mot · G3021625 · 1980-01-25 00:00:00 — 1979/80: 1625 av m. fl. Regeringens budgetproposition om internationellt utvecklingssamarbete är suddigare och mera oprecis . Vi har vant oss vid att borgerliga utrikes- och biståndsministrar använder sig av glidande formuleringar och långa utläggningar för att dölja att den svenska u-lands- och biståndspolitiken alltmera blir ett instrument för svenska ekonomiska intressen. Årets proposition är i det avseendet sämre än vanligt och på många ställen finns illavarslande tendenser till att är på väg bort ifrån den linje som tidigare gett svensk u-lands- och biståndspolitik ett gott rykte i världen. Om det anseendet skall bibehållas och förstärkas måste och svenska regeringar på ett mycket mera bestämt sätt ta ställning i konflikten mellan de rika länderna och de fattiga. Det är nödvändigt att komma med konkreta förslag och göra bestämda utfästelser för att ge innehåll åt det som på många ställen bara är fraser i propositionen: solidariteten med de fattiga och förtryckta i världen. Biståndspolitiken är en del av utrikespolitiken. Utrikespolitiken bestäms av position i den kapitalistiska världen. På ekonomins, politikens och kulturens områden är det svenska samhället fast knutet till det imperialistiska system som domineras från . Närmare hälften av den svenska industrins produktion exporteras till kapitalistiska länder. En femtedel av den svenska industrins anställda arbetar i andra länder. Ser man till storlek och folkmängd hör fler och större transnationella företag hemma här än i något annat land. är ett av de länder som gett USA-dollarns världsherravälde starkast stöd. är en liten men hungrig imperialistisk stat. De stora svenska företagens intressen har färgat den svenska utrikespolitikens alla grenar. När avgörandena skall äga rum i de internationella församlingarna sätter sig på imperialisternas sida av bordet, bredvid industriländerna i , och på andra sidan klotet. Det märks i den svenska handelspolitiken: det lilla, högt industrialiserade landet är en av frihandelns ivrigaste försvarare, därför att det hemma inte finns marknad nog för de stora företagen att överleva. Denna plats i det imperialistiska lägret kommer i konflikt med de välmenande, liberala uttalanden som regeringen försöker krydda budgetpropositionen med. två ansikten i dessa sammanhang framträder tydligare än vanligt. Ett ständigt krav från och deras organisationers sida har varit att en så stor del som möjligt av biståndet skall vara obundet. ökar regeringen det bundna biståndet i kronor räknat med motiveringen att det ger samma procenttal som . Men detta är ointressant. Strävan borde vara att avbinda en större del av det svenska biståndet i stället för att försöka bibehålla det på samma nivå. Att förhandlingarna inom DAC () inte gett några påtagliga resultat och att andra imperialistiska länder binder en betydligt högre andel av sitt bistånd än är ingen ursäkt. När det dessutom visar sig att återflödet av biståndsmedel till är så högt som av de totala anslagen och det bundna biståndet bara är en tredjedel härav finns det all anledning att avveckla den bundna delen av biståndet. Samma sak gäller fördelningen mellan multilateralt och bilateralt bistånd. En mycket stor del av biståndet går till multilaterala organ, där inte kan göra något för att förhindra att svenska biståndsmedel används för att stötta upp reaktionära regimer och diktaturer som t. ex. och . Om de högstämda fraserna om den svenska biståndspolitikens mål och inriktning strikt skulle tillämpas, skulle sådana stater aldrig kunna komma i fråga som mottagare av svenskt bistånd, vare sig direkt eller indirekt. Men bindning till det imperialistiska lägret gör att vi i detta fall som i så många andra hamnar på fel sida, tillsammans med förtryckarna i stället för med de förtryckta. Det måste tyvärr konstateras att de borgerliga regeringarnas biståndspolitik leder allt längre in i samarbetet med de rika industriländerna mot de fattiga ländernas intressen. De