mot · G3021118 · 1980-01-25 00:00:00 — av m. fl. om kriminalpolitiska åtgärder mot narkotikabrottsligheten, m. m. Ytterst torde vårt narkotikaproblem vara ett kulturproblem. Narkotikan kom in i vårt samhälle på allvar men hade florerat i mindre kretsar . Flera faktorer samverkade till narkotikans spridning. Narkotikan finner fäste och sprids i vissa kretsar som representerar en viss livsstil. Denna livsstil kan i korthet karakteriseras som oordnad, med ryckiga arbets- och levnadsförhållanden. I växte våra storstäder i snabb takt ända . Till storstäderna sökte sig människor med denna livsstil inte bara från vårt land utan även från andra länder. som detta ägde rum pågick en parallell utveckling som bidrog till att narkotikan fick insteg i framför allt storstäderna. Denna utveckling bestod i att den sociala kontrollen drastiskt minskade. Detta i sin tur berodde på en stark rörlighet på arbetsmarknaden med täta byten av arbete, bostad och för ungdomen byte av skola. Den snabba ökningen av storstadsbefolkningen förenad med människornas rörlighet innebar att anonymiteten i lika mån ökade. utsattes vårt land efter kriget för en kraftig och intensiv kulturpåverkan som genom spreds rakt in i vardagsrummet. Denna kulturpåverkan innebar bl. a. en kamp för friare livsstil, opposition mot det traditionella rollsystemet i skolor och universitet. Man får heller inte glömma den faktor som låg i att vissa opinionsförmedlare med eller mot bättre vetande och med stort inflytande i massmediavärlden faktiskt hävdade att narkotikans faror var överdrivna, att det var bättre att hascha än att supa och att vissa narkotikapreparat bidrog till att befria människor från hämningar och öppnade möjligheter till t. ex. ett friare sexualliv. Flera av dessa s. k. knarkliberaler har i efterhand erkänt att delar av deras opinionsbildning var skadlig men faktum kvarstår att en sådan opinionspåverkan ägt rum. Dessa förhållanden utgör bakgrunden till dagens aktuella situation. De utgör faktorer som endast årtiondens målmedvetna samhällsarbete kan förändra. Uppdelningen mellan alkohol och narkotika kan vara vilseledande. Biandmissbruk är vanligt, med täta växlingar mellan olika medel i alla tänkbara mönster. Lagöverträdare med speciellt hög kriminell aktivitet är ofta starkt narkotikaberoende. I miljöer med höga risker för kriminalitet är alkohol och narkotika komplement snarare än alternativ som utesluter varandra. Eftersom det inte finns något legalt narkotikabruk av större betydelse är narkotikakonsumtionens omfattning relativt okänd. Det mest utredda preparatet har varit cannabis (främst hasch). Missbruk av cannabis tycks förekomma över hela landet. Myndigheternas frekvensundersökningar tyder på att antalet ungdomar som prövat narkotika - i första hand cannabis - har minskat . Undersökningarna visar också att flertalet av dem som har använt cannabis slutar efter att ha prövat medlet en eller . Vi är alltså fortfarande okunniga om den verkliga frekvensen missbrukare eller narkomaner. Till detta bidrar naturligtvis oklarheten i definitionen av missbrukare. Omfattningen av det tunga missbruket - i första hand in jektionsmissbruket - är svår att bedöma. Enligt vissa berörda myndigheter och organisationer ligger antalet injektionsmissbrukare på mellan 10 000 och 15 000 personer. Denna siffra är dock mycket osäker. har det tyngre narkotikamissbruket dominerats av centralstimulerande medel. Antalet personer som injicerar centralstimulantia anses inte ha ökat . Däremot har användningen av opiater ökat. Av opiaterna förekom under 1970-talets början morfinbas, medan det närbesläktade heroinet började få allt större spridning åren 19741976. Framför allt tycks en kraftig ökning ha skett av handeln med heroin och av heroinmissbruket. Detta är, liksom övriga former av tungt missbruk, i huvudsak koncentrerat till storstadsområdena. Antalet