mot · G3022022 · 1980-04-24 00:00:00 — av m. fl. med anledning av proposition 1979/80:165 om vissa varvsfrågor, m. m. kommunisterna förkastar regeringens varvspolitik och det kortsiktiga, ofruktbara tänkande den grundar sig på. Varven representerar en mycket viktig kapacitet inom avancerad finförädling och systembyggande, som bör bevaras och utvecklas i den framtida industrialiseringen. Inga ytterligare nedskärningar bör företas vid varven. De bör erhålla nödvändigt stöd för sin rörelse och sin nödvändiga förnyelse. Detta blir billigare än regeringsförslaget. Varvspolitiken bör läggas upp i stället för på 4. Svenska Varvs nuvarande ledning bör ersättas med en kompetent och framtidsinriktad samordnande ledning. En decentralisering bör ske. De anställda bör på alla nivåer ges avgörande inflytande. har stora omvälvningar inträffat för världens varvsindustri. En stor utbyggnad av transportflottorna skedde efter . innebar en oerhörd uppmarsch av de japanska varven till en internationell ledarposition. Det medförde att de gamla varvsnationerna trängdes tillbaka. Ett undantag från regeln var , som trots den japanska anstormningen bevarade sin relativa ställning. Bakom denna fördelaktiga situation låg en högt kompetent arbetarkader, utnyttjande av storleks- och effektivitetsfördelar och en snabb uppföljning av konjunkturen för stora tankfartyg. En svaghet, som visat sig, var däremot bristen på långsiktigt tänkande, riskabla valutaaffärer, extrem lust för redarkapitalet att göra snabba pengar samt en rätt utbredd oförståelse för annan tillverkning än de då mest profitabla typerna av fartyg. Nedgången för den kapitalistiska världens varvsindustri inleddes . Nedgången som sådan var väntad, eller borde ha varit det. Den var en del av de kapitalistiska ekonomiernas försvagade utveckling och fördjupade kristendenser. Den förvärrades av störningar på oljemarknaden liksom av varvens otillräckliga beredskap mot förändringar. inleddes en nedgångens tid, där för del det privata kapitalet stegvis lät köpa ut sig av staten och där dess tidigare stora vinster fördes åt annat håll. Staten tog på sig uppgiften att administrera nedskärningar och nedläggningar. Det skedde i en negativ och kortsiktig anda. hade dittills aldrig haft något som kunnat kallas varvspolitik. Den socialdemokratiska regeringen saknade både perspektiv och vilja på området. Den hade försonat sig med den ohämmade marknadsekonomin och med den ålderdomliga tesen att staten inte skulle styra eller planera i ekonomin. Dess synsätt var t. o.m. från kapitalistisk synpunkt mindre avancerat än det japanska. När krisen kom fann sig därför regeringen i att passivt verkställa en anpassning efter de kortsiktiga marknadsförhållandena. Också efter 1976 har en varvspolitik saknats. Stegvisa nedskärningar har företagits i korta etapper. Regeringspolitiken har blivit alltmer manchesterliberal och osjälvständig. Tillgångar har raserats, värdefullt kunnande har skingrats. Trots de delvis imponerande snabba resultat som varven visat upp i sin inre omställning har den borgerliga regeringen över huvud ingen blick för varvsindustrins betydelse i den framtida industrialiseringen. varvsproposition förutser ytterligare nedskärningar. Svenska Varvs strukturplan, som regeringsförslaget i huvudsak stödersig på, pekar på en minskning 1980-1984 med 6 500 arbeten. Det motsvarar nivå och . Regeringens ståndpunkter skiljer sig från strukturplanen i stort sett enbart i att regeringen förutser en något långsammare avveckling av Öresundsvarvet. Detta är en beklämmande kapitulation av en regering i ett land med så starka varvstraditioner och så utomordentligt trängande behov av förnyelse på sammansättnings- och finförädlingsindustrins område. Vpk har ett helt annat synsätt än regeringen på varvsindustrins framtid och roll. Vi är över huvud kritiska till den allmänna bristen på perspektiv och medvetenhet i industripolitiken. I en högt avancerad ekonomi får varje beslut långsiktig verkan, vare sig man vill vara medveten