som utformar den svenska biståndspolitiken är inte lika noga att som tidigare betona, att det är uländerna själva som skall bestämma vad de skall använda det svenska biståndet till. Förmyndarandan gör sig bredare, de stora svenska företagens intressen blandas mer och mer in i biståndspolitiken och stödet till progressiva stater och befrielserörelser möter allt större motstånd. Det talas, särskilt från moderat håll, om att stödet måste ges till de fattigaste. Det innebär i praktiken att pengarna strös utskillningslöst över mottagarna utan att man intresserar sig för hur de verkligen fördelas inom det land där de hamnar. Man suddar alltmer ut en av de viktigaste principerna i svensk biståndspolitik, den att stöd framförallt skall ges till stater som eftersträvar ekonomisk utjämning och social välfärd för det egna folket. Det är svårt att hitta någon punkt, där regeringens proposition innebär, att den svenska politiken mot förbättras jämfört med vad som Det är däremot inte svårt att hitta exempel på försämringar och att biståndet i ökad utsträckning kommit att berika privilegierade grupper i eller användas som stöd för förtryckarregimer. Därför anser vi regeringens proposition som reaktionär. Det hade behövts en proposition om u-landspolitik, där biståndspolitiken och dess målsättningar drev fram progressiva förändringar av handels-, näringsoch jordbrukspolitik och inte tvärtom. U-landspolitiken måste i första hand inriktas på direkt stöd åt dem, som kämpar mot förtryck och för en rättvis ekonomisk och social utveckling. Det är det effektivaste bidraget vi kan ge till strävandena att bygga upp en socialistisk värld. Detta innebär att vi stöder en politik som leder till att styrkeförhållandena i världen förändras till imperialismens nackdel. betyder det att vi ser en fördel i att stödja de krav stater rest i olika internationella församlingar, även om en hel del av dessa stater leds av regimer, som inte har något med en socialistisk utveckling att skaffa och även om många krav är så vaga, att de kan utnyttjas för att stärka kapitalistiska intressen. Det avgörande för vårt stöd är att sammanhållning och förslag kan utnyttjas för en progressiv utveckling och för kamp mot imperialismen. Förhandlingarna inom , som berörs i propositionen, är mycket viktiga i detta sammanhang. Här måste ta på sig en mera aktiv roll. Utvecklingen har inneburit att det privata, multinationella bankkapitalet har fått ett allt större inflytande över skuldsättning. Denna skuld är nu enligt uppgift av Fidei vid det tal han höll i FN uppe i . Man beräknar att den totala summan av räntor och amorteringar på dessa skulder uppgår till , vilket motsvarar av årliga export. Detta bör inte vara en marknad för privat finans- och bankkapital. måste driva frågan om att nya finansieringsformer införs, i linje med vad själva kräver. Och räcker det inte med att, som det står i propositionen, välkomnar det ökade intresset inom IMF för ekonomiska situation. Man kan också fråga sig vad det innebär att är berett att stödja realistiska förslag när det gäller ökat inflytande för i IMF (internationella valutafonden) och andra liknande organ. Bör inte stödja den demokratiska principen ett landen röst? Frågan om blandade krediter är också något som bör diskuteras. Det är en blandning av bistånd och exportkredit som faller väl in i det borgerliga mönstret. Det är också anmärkningsvärt att regeringen redan nu anslår medel till detta ändamål fastän den utredning som tillsatts ännu inte har lagt något förslag. Regeringen föregriper här det remissförfarande och den övriga behandling som väl också denna utredning skall genomgå. Propositionen tar också upp frågan om teknologiöverföring och transnationella företag, eller multinationella som är den bättre termen. Regeringen ser det som ett framsteg att ett utkast till kod om teknologiöverföring har presenterats. Det är svårt att se detta sorn ett genombrott i förhandlingarna då det endast är fråga om rekommendationer och inte bindande