle besluta att skogsbruksplaner skall upprättas för alla skogsfastigheter. Även detta avvisades av de borgerliga partierna. Slutligen föreslog vi också att regeringen skulle ta initiativ till en snabbutredning av hur samhället skall få tillgång till effektiva styrinstrument för att påverka avverkningen. Också här var den borgerliga riksdagsmajoriteten helt avvisande. Om dessa våra förslag genomförs skapas en god bas för en planerad råvaruförsörjning för industrin. Men det betyder inte bara en avsevärt förbättrad situation för industrisektorn. Det innebär också möjligheter till en bättre långsiktig planering för skogsägarna och inte minst en ökad trygghet för de sysselsatta inom hela skogsnäringen. Vi tar därför nu åter upp dessa frågor. Kvar står emellertid behovet av ett övergripande ekonomiskt styrmedel i skogspolitiken, långsiktiga virkesavtal och skogsbruksplaner för samtliga fastigheter. bör därför nu begära att regeringen tar nödvändiga initiativ i dessa frågor. Vi vill i detta sammanhang hänvisa till våra tidigare motioner, 1978/79: 2140 resp. 1978/79: 2278, där vi närmare motiverar och utvecklar våra förslag. Den grundläggande bristen i svenskt skogsbruk har varit de alltför otillräckliga investeringarna i primärproduktionen. 1979/80: 1027 den ökade avverkningen och behovet av skogsråvara till industrin har det blivit alltmer angeläget att bättre ta till vara skogsmarkens produktionsförmåga. Dessutom är avverkningen för låg i privatskogsbruket. Tillräckliga motiv saknas uppenbarligen för att skogens långsiktiga avverkningsmöjligheter skall kunna utnyttjas. Dessa förhållanden har medfört att sysselsättningen gått ner såväl i skogsbruket som i skogsindustrin. Följderna för sysselsättningen är på lång sikt minst lika allvarliga. Den av fastlagda skogspolitiken kräver ett bättre utnyttjande av markens produktionsförmåga och en avverkning i nivå med vad som uthålligt är möjligt. Dessa krav måste uppfyllas för att skogsnäringen även skall kunna garantera människorna arbete och trygghet. I stora delar av landet har den en helt avgörande betydelse för sysselsättning och regionalpolitik. Utvecklingen inom skogsnäringen får enligt socialdemokratin inte vara en fråga enbart för privata ägare och vinstintressen. Samhället måste ytterst ta ansvaret för att skogens resurser vårdas och utnyttjas till gagn för hela folket. Därför krävs en planerad hushållning under samhällets ledning i nära samverkan med företag och fackliga organisationer. Det är angeläget att man inom ramen för en planerad råvaruförsörjning också har tillgång till effektiva styrinstrument för att påverka skogsägarnas avverkningar och skogsvårdsåtgärder. De traditionella skogspolitiska styrmedlen lag, statsbidrag, rådgivning etc. är enligt vår mening otillräckliga. Ekonomiska styrmedel saknas. Förslag till sådana har dock utretts i flera omgångar. skogsutredning (SOU 1978: 6) föreslog privata skogsvårdskonton. Den skogspolitiska utredningen (SOU 1973: 14) föreslog ett kombinerat avgifts- och stödsystem. Båda förslagen har avvisats. I vår motion 1978/79: 2140 begärde vi att frågan om styrinstrument för en planerad råvaruförsörjning borde snabbutredas. Vi avsåg i första hand möjligheterna att utnyttja beskattningen och skogsvårdsavgiften i detta syfte. Också till detta ställde sig den borgerliga riksdagsmajoriteten vid det tillfället avvisande. Regeringen har dock sent omsider aviserat en utredning som främst skall undersöka möjligheten att använda beskattningen för att stimulera privatskogsbruket till ökad avverkning. Vi återkommer längre fram i denna motion till vårt ovan nämnda krav att även skogsvårdsavgiften utreds i detta syfte. Problem och företeelser inom skogsbruket I det föregående har bristerna i skogsbruket och samhällets krav på näringen redovisats. Vi vill sammanfattat beskriva problemen på följande sätt: akuta svårigheter att få fram råvara från det privatägda skogsbruket, överavverkning inom storskogsbruket, kraftig eftersläpning av återväxtåtgärder och röjningar, 1979/80: 1027 ökat behov av skogsvårdsåtgärder, för hög andel självföryngring i förhållande till vad som är biologiskt möjligt, skogsmarkens produktionsförmåga utnyttjas inte fullt ut (bl. a. restbestånd och glesa skogar), det saknas på grund av ryckighet i sysselsättningen och dålig arbetskraftsplanering