om det eller ej. Varje beslut berör också allt större ekonomiska värden, direkt och indirekt. Kortsiktighet och brist på framsynt handlande medför stora förluster och eftersläpningar . Ingen industripolitik kan bedrivas som inte i sina grova linjer har ett perspektiv och en motsvarande grad av medvetenhet och planmässighet. Mot denna bakgrund är regeringsförslaget över huvud inte att beteckna som uttryck för någon varvspolitik. Men även bortsett från det nu sagda finns grundläggande kritik att rikta mot regeringens förslag. Vi sammanfattar denna kritik i följande punkter. Alla utredningar regeringen åberopar har byggts på förutsättningen att varvsindustrin skall minska avsevärt. Redan i underlagsmaterialet sker en direkt polemik mot sådana utredningar som söker hävda något annat. Inga positiva alternativ har analyserats. Det saknas all koppling mellan varvsindustrin och den framtida industriella utvecklingens huvuddrag, liksom av sambandet mellan varvsindustri och andra delar av ekonomin. Det varvspolitiska ställningstagandet har förhalats, trots att problemen stod klara . Denna tidsförlust har allvarligt skadat varven. Man har ingenstans berört vilka inhemska utbyggnadsområden som har betydelse för varven - man är helt fixerad till en abstrakt exportfilosofi, trots att exporten i realiteten gynnas av att man inom landet får marknader och testområden. De nedskärningar som föreslås för storvarven kommer att på ett bestående sätt skada möjligheterna att dra nytta av storleksfördelar, mångsidighet och flexibilitet. Detta påverkar klart kostnaderna, men dessa samband finns ingenstans belysta. Kostnadsproblemet används bara som ett argument för att inte satsa på varven. Man ser inte att just regeringsförslagen leder till höjda kostnader och därmed äventyrar t. o. m. den låga målsättning om partiell lönsamhet inom en kommersiell sektor, som Svenska Varv sökt uppställa. Inte heller den i snävaste mening kommersiella produktionen baseras på något verkligt offensivt tänkande eller på kopplingar till andra industriområden. Häri speglas den cynism och självgodhet som präglar såväl industridepartementet under borgerlig regim som Svenska Varvs tunga och byråkratiska toppadministration. Denna administration håller direkt tillbaka förnyelsen och avvisar gång på gång produktiva projekt. Man framställer på ett medvetet falskt sätt de kostnader varven vållat staten. Man säger inte att större delen av de statliga tillskotten orsakats av gamla synder hos de tidigare ägarna. Man tar inte i beaktande vad själva avvecklingarna kostat och hur de belastat varvens strävan efter förnyelse. Man belyser inte hur litet staten egentligen gjort för förnyelsen, till skillnad mot vad man lagt ner för att genomföra nedskärningarna. Inte heller ställer man varvsstödet i rätt relation till finanspolitikens verkliga behov. Ett offensivt varvsstöd som ett led i en 20-årsplan torde vara ett av de mer produktiva och stimulerande områdena för en aktiv finanspolitik. Inte heller med de delar av regeringsförslaget som avser framtiden ges varven något verkligt stöd för sin förnyelse. Hela det ekonomiska bidragsresonemanget är ställt i relation till de kalkylerade samhällskostnaderna för en än snabbare och mer total nedläggning. Regeringens och dess experters grundsyn är att det helst inte borde finnas någon varvsindustri alls. Avslöjande är också hur ringa intresse som visas marknadsföringens roll och rörelsekrediternas problem. Regeringsförslaget förutser en kraftig utvidgning av den typ av nödfallslösningar som representeras av P 80. Sådana lösningar är fördärvliga ur en rad synvinklar. De utgör led i en av storfinansen önskad och framdriven typ av strukturanpassning. De skapar en allt större arbetsmarknad där normala förhållanden inte råder och där man kringgår gällande lagar. De sprider hopplöshet och defaitism bland varvsfolket. De har en negativ inverkan på framtidsvilja och arbetsmoral, liksom på sammanhållningen mellan de lönarbetande. De förvandlar till inbördes