heroinmissbrukare uppskattades till ca 2 000 i hela landet, därav ca 1 000 i . I genomfördes en räkning av narkotikamissbrukare Drygt 1 000 malmöbor (varav 273 kvinnor) var kända som narkotikamissbrukare. LSD, som hade en relativt stor spridning, har förekommit i mycket liten omfattning. Kokainmissbruk har trots en relativt kraftig ökning i och vissa delar av ännu inte fått någon påtaglig spridning i . Vissa tecken tyder dock på att ett begränsat kokainmissbruk finns och att risker föreligger för en ökning av denna missbruksform även i . Narkotikamissbruket är, som vi framhållit, framför allt en storstadsföreteelse. Enligt FOA:s undersökning 1977 har ungefär var tredje stockholmspojke (), var fjärde göteborgspojke () och var femte malmöpojke () använt narkotika, medan motsvarande siffra för riket i övrigt är . 1968 var siffrorna för : , : , : och övriga riket: . F. n. arbetar en särskild statlig utredning med att klarlägga narkotikamissbrukets omfattning. Några resultat finns ännu ej tillgängliga. Information om narkotikaläget kan dock inhämtas från polisen, tullen (beslagsstatistik), data över narkotikadomar, enkätundersökningar bland skolungdom och rapporter från skola, sjukvård, kriminalvård och socialvård. Med reservationer för bedömningssvårigheterna kan situationen beskrivas på följande sätt. Efter en spridnings- och tillväxtfas visar vissa tecken på att läget efter en stabilisering åter börjat utvecklas negativt. Det är framför allt den snabba övergången till tung narkotika i vissa missbrukargrupper som väcker oro. Narkotikamissbruket synes alltså nu öka i omfattning efter att tillfälligtvis ha avtagit. Att heroin tränger ut amfetamin är av allt att döma en realitet; en ny generation missbrukare går direkt från hasch till heroin. Bland något äldre missbrukare förekommer bruk av amfetamin blandat med alkoholmissbruk. Sammanfattningsvis ger läget anledning till oro. Larmrapporterna om narkotikamissbrukets härjningar vittnar om de växande dagliga svårigheter som tull, polis, sociala myndigheter och vårdinrättningar ställs inför. Införseln av narkotika i landet, dess spridning bland ungdom och på kriminalvårdsanstalterna samt narkomanernas ofta brottsliga verksamhet fortsätter till synes i obegränsad omfattning. De omfattande problemen för den enskilde och för samhället accentueras på olika sätt. Missbrukarna drabbas av kroppsliga och psykiska skador samt ekonomisk ruin. Medborgaren i gemen löper risk att utsättas för våld och att bestjälas på sina tillgångar för att narkomanen skall kunna finansiera sitt missbruk. Ekonomiskt blir missbrukaren genom sin ofta stora kriminalitet en belastning för samhället. De skötsamma medborgarna får indirekt genom högre skatter, avgifter och försäkringspremier bekosta missbruket och dess följdverkningar. Inget tvivel torde råda om att narkotikamissbrukets utbredning, förutom alla rent mänskliga tragiska följder, utgör grunden för en vitt förgrenad brottslighet i det svenska samhället. Flera olika brottstyper kan urskiljas på narkotikans väg. Den smugglas in i landet och försäljs illegalt inom landet. För att kunna köpa narkotika gör sig narkomanerna ofta skyldiga till omfattande brottslighet såsom olika tillgreppsbrott, stöld, inbrott, rån m. m. Enligt vissa beräkningar skulle mellan och av alla tillgreppsbrott ha samband med narkotika. Det genom brottslig verksamhet åtkomna stöldgodset måste oftast avyttras och förvandlas till reda pengar. Detta skapar grund för en omfattande häleribrottslighet. Utan tvivel drivs också många unga kvinnliga narkomaner till prostitution för att finansiera sitt missbruk. Prostitutionen för ofta i sin tur med sig olika slags brottslig verksamhet. Den hittillsvarande narkomanvårdspolitiken har icke kommit till rätta med problemen. Med en fastare hållning från statsmakternas sida hade sannolikt många ungdomar kunnat få hjälp mot missbruket