mot · G3021217 · 1980-01-24 00:00:00 — Motion 1979/80:1217 av m. fl. om tvångsvård av vuxna missbrukare Välfärdssystemet i är väl världshistoriens första, om man ser till bredden och djupet. Arbetarrörelsen i vårt land har - ibland under hårt motstånd - med olika reformer lagt grunden till dagens välfärdssamhälle. dominerade fattigdom, sjukdom och arbetslöshet. Lungtuberkulosen var den stora folksjukdomen, som skördade tusentals människors liv. Den och mycket annat har vi kommit till rätta med. Vid skapandet av det svenska välfärdssamhället har den materiella standarden för människor nått en nivå som våra pionjärer säkerligen inte kunnat drömma om. Men välfärden har fått avigsidor, som varken pionjärerna eller vi som lever och verkar riktigt tänkt oss. Antalet personer i vårt land med missbruksproblem - alkohol eller narkotika - uppskattas till ca 300 000. Vi brukar kalla de här människorna för utslagna - ett hårt och brutalt ord. Och verkligheten för de här människorna är också hård och brutal. Det fina välfärdssamhället verkar passivt och villrådigt inför de här problemen, som tyvärr ser ut att öka. Vid den socialdemokratiska partikongressen 1978 antogs riktlinjer för hur man skall ta upp kampen mot den sociala utslagningen, och det framhölls därvid att detta är en av de stora uppgifterna . Partiet har sedan följt upp kongressens förslag i flera motioner till med bl. a. ett 100-miljonerkronorsprogram mot alkohol- och narkotikamissbruket. När det gäller vissa delar av det förslag till ny socialtjänstlag som kommer att ta ställning till vill vi i denna motion redovisa vår syn på vård utan samtycke och framföra förslag. Flera förslag har framlagts till utformningen av den administrativa, legala och praktiska uppbyggnaden av vården av alkohol- och drogmissbrukare oberoende av eget samtycke. De olika förslagen har analyserats och debatterats från olika utgångspunkter. Debatten har dock för det mesta förts på det principiella planet. Först genom framtagandet av fullständiga författningsförslag har det blivit möjligt att i detalj behandla förslagens brister och förtjänster. Förslagen beträffande vård av vuxna missbrukare oberoende av eget samtycke har framlagts av socialministern i två omgångar. I lagrådsremissen kallades förslaget LPM. I propositionen (1979/80:1) framläggs ett med anledning av lagrådets synpunkter något förändrat förslag, förkortat LPV. Sedan propositionen presenterades har olika kategorier underkastat det framlagda LPV-förslaget en detaljerad granskning. Granskningen har fått tillkomma i efterhand på grund av att regeringens förslag I granskningsarbetet har deltagit bl. a. de yrkeskategorier som skall arbeta med den nya lagstiftningen, främst sjukvårdspersonal och socialarbetare samt jurister och en engagerad allmänhet. Kritiken grundas ofta på erfarenheter från praktiskt arbete med missbrukare. Kritiken har artikulerats och har endast i begränsad utsträckning varit tillgänglig för ledamöter vid motionsperioden med anledning av propositionens avlämnande. Vi önskar därför sammanfatta kritiken och fästa uppmärksamhet på dess väsentligaste moment. Behandlings- eller omhändertagandetiden blir alltför kort för att möjliggöra mer långsiktiga behandlingsinitiativ. För det första kommer inte socialnämnden att hinna upprätta det individuella behandlingsprogram som behövs på den korta tiden. Insatser av Hasselatyp med stark tonvikt på social fostran och träning ryms inte inom den utmätta tiden. Genom att omhändertagandetiderna blir korta och missbrukarna skall skrivas ut när avgiftningen är avklarad riskerar vården att bli korta avbrott mellan missbruksperioderna. Genom att läkare bemyndigas att fatta beslut om tvångsomhändertagande av missbrukare uppstår den allvarliga risken att missbrukarna inte vågar söka upp läkare eller sjukhus ens om de plågas av allvarliga abstinensbesvär eller sjukdomar. Rädslan för ett frihetsberövande kommer att hålla dem från livräddande insatser. Detta kommer att öka utslagningen av och dödligheten hos missbrukarna. Det grundläggande förtroendet mellan läkaren och patienten, vilket är särskilt viktigt vid arbete med människor med svåra personliga problem, kommer att rubbas, ja. rent av äventyras om läkaren bemyndigas att utan reservationer besluta om tvångsomhändertagande av missbrukare. Indikationerna för omhändertagande i LPV är både vaga och vida. Den läkare som har att göra utredning och skriva intyg kommer att ha att göra med drogpåverkade patienter. Sådana är inte psykiatriskt bedömningsbara förrän de nyktrat till. Men eftersom generalindikationen