tvist och socialpolitik vad som borde vara solidaritet och industripolitik. De organisatoriska problemen åtgärdas inte. Den otympliga, topptunga administrationen skall bestå, trots sin bevisade inkompetens. Regeringen står solidarisk med en central varvsledning, vars förtroende är på ett ödesdigert sätt undergrävt bland anställda och hos lokala ledningskadrer. Redan dess kritiska huvudpunkter och fakta gör propositionen helt klar för vpk. Vi förkastar i grunden hela regeringsförslaget. Propositionen är en del av en destruktiv industripolitik och förkroppsligar en brist på politiskt tänkande. Själva grunden för svensk varvspolitik bör vara en annan. Nedan utvecklar vi detta perspektiv. Vad är varvsindustri? Varv är givetvis ursprungligen en specialindustri för skeppsbyggnad. Tekniken för fartygsbyggande har emellertid utvecklats i vissa säregna dimensioner. Varvens industriella karaktär har därför kvalitativt förändrats. Verktygsindustri förblir trots sina förändringar en produktion anpassad för de ursprungliga typerna av produkter. Textilindustri är nu som en industri för att tillverka textilier och kan göra föga annat. Stålindustri gör i princip detsamma som förr-det handlar alltjämt om billets och blooms, rör och plåt osv. Varven är härvid annorlunda. Deras utveckling har förvandlat dem till en industri för mer allmän sammansättning och systembyggande. Deras kapacitet möjliggör en avancerad, allsidig typ av färdigvaruproduktion. Inom en stor sektor kan de göra allt - det är mest en fråga om dimensioner och rent praktiska begränsningar, ty potentialen är oerhört bred. Detta slags kapacitet är och blir en ledande faktor i den industriella framtidsutvecklingen. Den blir det genom sin mångsidighet och böjlighet men också genom sin nära anpassning till den vidare industrialiseringens mest typiska behov. Genom sin relativa energisnålhet, sitt behov av kvalificerade arbetsinsatser och en miljö fördelaktig för avancerade tekniska innovationer har den särskild betydelse i , då det är väsentligt att motverka rovdrift på råvara och energi. I , som historiskt har ett stort inslag av tung, extensiv produktion, behövs denna avancerade typ av kapacitet särskilt väl. Att nu rusta ned den ytterligare är att understryka den utveckling under vilken storfinans och regeringar vållade att att tappade utveckling relativt till en rad andra industriländer. Det är den mångsidiga, avancerade systembyggande produktionen som kommer att vara industrivärldens kanske viktigaste sektor. Det beror på att det är här som det naturliga expansionsområdet finns för redan utvecklade ekonomier som går över från enklare produktion till alltmer komplicerad och sammansatt. Det beror också på att produktionen därav, med stigande betydelse för de stora mängderna och värdena i fråga om fast kapital, anläggningar o. d., får en ledande karaktär. Sedd i detta perspektiv är regeringens politik helt katastrofal. Den ger närmast visionen av att regeringspolitikerna går det multinationella kapitalet till handa för att rusta ner svensk industri. De linjer och tendenser i industrialiseringen som främjar avancerad sammansättnings- och systemproduktion torde i huvuddragen vara gemensamma för alla avancerade ekonomier - kapitalistiska som socialistiska. De har karaktären av teknologiska och ekonomiska utvecklingslagar - inom vissa gränser. Det är emellertid också tydligt att graden av planmässighet och långsiktighet har stor betydelse för hur dessa tendenser tillvaratas och förverkligas i enskilda länder. Detta betyder inte att utvecklingen därmed skulle vara given. Nästa fråga är vad den nämnda avancerade typen av produktion konkret skall innehålla, vilka mål och värderingar som skall styra den. Detta är icke en fråga om utvecklingslagar. Det är en fråga om politisk ekonomi, sociala värderingar, klasskamp och makt. Kamp för varven är därför inte enbart en kamp för en förnyande produktion och industriella framsteg i allmänhet. Det är också kamp för en mindre rovdriftsinriktad