och dess följder. Spridningen av narkotikamissbruket hade också hejdats. Det fordras nu samlade samhällsinsatser mot alla grenar av narkomanin för att komma till rätta med narkotikamissbruket och den brottslighet som har samband därmed. På kort sikt måste samhällets resurser inriktas på främst följande åtgärder: Begränsa narkotikainförseln i landet. Slå sönder langarorganisationerna. Skapa en narkotikafri kriminalvård. Bygga upp en fungerande narkomanvård. I denna motion tas endat vissa straff- och kriminalpolitiska åtgärder upp till behandling. Det gäller i första hand en översyn av narkotikastrafflagens straffsatser samt permissionsbestämmelser för intagna som avtjänar straff för narkotikabrott. I annat sammanhang, främst vad avser uppbyggnad av en fungerande narkomanvård, får behandlingen av regeringens prposition 1979/80:1 avvaktas. Narkotikastrafflagen innehåller tre olika brott: Narkotikabrottet avser tillverkning, saluhållande, överlåtelse och innehav av narkotika. Grovt anses narkotikabrottet vara om det utgjort ett led i en verksamhet som bedrivits i större omfattning eller yrkesmässigt, om det avsett särskilt stor mängd narkotika eller eljest varit av särskilt farlig art. I samband med brott mot narkotikastrafflagen förekommer ofta brott mot varusmugglingslagen och förordningen angående injektionssprutor och kanyler. Åtalsunderlåtelse kan ifrågakomma om innehav gällt en ringa mängd narkotika och varit avsett för eget bruk. Närmare härom finns att läsa i riksåklagarens cirkulär RÅC 1:94. Narkotikastrafflagens tillkomst 1968 innebar en markant straffskärpning. Bakgrunden till tillkomsten av en särskild lag för narkotikabrott med kraftigt skärpta straff var den utveckling som hade skett inom narkotikaområdet. Vi hade fått ett verkligt samhällsproblem med ringar på vattnet inom många områden i vårt samhälle. - 1969 - höjdes dock maximistraffet för grovt narkotikabrott från fyra till fängelse. Höjningen genomfördes för att kunna döma de personer som yrkesmässigt och i stor skala sysslade med illegal narkotikahantering till stränga straff. Maximistraffet höjdes åter 1972, nu till fängelse . (Ytterligare kan påföras med stöd av BrB 26:2.) Det maximistraffhot som vilar över det grova narkotikabrottet är ett betydande instrument i kampen mot den internationella narkotikatrafik som är inriktad på . skall bli verkningsfullt anser vi att maximistraffen bör höjas. Detta kommer erfarenhetsmässigt att medföra att domstolarna generellt anser sig böra ådöma längre tids fängelse än vad som är fallet. Minimistraffsatserna har vad gäller grovt narkotikabrott utvecklats från fängelse lägst vid lagstiftning till lägst fängelse vid lagstiftning. Härefter har ingen ändring ägt rum. Vad gäller såväl det vanliga narkotikabrottet som narkotikaförseelsen har bötesstraffet alltsedan 1968 varit minimistraff. Många skäl talar för en översyn av narkotikastrafflagen. Enligt statistik, framlagd av BRÅ, dömdes av dem som ådömdes fängelse för grovt narkotikabrott till fängelse i högst . ådömdes längre fängelsestraff än . Vid bedömningen av dessa brott kan konstateras att narkotikamissbruket nu blivit så omfattande att spridandet av heroin leder till att många narkomaner avlider. Importörens, tillverkarens och langarens intentioner är att tjäna pengar på narkomanernas bekostnad. Vetskapen om vilka risker de utsätter narkomanerna för avhåller dem inte från deras verksamhet. Tvärtom synes deras förhoppning vara att skapa och bibehålla en säker kundkrets. Verksamheten riktar sig huvudsakligen mot ungdomen. Langarens vinster är ofta enorma. Import av cannabis till från och en försäljning av några gram åt gången ger en skattefri vinst av ca . Vid import eller tillverkning av centralstimulantia blir vinsterna avsevärt större. Heroinimport torde ge än större vinster. Krasst ekonomiskt lönar sig en dylik cannabisimport för importören