enligt 2 § LPV skall vara behov av avgiftning måste läkaren fatta beslut trots en besvärlig, ja, från psykiatrisk synpunkt gravt oförsvarlig undersökningssituation. Många läkare kommer kanske därför att för säkerhets skull skriva ett vårdintyg. Patienten riskerar därmed att få sitta på en psykiatrisk klinik tills den psykiatriska nämnden fattat beslut om utskrivning. ger lagen inte möjligheter att ingripa mot en drogmissbrukare, som har ett långvarigt missbruk, om han är nykter vid undersökningstillfället, eftersom generalindikationen skall vara behov av avgiftning. Den andra indikationen, drogberoende, är också vag och inte tillnärmelsevis lika klart utredd som det gamla hemfallenhetsbegreppet. Det blir svårt för läkare att entydigt fastställa om beroende föreligger. Trots försäkringar om att rättssäkerheten blir tryggad enligt LPV kommer denna att försämras i jämförelse med nuvarande lagstiftning. lekmannainflytande som finns i socialnämnd och i länsrätt och som har stor betydelse för att trygga att praxisutvecklingen inte hotar rättssäkerheten kommer att försvinna. Det nuvarande ansökningsförfarandet enligt LPV, som ger möjligheter för anhöriga och vissa andra att ansöka om läkarundersökning och tvångsomhändertagande, kommer att försvinna. En anhörig, som trakasseras av en missbrukare, måste därför tillgripa polisanmälan för brott enligt (t. ex. för ofredande, olaga hot, misshandel eller skadegörelse) för att kunna hävda sin rätt mot missbrukaren. Praktiska erfarenheter visar att anhöriga i det längsta drar sig för att göra sådan anmälan. Det kan knappast vara någon fördel att sådana problem och gärningar, som ofta har sin rot i missbruksproblem, skall kriminaliseras och behandlas av kriminalvården. När genom LPV-förslaget ansökningsförfarandet avskaffas får i stället läkarna det avgörande beslutsansvaret. skall läkarnas bedömning begränsas till en rent medicinsk sådan. Utebliven vård skall nämligen enligt förslaget medföra allvarlig fara för vederbörandes hälsa eller liv eller för annans personliga säkerhet och hälsa. Läkaren får också överta problemet att göra den sociala bedömning som tidigare åvilat sociala centralnämnden. Detta är en uppgift som ligger utanför det medicinska kompetensområdet. Ett antal läkare har anmält att de ställer sig tveksamma till att använda LPV, särskilt dess 2 §. Några har t. o. m. gått så långt att de deklarerat att de föredrar att ignorera lagen eller anmäla lagstiftningen till framför att följa den. Som grund härför har de anfört att LPV skulle kunna användas för psykiatrisk tvångsvård av människor som inte är psykiskt sjuka, nämligen missbrukare som inte lider av psykisk sjukdom. Själva missbruket, beroendet eller berusningen räknas nämligen inte som psykisk sjukdom. Världens psykiatrer har vid sin kongress 1977 enats om en etisk kodex, den s. k. Hawaiideklarationen, i vilken de bl. a. föreskriver att de ej skall medverka i psykiatrisk tvångsvård av människor som inte lider av psykisk sjukdom. Praxisutvecklingen riskerar därmed att bli skiftande och komma att bestämmas av lokala traditioner. En stor risk kan också bli att praxis kommer att skifta under olika perioder, t. ex. efter det att massmedia eller myndigheter påtalat brister i olika avseenden. En lagstiftning, vars praxisutveckling blir beroende av hur en viss yrkeskategori tolkar sina etiska förpliktelser eller riktlinjer, blir en lagstiftning som är otillfredsställande ur demokratisk och juridisk synpunkt. Praxis och tolkning måste så långt möjligt fastläggas av lagstiftaren genom överväganden i förarbeten m. m. Kritik av liknande slag har även framkommit på andra punkter. Sammanfattningsvis torde det därför stå klart att LPV-förslaget och vidhängande lagstiftning har allvarliga brister. bör enligt vår mening inte godkänna detta förslag utan i stället begära en ny utredning, där bestämmelserna om tvångsvård av vuxna missbrukare samlas i en särskild lagstiftning. Först därigenom torde det bli möjligt att tillfredsställa nu framförda krav på meningsfull vård, rättssäkerhet, demokratisk insyn och förtroende och medverkan från berörda yrkeskategorier, som fordras för att en så central del av sociallagstiftningen skall kunna fungera. Med hänvisning till det anförda får vi hemställa att med avslag på de delar av propositionen 1979/80:1 som berör upphävande av nykterhetsvårdslagen och ändringar i lagen om beredande av sluten psykiatrisk vård hos regeringen begär en ny utredning om lagstiftningen om tvångsvård av vuxna missbrukare, där bestämmelserna härom samlas i en särskild lag. G. () () ()