mer hushållande industrialisering, för möjligheter till alternativ produktion inriktad på verkliga samhälleliga behov liksom för en typ av arbetsindelning som kan göras positiv, till ett främjande av arbetets skapande innehåll. Allt detta ligger i påtaglig grad i den lönarbetande klassens och arbetarrörelsens intresse. Det är lika tydligt som att den nedrustningspolitik, som fyra regeringar efter varandra ställt upp på, är i strid med detta intresse. Det ovan skildrade perspektivet talar för en offensiv, långsiktig varvspolitik i stället för som en kapitulatorisk och kortsiktig. Varvspolitiken bör sålunda avse minst ett 20-25-årsperspektiv. Den bör byggas på de möjligheter och behov vilka blir eller kan göras aktuella i de kommande årtiondenas industrialisering. Detta nödvändiggör en förskjutning av stor omfattning från traditionella produktområden till nya. Framtidens varv kommer att ägna större delen av sin kapacitet åt annat än fartyg, och detta är en naturlig utveckling. Fartyg kommer att behöva produceras vid de svenska varven. byggnadskonjunkturen kommer att sakta vända. Alla rimliga bedömningar talar dock för att någon högkonjunktur av tidigare omfattning aldrig mer blir aktuell för de svenska varven. Härav följer att varvens framtida utveckling måste inriktas på avancerade konstruktioner och system inom andra delar av ekonomin. Varven måste kopplas till ett långtidsperspektiv för förnyelse och uppbyggnad av hela den svenska industrin, transportväsendet och konstruktionstekniken. En bra varvspolitik kan inte stå isolerad från industripolitiken i övrigt. Den kan heller inte byggas på den helt orealistiska och passiva syn regeringen redovisar. Regeringen tror att marknadens utveckling är ödesbestämd. Om t. ex. de japanska industripolitikerna resonerat så, skulle de aldrig kunnat föra till en ledarposition i världens varvsindustri, i bilindustri eller elektronikindustri. Regeringen tillämpar ett 1800-talstänkande och tror att detta går att passa in realiteter. I verkligheten krävs stor långsiktighet och medveten planmässighet. Planerade program för förnyelse och modernisering inom olika sektorer av ekonomin är nödvändiga. De stöder varandra. De utgör aktiva processer som påverkar och skapar marknader. Det är i detta sammanhang varven måste in. Viktigt nydaningsarbete för att ställa om till nya fartygstyper och offshore-anläggningar har redan tagits av varven själva. Detta har gett vissa goda resultat, trots att det måste ske under betungande omständigheter och i en ofördelaktig atmosfär. Vissa marknadsundersökningar kan åstadkommas inom sjöfartsområdet genom bättre politiska utrikeskontakter och genom en aktiv transportpolitik i hemlandet. Varvspolitiken måste byggas under av sjöfartspolitiken. Som ett led i denna bör rederinäringen nationaliseras. Det är ohållbart att låta rederier och flottpolitik vara tummelplats för den oansvariga och kortsiktiga profitjakt som redarkapitalet bedrivit. I sin sjöfartspolitiska motion utvecklar vpk ytterligare denna fråga - men den bör här framhållas som en betydelsefull del också av en framsynt varvspolitik. Det stora expansionsområdet måste emellertid ligga inom andra områden. Olika slag av anläggningar och industriella konstruktioner bildar härvid den tunga delen. Svensk industri behöver inom stora sektorer en omfattande förnyelse och ersättning av anläggningskapitalet och produktionstekniken. Ålderdomliga och slösaktiga typer av processer och teknik måste ersättas. Det sönderfallande och föga effektiva transportväsendet måste rustas upp efter nya värderingar. I denna nödvändiga förnyelseprocess kommer varvens speciella kapacitet in. Varvens framtida uppgifter kan inte endast indelas i a) ny produktion inom klassiska produktområden och b) produktion inom andra områden, där varven ej varit verksamma. Den kan delas in också på ett annat sätt. Förutom den traditionella produktionen för den traditionella typen av kommersiell marknad kan man urskilja två andra delar - a) nya typer av