om vederbörande inte ertappas oftare än varannan gång och då inte behöver avtjäna mer än något års fängelse. Mot denna bakgrund kan det ifrågasättas om inte straffminimum för narkotikabrotten är alldeles för lågt vid jämförelse med de verkningar narkomanin har för såväl enskilda som samhället. Sista ledet i knarkhandeln är vitalt för langarorganisationens funktionssätt. Att bli smålangare i narkotikabranschen är en finansieringsväg för många narkomaner. Genom att många narkotikamissbrukare på det här sättet får ett personligt ekonomiskt intresse av att sälja till andra för att finansiera sitt eget missbruk blir de också garanter för att narkotikamarknaden inte minskar. I stället har de ett aktivt intresse av att missbruket sprids till ständigt nya grupper. Om narkotikainnehavaren behandlas mer ingripande än och om straffen skärps kan en fortsatt utbredning av uppfattningen att det är lagligt att inneha viss mängd narkotika bromsas upp. En sådan behandling kommer att försvåra nyrekryteringen till missbruket. Den kanske viktigaste följden av ett tidigt och effektivt ingrepp kan dock bli att antalet personer som narkomanen kan påverka, så att också de blir missbrukare, begränsas. Ingripanden mot illegal narkotikahantering Åtgärdsstatistiken ovan kan på några punkter fördjupas. av alla dömda är män. tillhörde denna ålderskategori och . Av narkotikabrotten gällde enbart innehav. Innehav samt innehav i kombination med överlåtelse/saluhållande svarar för . Ofta ingår även andra brott i domarna, framför allt förmögenhetsbrott. förekom sålunda förmögenhetsbrott i av de aktuella domarna. I av dem ingick våldsbrott. meddelades av alla domar i narkotikamål i de tre storstadsområdena , och . var andelen och . Utan annan åtgärd än utredning underläts åtal i av alla till åklagarmyndigheterna redovisade ärenden i vilka brott mot narkotikastrafflagen kunnat styrkas. utgjorde dessa åtalsunderlåtelser 20,, 18,, 25,, 23,, 22,, 21,och 19,av ärendena. rör det sig i verkliga tal om närmare 1 000 fall . Genom att åtalspraxis vid innehav av mindre mängder narkotika utvecklats mot ett ökat antal fall av åtalsunderlåtelser har narkotikamarknaden anpassat sig till detta. Langarna har i normalfallet inte mer narkotika på sig än att de undgår åtal. Därigenom har det sista ledet i narkotikahanteringen i praktiken blivit helt legalt. Den här ordningen är ohållbar om man har ambitionen att stoppa narkotikalangningen. Enligt vår uppfattning står denna åtalspraxis i strid med lagstiftningens ursprungliga intentioner, där det bl. a. uttalades att allt otillåtet innehav av narkotika skall vara straffbelagt. Vi kan inte anse att innehav av narkotika för eget bruk kan utgöra någon lämpligt grund för beslut om åtalsunderlåtelse. Om narkotikan avses användas av innehavaren eller langas vidare torde i flertalet fall vara omöjligt Den ertappade själv uppger självfallet att innehavet är avsett för eget bruk. Detta innebär att de langare inte rapporteras som ertappas med små kvantiteter och som påstår sig vara missbrukare. De får åtalsunderlåtelse eller endast bötesstraff för sitt innehav. Emellertid torde det vara klart att varken langare eller missbrukare kan avhållas genom ett bötesstraff. I allmänhet är narkomanerna både betalningssvaga och betalningsovilliga. I de fall böterna ändå betalas torde det vara nära anhörig eller sociala välfärdsinrättningar som får skjuta till pengarna. För langarna torde bötessummorna numera ingå i kalkylen för verksamheten. På grund av narkotikastrafflagens utformning och tillämpning är böter likväl en mycket vanlig påföljd. utdömdes genom strafföreläggande eller domstols dom böter i av alla mål som avdömdes och som avsåg enbart narkotika. Riksåklagaren har i cirkulär RÅC 1:94 stramat upp praxis vad gäller åtalsunderlåtelser på ett sätt som bör innebära en förbättring på detta område. En skärpt åtalspraxis