avtal. I realiteten innebär detta antagligen att den inte kommer att fungera. har här fallit undan för de multinationella företagens krav. Skall en kod ha något reellt innehåll skall den också vara bindande. Den principen måste hävda i fortsättningen både när det gäller teknologi- och uppförandekoderna. Annars kommer det inte att bli någon dynamisk process som propositionen så förtröstansfullt talar om. Om krav på lång sikt skall kunna tillgodoses, om förtrycket av människor världen över skall upphöra, måste kapitalismens rovdrift ersättas av ett planerat utnyttjande av världens tillgångar. Vi hade inte väntat oss att detta skulle tas upp i den borgerliga regeringens proposition, men däremot blir talet om solidaritet falskt, när det inte finns någon enda antydan om åtgärder, som kan underlätta den utveckling eftersträvar. U-landspolitiken måste utredas på nytt, så att kan fatta ett beslut med bättre innehåll. En sådan utredning skall givetvis vara parlamentariskt sammansatt. Den måste analysera de krav som rest i internationella organ och diskutera hur skall förhålla sig till dessa. måste inleda ett samarbete med de socialistiska och andra progressiva staterna i u-landsgruppen så att kravens genomförande inte betyder att multinationella företag och inhemska överklasser blir de som profiterar på vad u-landsgruppen driver igenom. måste också inleda ett bilateralt samarbete på olika områden med sådana progressiva länder. Först då kan talet om stöd till ekonomisk utveckling och social rättvisa bli trovärdigt. Det skulle också kunna innebära att oberoende ökas, så vi slipper dagens beklämmande piruetter för västtyska och amerikanska intressen, resultatet av en så gott som total ekonomisk integration i det imperialistiska systemet. Genom att öka förbindelserna med andra länder minskas slaveriet under konjunktursvängar. De progressiva länderna kan få lättare att manövrera mellan de kapitalistiska monopolen. Kravet på solidaritet gäller inte bara den procent av bruttonationalprodukten som satts av för biståndsändamål. Arbetarrörelsen fordrar en enhetlig politik för relationerna med , där också handels- och investeringspolitik underordnas strävandena att lägga en grund för kampen mot förtrycket. Detta innebär att måste ta ställning för olika medel för en selektiv u-landspolitik som ger progressiva stater allt tänkbart stöd. skall ingå avtal om ekonomiskt, tekniskt och industriellt samarbete med denna grupp av länder. Om de är intresserade skall också sluta avtal om inköp av råvaror för stabila priser från dem, i syfte att bryta de transnationella företagens makt över världshandeln och för att öka vårt eget oberoende. skall också vara berett att ställa krediter till dessa länders förfogande. På samma sätt bör den svenska handels- och industripolitiken förändras så att reaktionära och kapitalistiska regimer i tredje världen får så lite stöd från svenska skattebetalare och arbetare som möjligt. Då det gäller ytterlighetsfall som skall svenska företag förbjudas att investera där. Det räcker inte med förbud mot kapitalexport, eftersom detta fortfarande tillåter företagen att finansiera sin verksamhet med medel från annat håll. Vidare skall fördelningen av importkvoter ordnas så, att andra länder bara får de andelar som de progressiva staterna inte kan utnyttja. De statliga garantierna av exportkrediter till kapitalistiska bör minskas kraftigt och om blandade krediter (kommersiella krediter uppmjukade med gåvomedel) införs, får dessa bara komma de progressiva länderna tillgodo. I internationella handelsförhandlingar måste ge sitt stöd åt den fackliga rörelsens krav på en socialklausul. Länder där förtrycket av arbetare satts i system för att ge de multinationella företagen större vinster får inte utnyttja de fördelar som uppnår genom förhandlingarna om handelspolitiken. Ett minimivillkor skall vara att de som vill utnyttja sådana förmåner ansluter sig till och efterlever sådana internationella konventioner, som ger arbetarna rätt