mot · G3021657 · 1980-01-25 00:00:00 — 1979/80: 1657 av och om skyddet för barn till utvecklingsstörda föräldrar I dagspressen har man tagit upp ett problem som är känt för många socialarbetare. Det gäller situationen för de barn som har utvecklingsstörda föräldrar. Till en följd av den moderna synen på de utvecklingsstördas rätt till ett normalt liv och inte minst genom de ändrade reglerna för sterilisering har det blivit alltmer vanligt att utvecklingsstörda bildar familj och därmed skaffar sig barn. Ingen önskar tillbaka en gången tids förmyndarattityd gentemat de utvecklingsstörda. Den utveckling som har skett mot en allt större integrering av de utvecklingsstörda i samhället måste fortsätta. Det får dock inte dölja det faktum att barn med utvecklingsstörda föräldrar kan möta särskilda svårigheter i sin hemmiljö och löper risk att utvecklas ogynnsamt. En lätt utvecklingsstörning hos den ena eller möjligen båda föräldrarna behöver kanske inte innebära någon fara för barnets utveckling till en harmonisk vuxen. Det kan i sådana fall vara tillräckligt att socialvården sätter in särskilda stödjande åtgärder i familjen. Men ju allvarligare förälderns utvecklingsstörning är, ju mer oroande blir barnets situation. För ett helt litet barn kan försummelse eller vanvård utgöra en allvarlig hälsorisk. Ännu allvarligare är det om föräldrarna inte förmår ge barnet den intellektuella och känslomässiga stimulans som är nödvändig för barnets psykiska utveckling. Om man i sådana fall dröjer för länge med att ingripa, kan det bli en i det närmaste oöverstiglig uppgift att reparera de skador barnet fått kanske . Det tycks nu som om man ibland tvekar att ingripa och placera sådana barn i fosterhem till följd av att detta uppfattas som diskriminerande mot de utvecklingsstörda. a. har företrädare för gett uttryck åt sådana funderingar. Det är dock ett felaktigt resonemang. Inga föräldrar har rätt att få pröva sin förmåga på ett barn, om barnet därigenom löper allvarliga risker. Utvecklingsstörda föräldrar intar visserligen en särställning på så sätt att man ibland kan bedöma med ganska stor säkerhet att vederbörande inte klarar av att ta ansvaret för ett barn eller att ge ett barn den känslokontakt och stimulans barnet behöver. I andra fall kan det vara svårare att avgöra om det finns tillräckliga förutsättningar för att barnet skall kunna utvecklas normalt. Men i de fall man anser faran för barnets ut I 1979/80. veckling vara mycket stor, får man givetvis inte sätta barnets hela framtid på spel genom att föräldrarna först skall få tillfälle att misslyckas med att ta hand om barnet. Det borde inte råda någon tvekan om att barnets bästa måste gå först i sådana fall. Med hänsyn till de uttalanden i denna riktning som gjorts från bl. a. krävs därför att klart uttalar att barnavårdslagstiftningen inte får göra skillnad på barn till utvecklingsstörda och andra barn. Man får inte tolerera sämre samhällsskydd och sämre uppväxtbetingelser för sådana barn, än man skulle gjort för barn med icke förståndshandikappade föräldrar. De utvecklingsstördas rätt till ett självständigt liv måste alltså värnas. Men det får inte ske på bekostnad av barnens möjligheter till en normal utveckling. Med hänvisning till det ovan anförda hemställs att uttalar att barnavårdslagstiftningen och den nya socialtjänstlagstiftningen skall ge samma skydd åt alla barn, oavsett om föräldrarna är utvecklingsstörda eller ej.