arbetskraft för att klara behoven av skogsvårdsåtgärder som arbetslösheten är stor i vissa skogsbygder, det privata skogsägandet har en kort lönsamhetshorisont, skogsbrukets dubbla roll som kapitalplaceringskälla och näringsverksamhet har blivit alltmer påtaglig, ägosplittringen inom privatskogsbruket, endast av skogsägarna har jord- eller skogsbruket som huvudsaklig sysselsättning, andelen skogsägare som är mindre beroende av skogsbrukets inkomster ökar, skogsbeskattningen är inte avverkningspolitiskt neutral, avverkningsbenägenheten är i privatskogsbruket alltför beroende av tillfälliga variationer i virkespriserna, aktuella skogsbruksplaner saknas för drygt hälften av de privatägda fastigheterna, investeringarna i beståndsanläggning och röjning minskar under lågkonjunkturer; även under högkonjunkturer förs arbetskraft och maskiner över till avverkningar, angelägenheten av minskad användning av kemikalier i skogsbruket (frågan om skogsbesprutningen behandlas i vår miljömotion till vårriksdagen). Mot bakgrund av ovanstående problembeskrivning anser vi det vara helt nödvändigt att samhället tar sitt ansvar för hushållningen av den naturresurs som skogen utgör. Vi återkommer därmed till vårt tidigare krav på ett effektivt ekonomiskt styrmedel i skogspolitiken. Detta måste vara så uppbyggt att de grundläggande kraven på skogsvården, avverkningen och sysselsättningen tillgodoses. Vidare måste principen om ett självfinansierat skogsbruk ligga till grund för uppbyggnaden av ett sådant system. Krav på ett ekonomiskt styrinstrument Följande krav måste enligt vår mening ställas: grundas på principen att skogsbruket skall bära sina egna kostnader, inrymma statligt stöd för skogsvård av bl.a. regionalpolitiska skäl, göra brukandet av skog viktigare än ägandet, 1979/80: 1027 förbättra skogsbrukets ekonomiska förutsättningar att motsvara samhällets krav, ge samhället reella möjligheter att styra insatserna och avväga resurserna, vara lätt att administrera och kunna anpassas till förändringar i avverkningsnivån, skapa förutsättningar för en fast och långsiktigt planerad sysselsättning i skogsbruket och skogsindustrin, öka sysselsättningen i skogsbruket särskilt i inland, stimulera själv verksamhet, verka för ett bättre utnyttjande av markens produktionsförmåga, stimulera markägare att utföra skogsvårdsåtgärder, öka benägenheten att avverka, basera den enskilde skogsägarens insats på fastighetens värde och produktionsförmåga. Av denna genomgång torde framgå att man via beskattningen i huvudsak endast kan påverka utbudet av virke. Investeringarna i primärproduktionen påverkas däremot inte. I syfte att höja skogsproduktionen antog en skärpt skogsvårdslagstiftning. Men skärpningen blir verkningslös, om det inte skapas resurser för att se till att lagen efterföljs. Vår framtida råvaruförsörjning kommer i hög grad att bli beroende av detta. ansåg också för sin del att det var otillfredsställande att det f. n. inte finns garantier för att medel finns tillgängliga för åtgärder som föreskrivs i skogsvårdslagstiftningen. Både skogspolitiska utredningen och skogsutredning påpekade att många av ägarna inom privatskogsbruket har bristande ekonomiska resurser för att kunna leva upp till skogsvårdslagens krav på en god skogsvård. Därför föreslog utredningarna olika avgifts- och bidragsformer. Av olika anledningar har dessa förslag inte förverkligats. föreslog dels att skogsägaren efter varje slutavverkning skulle sätta av så mycket pengar till ett eget skogsvårdskonto (särskilt bankkonto) som beräknas gå åt för att anlägga ny skog i enlighet med skogsvårdslagens krav, dels att skogsägaren till sitt skogsvårdskonto skulle sätta av ett belopp motsvarande en procent av det taxerade skogsbruksvärdet för att bekosta röjningar och andra skogsvårdsåtgärder. I anslutning i propositionen 1978/79: 110 angående riktlinjer för skogspolitiken, m. m. motionerade vi om att skogsutredningens förslag skulle genomföras. Vi har inte ändrat vår uppfattning i principfrågan utan vidhåller vårt krav om att ekonomiska förutsättningar måste skapas för att trygga en tillfredsställande skogsvård på alla fastigheter. Vi har i olika sammanhang motionerat om att använda skogsvårdsavgiften som en finansie 1979/80: 1027 ringskälla för skogsvårdande åtgärder. Den är väl inarbetad