till facklig organisering och till en dräglig arbetsmiljö. Propositionens avsnitt om energiförsörjning är intressant så till vida att det inte nämns ett ord om kärnkraft eller behov av att utveckla den kraftkällan. Det är ju annars ett välkänt argument i den inhemska energidebatten att kärnkraften är nödvändig för utveckling. Kan propositionen i detta avsnitt tolkas så att ämnar avstå från export av kärnkraftsanläggningar och kärnkraftsteknologi? Eller hålls dörren öppen här för framtida satsningar på detta område? Beträffande anslagsutvecklingen hålls fortfarande 1 %-målet i helgd. Men det är märkligt att det i årets proposition inte ges någon exakt uppgift. har detta kunnat redovisas med tiondelar av procent men här ges en betydligt mera svävande uppgift. Det är att hoppas att regeringen inte är på väg att av statsfinansiella skäl släppa den ambition som så länge varit en ledstjärna för det svenska biståndet: att bibehålla och helst öka vår andel, som ändå bara är en liten avbetalning av vårt överflöd till dem som behöver det bättre. 1979/80: 1625 Det multilaterala biståndet anges i propositionen uppgå till ungefär en tredjedel av det samlade svenska biståndet. Det är en alldeles för hög siffra. Som tidigare anmärkts har ingen kontroll över dessa medel när de en gång hamnat i den stora internationella biståndskarusellen. Man kan också ifrågasätta varför reservationsanslaget till multilateralt bistånd sätts så högt. Om man jämför samma förhållande på den bilaterala sidan blir det helt andra proportioner. Det är motiverat att överföra en del av dessa pengar och på så sätt inleda en minskning av andelen multilateralt bistånd. Vpk hävdar som tidigare att strävan bör vara att få ner denna andel till . Vpk:s kritik mot () och Internationella utvecklingsfonden () kvarstår. De påfyllningar av som aviseras kan inte godtas. Det är oacceptabelt att länder som och tillåts sänka sina andelar medan små länder som och andra fortfarande hör till de största bidragsgivarna relativt sett. bör lämna /. Skall står kvar bör det ställas villkor att alla i-länder skall lämna lika stora bidrag per capita, att röstfördelningen i banken ändras enligt principen en staten röst, att inga villkor förknippas med bankens bistånd, att bankens medel fördelas enligt en gång för varje period fastställda ramar och att det vid fastställandet av dessa ramar inte endast tas hänsyn till ländernas folkmängd och fattigdom, utan också till hur de fördelar biståndet inom landet. Den kritik som riktas mot Världsbankgruppen är i stort giltig för Asiatiska utvecklingsfonden, varför bör lämna också den. Den viktigaste frågan inom den bilaterala biståndspolitiken är de kriterier som skall gälla för valet av de länder skall samarbeta med och hur dessa skall användas i praktiken. Beträffande kriterierna menar vi kommunister att det avgörande kriteriet skall vara ländernas vilja och förmåga att få till stånd en ekonomisk utveckling för att genomföra social utjämning. Det är orimligt att avbryta biståndet till ett land bara därför att en utveckling i den riktning vi önskar kommit en bit på väg. Svenska biståndspengar skall användas för att göra det möjligt att föra denna utveckling vidare. För det andra måste kriterierna verkligen vara avgörande för hur det svenska biståndet skall fördelas. En rad av de nuvarande programländerna uppfyller inte de krav målen för biståndspolitiken ställer. bör därför av regeringen begära förslag som innehåller riktlinjer för en avveckling av biståndet till , , , Paki stan, och . För /81 bör inga nya höjningar ske till , , , och . Ett testfall på hur det svenska biståndet skall kanaliseras i fortsättningen är vad som kommer att tilldelas för det kommande budgetåret. Efter åratal av angrepp och beskyllningar från moderat håll, har man nu lyckats få med sig de övriga borgerliga reperingspartierna på en nedskärning av biståndet till . I ett läge då landet behöver mera stöd än tidigare, p. g. a. att det utsatts för utländsk aggression och militärt