produkter ägnade de existerande kommersiella marknaderna, företrädesvis exportmarknaden samt b) den i egentlig mening alternativa produktionen, dvs. nya och klassiska produkter vilka är ägnade att främja energisnåla processer, minskad rovdrift på råvaror, alternativa energikällors utbyggnad, ett miljöanpassat transportväsen, produktionssystem och processer utformade med utgångspunkt att skapa för människan rimligare arbetsmiljöer osv. Den sistnämnda delen av den framtida produktionen kommer aldrig till stånd om man skall sitta och vänta på en privatkommersiell marknads efterfrågan. För dessa produkter måste efterfrågan skapas genom en planmässig statlig politik. Inte heller en rent teknisk upprustning och förnyelse av vanliga industrianläggningar kommer f. n. till stånd på privatkommersiell basis. Kapitalägarna är rädda att engagera sig och föga intresserade av produktiva långsiktsinvesteringar. Staten måste i sin politik dra konsekvenserna härav. Offentligt kapital och löntagarkapital måste därför spela en aktiv roll och åtminstone vissa tunga sektorer av industrin måste ovillkorligen församhälleligas. På ett par områden krävs särskilt radikala förändringar om varvens förnyelse skall lyckas och deras långsiktiga framtid garanteras. Det är ledningsfunktionen samt marknadsförings- och kreditfinansieringssidan. Svenska Varvs nuvarande ledning saknar förutsättningar att leda varvsindustrin. Den är dessutom för tungrodd och topptung. Den bör därför avskaffas. Detta torde vara en förutsättning för varje varvspolitik som inte är inriktad på en total förödelse. I dess ställe bör träda en mer decentraliserad men också mer demokratisk ledning och arbetsorganisation. Ett samordningsorgan för varven bör givetvis finnas. Detta organ kan tänkas bl. a. administrera ett särskilt finansieringsinstitut på statlig basis. Denna finansiering skall svara för alla de behov av kreditgivning som varven har gentemot marknaden. Denna kreditgivning utgör en alltför stor och tung uppgift för att tillåtas belasta de olika varvsenheternas ekonomi. Marknadsföringen från varven måste kraftigt förstärkas. Det är möjligt att den till stor del måste ske fristående från varven själva. Marknadsföringen är varvens svaghet. De har i hög grad saknat erfarenheter på området - i den senaste stora skeppsbyggnadskonjunkturen var marknadsföringen knappast något större problem. Men för de allt fler nya produkterna är den av helt avgörande betydelse. Den måste ske med en grad av kompetens och snabbhet som Svenska Varv knappast kan ställa upp med. Samarbete med andra företag kring speciella produkter måste breddas. Sådant samarbete har redan i ett viktigt fall visat sig avgörande. Då det gäller framtida, nya produkter t. ex. inom konstruktions- och byggnadsområdet torde det vara oundgängligt. Denna sida av verksamheten bör förberedas och organiseras . Slutligen måste en annan viktig aspekt framhållas. Det pågår i det politiska manövrerandet försök att spela ut varvsarbetarna mot andra grupper bland löntagarna liksom att spela ut varvsregionerna mot andra krisregioner, t. ex. Mot sådana reaktionära försök måste varje medveten, långsiktig varvspolitik ta avstånd. Det handlar här enbart om försök att splittra arbetarklassen och de breda folklagren i avsikt att genomföra en strukturpolitik i storkapitalets intresse. I verkligheten finns ingen sådan motsättning mellan olika arbetargrupper eller regioner. En offensiv varvspolitik är otänkbar utan samband med en offensiv och förnyande industripolitik på långsiktig och planmässig grund. Varvens framtid hör naturligt samman med stålets. Varvens uppgifter hör naturligt samman med moderniseringen av processindustrins anläggningar. Varven utgör en viktig faktor i en alternativ energipolitik, i en progressiv transportpolitik och i en kamp mot rovdriften på naturtillgångar. I dessa strävanden går de arbetandes intressen i olika regioner hand i hand. Det handlar inte om att välja mellan varvsregionerna och . Det handlar om att välja mellan en