och lättadministrerad. Det kan naturligtvis bli administrativt betungande att använda sig av flera olika finansieringsformer. Huvudprincipen bör vara att skogsbruket skall bära sina egna kostnader, bortsett från det statliga stöd som motiveras av bl. a. regionalpolitiska skäl. Det viktiga är att systemet skapar verkliga garantier för att nödvändiga skogsvårdsåtgärder blir utförda. De ekonomiska förutsättningarna varierar starkt både mellan olika fastigheter och mellan olika regioner. Regeringen har beslutat tillsätta en utredning om skogsindustrins virkesförsörjning. Utredningen skall även bedöma skogsbeskattningens inverkan på virkesutbudet. Självfallet kan en eventuell omläggning av skogsbeskattningen komma att påverka formerna för finansieringen. Likaså kan omvänt olika avgifter och stödformer påverka utformningen av skattesystemet. Dessa frågor bör därför enligt vår mening utredas i ett sammanhang. Utredningen bör därför ges sådana tilläggsdirektiv att den också prövar möjligheterna att använda skogsvårdsavgiften som ett styrinstrument för en bättre skogsvård, jämnare avverkning och tryggare sysselsättning. Obligatoriska s k o g s b r u k s p 1 a n e r För att nå en långsiktigt god skogsskötsel och ett uthålligt skogsbruk, som ger trygghet i försörjningen med skogsråvara, bör man i längden sträva efter en avverkning som i genomsnitt motsvarar tillväxten. En plan för hushållningen är därvid ett nödvändigt hjälpmedel. Vi anser att det för varje skogsfastighet bör finnas en skogsbruksplan. Det skall inte vara överlämnat åt varje markägare att avgöra, om en plan skall upprättas eller ej. De översiktliga skogsinventeringarna är ett viktigt underlag för upprättandet av skogsbruksplaner för enskilda fastigheter. För att den nya skogsvårdslagen skall kunna genomföras i praktiken måste skogsbruksplaner efter hand utarbetas för alla skogsfastigheter. Detta är nödvändigt även med hänsyn till bestämmelserna om beståndsanläggning, avverkning och naturvårdshänsyn. För mindre skogsfastigheter bör en skogsbruksplan kunna omfatta flera fastigheter. Därigenom får man också ökade förutsättningar för en samverkan mellan ägarna också i själva avverkningsarbetet. Statsbidrag bör utgå till upprättandet av skogsbruksplanerna. Skälet för detta förstärks av att skogsbruksplanerna enligt vårt förslag skall omfatta alla fastigheter, som har någon betydelse för skogsbruket. Skogsbruksplaner bör upprättas successivt , efter hand som underlag i form av översiktliga skogsinventeringar växer fram. Vi föreslår därför att beslutar att skogsbruksplaner skall finnas för varje skogsfastighet enligt de riktlinjer vi angivit och att regeringen ges i uppdrag att utarbeta förslag därom samt framlägga förslag om statligt stöd för skogsbruksplaner och översiktliga skogsinventeringar. 1979/80: 1027 Skogsvårdslagen och dess tillämpning har i sin anslagsframställning för /81 föreslagit att antalet förrättningsdagar för skogsvårdsstyrelsernas offentliga verksamhet ökas. Skogsvårdsstyrelsernas offentliga verksamhet måste i högre grad än förut inriktas på insatser av skilda slag för att åstadkomma en ökad virkesproduktion. Framför allt måste bättre återväxtåtgärder eftersträvas samt röjnings- och gallringsåtgärder i skogsbruket ökas i betydande grad. Även produktionshöjande åtgärder måste stimuleras. Dessa ambitioner i förening med kravet på intensifierade insatser för naturvård och uppföljning av den fysiska riksplaneringen m.m. fordrar ökade resurser för skogsvårdsstyrelsernas verksamhet med främst rådgivning, tillsyn enligt skogsvårdslagen, bidragsgivning och planering. Detta är särskilt angeläget mot bakgrund av beslut om en ny skogsvårdslag fr. o. m. , så att kraven på åtgärder, t. ex. om en förbättrad beståndsanläggning, också kan realiseras i praktiken. I det här sammanhanget bör påpekas att skogsvårdsstyrelserna nu också fått ansvaret för tillsynen över statens och kyrkans skogar, motsvarande av landets skogar. Ett annat skäl som talar för att skogsvårdsstyrelsernas offentliga verksamhet utökas är deras medverkan i den nu pågående länsplaneringen. Länsstyrelserna skall inom ramen för denna planering även utarbeta skogspolitiska program. Skogsvårdsstyrelserna skall i det sammanhanget medverka till upprättandet av bl. a. lokala avverkningsplaner och arbetskraftsplaner.