angrepp, vill man från svensk sida börja skära ner biståndet. Den sällar sig till och dess medhjälpare i fördömanden av . Men självt bär det största ansvaret för vad som hänt i och har inte betalat något av det krigsskadestånd, som ingick i fredsuppgörelsen och som är en bråkdel av vad krigshandlingar kostat . Biståndet till behöver ökas och det behövs också katastrofbistånd. Landprogrammet behöver utvecklas efter de behov som finns och de är enorma. Det är också viktigt att regeringen träffar avtal till de belopp och inom de treårsramar som är tillåtna, så att en neddragning här inte tas till intäkt för nya sänkningar längre fram. Även behöver ökad hjälp både med bistånd och i form av katastrofhjälp. är ett annat land som också drabbats av omläggningen av biståndspolitiken under de borgerliga regeringarna. Beslut om att biståndet till skall avvecklas bör upphävas och landet på nytt tas upp som programland. Följande länders anslag för /81 bör höjas betydligt enligt följande: Stöd till befrielserörelser och humanitärt bistånd Kampen för frihet och demokrati i södra fortsätter. Patriotiska fronten i står nära den seger som den kämpat för. Inför de viktiga val som skall hållas behöver ZANUZAPU allt stöd för att inte överflyglas av sina gamla motståndare: den inhemska vita överklassen, deras medlöpare bland det egna folket och de imperialistiska intressena representerade av och . Dessa krafter har alla möjligheter att påverka valutslaget både genom överlägsna ekonomiska resurser och genom direkt våld utövat av den gamla Smith-regimens armé och polis, som förstärks med trupper Regeringens förslag Vpk:s förslag 365 milj. kr. 50 milj. kr. 55 milj. kr. 80 milj. kr. 0 milj. kr. 450 milj. kr. 75 milj. kr. 70 milj. kr. 100 milj. kr. 70 milj. kr. 1979/80: 1625 Det är då märkligt att den i detta läge inte direkt vill kanalisera bestämda summor till Patriotiska fronten. Den behöver stöd inför valet och oavsett hur detta utfaller behöver den ytterligare stöd efter denna tidpunkt. förtrycker fortfarande den svarta och färgade stora massan i det egna landet. Även den olagliga annekteringen av upprätthålls mot alla FN-beslut. De organisationer och befrielserörelser som slåss mot detta förtryck behöver fortsatt stöd. Det gäller här (ANC) och den flerrasiga nationella fackföreningsrörelsen (SACTU) i , samt befrielserörelsen i . Utöver de 150 milj. kr. som propositionen beräknar för stöd till dessa rörelser i södra och som inte preciserats, föreslår vpk att följande summor anslås i bistånd: Patriotiska fronten 20 + 20 = . SWAPO Jo mili kr ANC ) kr. SACTU 10 milj. kr. Summa 120 milj. kr. Vpk har krävt bistånd till befrielserörelsen i , PFLO. Den senaste årens utveckling i Röda havsområdet har inte förbättrat situationen i landet. Efter det att förlorat sitt fotfäste, först i och sedan i , har övriga länder i området blivit allt viktigare att hålla kvar inom intresseområde. Efter förlusten av baserna i är det nu aktuellt att placera sådana i . PFLO som bedrivit ett framgångsrikt fackligt arbete vid de omanska oljefälten kommer att få nya svårigheter. Rörelsen skulle med all sannolikhet varit herre i eget land om inte på uppdrag slagit ner den. Den behöver stöd och vpk föreslår att 10 milj. kr. avsätts för detta ändamål. Krigshandlingarna i har upphört. Men stora delar av befolkningen i är flyktingar och finns framförallt i . I likhet föreslår vpk att ett anslag på 5 milj. kr. tilldelas vardera och i humanitärt bistånd. Anslaget till katastrofbistånd har alltmera blivit någon slags allmän pott som kan användas till det mesta. Men det är inte meningen att olika slags projekt som inte har något med utvecklingssamarbetet att göra skall få redovisas i smyg under detta anslag. Dessa medel skall användas vid katastrofer, naturliga eller orsakade av krig och liknande förhållanden. Andra insatser skall bokföras öppet för sina särskilda ändamål. 