politik för storfinansen och en politik för arbetarklassen. Den förstnämnda leder till fördjupad kris i , oavsett hur mycket pengar som satsas på varven. Den senare innebär kamp mot arbetslösheten och för en alternativ industripolitik - vilket är i högsta grad i alla krisregioners intresse. En plan för varven En realistisk och framåtsyftande politisk plan för varven bör grundas på följande förutsättningar och riktlinjer. Varvens nuvarande kapacitet och personalstyrka måste bibehållas. Inga nedskärningar eller nedläggningar av enheter bör ske. En långsiktig plan med ett perspektiv av bör läggas upp för varven. Den skall avse att så effektivisera och utveckla dem att de kan utnyttja sina särskilda egenskaper i en kommande bred förnyelse av svensk industri och teknik. Varven bör ges de ekonomiska tillskott som är nödvändiga för att under en övergångstid täcka kostnader såväl för förnyelse som för kortsiktiga förluster på rörelsen. Kostnader vilkas ursprung ligger i det förflutna bör inte belasta varvens kommande kalkyler. Avvecklingskostnader, som med här anförda riktlinjer sparas in, kan då läggas på effektivisering och förnyelse. Detta blir på kort sikt inte dyrare än enligt regeringens förslag. På lång sikt blir det givetvis mycket billigare. Varven bör fogas in i en planmässig, långsiktig utvecklingspolitik för de viktigaste sektorerna inom svensk industri och transport. Detta ger ömsesidigt stöd och stimulans åt både varven och de övriga sektorerna. Industri och transportväsen i landet har sackat efter. Stora förnyelsebehov föreligger. Varven är en viktig faktor, ur vissa aspekter rentav en motor, i denna förnyelse. Den nivå regeringen räknar med kan fyllas med fartygsbyggande av mer klassisk typ, offshore- och supplyfartyg, samt prefabricerade kemiska anläggningar. Detta kan ske med kommersiell lönsamhet. Målet är alltså att även utrymmet upp till nu existerande nivå på sysselsättningen skall kunna fyllas på ett rationellt och meningsfullt sätt. De klassiska fartygsmarknaderna kan, åtminstone i begränsad utsträckning, påverkas till fördel för de svenska varven: a) Den internationella handeln har behov av ökad säkerhet och effektivitet. Sjöolyckorna är ett allt allvarligare problem. Trots tendensen att minska frakthastigheter måste nytt utrymme kunna vinnas för frakter som är snabbare, säkrare och billigare. I förening med en utbyggd statlig rederiverksamhet och en aktiv facklig kamp mot dåliga fartyg, kan detta något öka utrymmet för svensk varvsproduktion. b) har allmänt sett inget intresse av fartygsprotektionism. Men i politiska avtal med vissa progressiva utvecklingsländer är det möjligt att tillämpa principen 40-40-20 i förening med förmåner till de länder som köper svenska fartyg. Detta kan ge ett mindre extra utrymme. c) En viss vändning i sjöfartskonjunkturen bör öka marknaden för det klassiska fartygsbyggandet, även om uppgången blir begränsad och inte kan ta en proportionell del av nybyggnaden. En omfattande satsning och effektivisering av det svenska transportväsendet är angelägen. Därvid spelar en utbyggnad av den inrikes sjöfarten stor roll. Av det inrikes transportarbetet svarar sjöfarten för eller knappt . Detta utrymme kan ökas till och ungefär den dubbla prestationen i tonkilometer. Detta är såväl ett miljöintresse som en fråga om effektivitet och bättre hushållning. Inrikessjöfartens utbyggnad ger för varvens del: a) byggande av drag- och pushfartyg samt pråmar, b) utrustning och system för lasthantering, c) konstruktioner och anläggningar för lagring. Svensk färjetrafik är en ekonomiskt ytterst betydelsefull del av transportekonomin. För att hålla det försprång svensk färjetrafik har måste färjeflottan förnyas minst . Detta svarar mot minst 150 färjor, av vilka svenska varv borde kunna ta merparten. Svensk transportpolitik måste inrikta sig på att även öka järnvägens kapacitet och betydelse. a. bör en samordning av järnvägs- och lastbilstrafik ske på liknande sätt som i den västtyska s. k. Leber-planen.