1979/80: 1625 oacceptabelt att anslag till den ämnesinriktade verksamheten under Särskilt program skall få belasta redovisningen till katastrofer. Det gäller t. ex. den tidigare berörda energisektorn där man enligt propositionen kan tänka sig att katastrofmedel skall kunna komma till användning. Det hör mera hemma inom industridepartementets område. Ännu mera skumt blir det när 25 milj. kr. av katastrofmedel används för att finansiera den beslutade statskrediten till . Här finns inte den minsta koppling vare sig till biståndspolitik i allmänhet eller till någon katastrof. Om det är på det sättet katastrofmedel skall användas ser det mörkt ut för en utveckling till det bättre av den svenska biståndspolitiken. Det finns katastrofområden, och vpk föreslår till en början att 80 milj. kr. avsätts i katastrofbistånd till och . Stöd till kräver vpk i en särskild motion. 1 fortsättningen bör medel avsatta för katastrofer enbart komma till användning för detta ändamål. Detta anslag, som infördes , har tillkommit för att personalkostnader för svenskar anställda inom biståndsverksamheten inte skall belasta respektive landramar. Det får till effekt att länder som har en hög andel svensk personal i sina biståndsprojekt, indirekt får en höjning av sina anslag. Detta påpekas också i budgetpropositionen. Men det kan inte vara något önskemål att andelen anställda svenskar i ett projekt skall få påverka biståndets storlek. Kostnaderna bör redovisas där de ligger och inte smygas undan på diffusa anslag av det här slaget. Det bör inte heller vara något självändamål att upprätthålla en hög nivå av svensk, anställd personal inom biståndsprojekten. Strävan bör vara att ländernas egna tekniker och tjänstemän tar över så fort som möjligt. Anslaget bör därför delas upp som det gjordes /80. Det statliga stödet till organisationer av skilda slag som bedriver biståndsarbete har ökat. Det är en utveckling som är positiv. Men man kan fråga sig varför missionen fått 49 milj. kr. och fackliga organisationer bara 12 milj. kr. Vilka värderingar ligger bakom en sådan fördelning? Missionen gör säkert ett gott arbete, men det kan inte vara rimligt att den som skall få hälften av det stöd som går till enskilda organisationer och att övriga får dela på resten. Vpk föreslår att en omfördelning bör ske så att missionen får en lägre andel. Organisationer som Afrika-grupperna och bör också få anslag till sin verksamhet. Det finns nu ingen rubrik för anslag till organisationer av det slaget, men i likhet med vad som 1979/80: 1625 sägs om kvinnoorganisationer bör också solidaritetsrörelser, som det här är frågan om, få särskild tilldelning. Vpk föreslår därför att förteckningen av organisationstyper under anslaget Enskilda organisationer utökas med Kvinnoorganisationer och Solidaritetsrörelser. framgår det allt tydligare av formuleringarna om bredare samarbete att det är frågan om att gynna det svenska näringslivets exportansträngningar. Detta innebär en principiellt ny användning av biståndsmedlen. Mot den bakgrunden menar vi att måste begära av regeringen, att denna redogör för innehållet i denna verksamhet. Det gäller sättet att knyta kontakt med olika företag, det gäller de juridiska formerna för samarbetet med företag och med enskilda länder. Det är också anmärkningsvärt att listan över vilka länder samarbetet gäller blir längre och längre , utan att fått tillfälle att ta ställning till vilka stater skall inleda sådana kontakter med. Vi kräver att regeringen redovisar vilka länder man vill inleda bredare samarbete med, och att detta länderval görs till föremål för prövning. Vpk är motståndare till industrifonden. Det är inte sant som påstås att detta är bästa sättet att tillmötesgå krav. har aldrig som grupp begärt investeringar från de imperialistiska länderna, vilket är vad fondens verksamhet skall syfta till. De har tvärtom begärt att teknologin skall lösgöras från de multinationella företagens kontroll. Därför bör fonden avvecklas. Det är dessutom helt fel att skall överlämna ansvaret för en viktig del av biståndspolitiken till en av regeringen utsedd styrelse.