medför dock endast en ökning av antalet bötesdomar. Enligt vår mening kan väsentliga förbättringar nås endast om användningen av böter ges undantagskaraktär i straffskalan. Samhället har därigenom markerat att det inte accepterar vare sig missbruket eller langningen. Rapporteftergift kan då lagligen inte längre meddelas. Åtalsunderlåtelse jämlikt RB 20:7 1 st. 1 p. omöjliggörs också. Villkorlig dom, skyddstillsyn eller fängelse blir de tillämpliga påföljderna. För att kunna döma till villkorlig dom eller skyddstillsyn måste domstolarna inhämta uppgifter om den misstänktes personliga förhållanden och om vilka åtgärder som är lämpligast för dennes återanpassning i samhället, vilket avsevärt ökar möjligheterna att skilja den vårdbehövande missbrukaren från langaren. Vid en fängelsedom kan med stöd av 34 § lagen om kriminalvård i anstalt en narkoman också få möjlighet att genom vistelse på narkomanvårdshem befrias från sitt missbruk, om det kan antas att detta underlättar hans anpassning i samhället. Genom en sådan ändring av lagstiftningen nås såväl langare som missbrukare av de rättsvårdande organen, och ett tryck appliceras mot langarorganisationen i dess känsligaste del. Försöket med särskilda narkotikaavdelningar inom polis- och åklagarväsendet synes ha givit goda resultat. Otvivelaktigt är en så stor del av brottsligheten kopplad till narkotika att polisverksamheten måste byggas upp med en stark inriktning på bekämpning av langarkedjor och narkotikasyndikat. Vi godtar den prioritering vad gäller tilldelning av nya polismanstjänster som skett i budgetpropositionen men anser att man vid den framtida fördelningen av polismanstjänster bättre bör tillgodose behovet av tjänster för bekämpning av narkotikabrottsligheten. Marknaden för narkotika underhålls inte minst genom att fängelsemiljön utnyttjas. Narkomaner, som döms för olika brott, underhåller eller tvingas underhålla sin narkomani under fängelsevistelsen. Ett särskilt otäckt inslag i denna verksamhet är att kriminalvården inte kan få bukt med vare sig insmugglingen av narkotika på anstalterna eller ens de uppenbara fall av tvångsnarkomanisering under hot om våld eller verkligt våld som förekommer inom kriminalvårdsanstalterna . Detta har lett till att domstolarna, i vetskap om riskerna för narkomanisering, visar allt större tvekan att döma icke-narkomaner till fängelse, trots att sådant straff bort följa på brottet. har beräknat andelen narkotika- och läkemedelsmissbrukare inom samtliga anstalter och frivårdsdistrikt. Uppgifterna bygger på personalens subjektiva skattningar av antalet missbrukare i klientelet en viss dag . Andelen narkotika- och läkemedelsmissbrukare har ökat markant inom både anstalterna och frivården. noterades en viss minskning för missbruket inom anstaltsvården men konstaterades åter en ökning. var andelen missbrukare i anstaltsvården och i frivården - motsvarande värden var 9 resp. . nyintogs 10 673 personer i kriminalvårdsanstalt. Om siffror för missbrukare inom kriminalvården appliceras på de intagna skulle alltså över 3 600 av de intagna vara hemfallna åt missbruk. Inom frivården var antalet personer under övervakning 16 277. Om av dem var missbrukare innebär det i faktiska tal att över 2 700 av frivårdsklientelet är hemfallna åt missbruk. Många interner som aldrig prövat på narkotika blir narkomaner under sin fängelsevistelse. En undersökning visar att av interner har fått sin första kontakt med narkotika . uppger att av samtliga som häktades i vid prövat narkotika och att hade ett pågående narkotikamissbruk. På goda grunder kan antas att ca hälften av kriminalvårdens intagna missbrukar narkotika i större eller mindre utsträckning. Mot denna bakgrund måste man bedöma det kraftigt ökade missbruket av permissioner som utvecklats och det ökade antalet rymningar. Härigenom har narkotikamissbruket kunnat fortsättas och langarkedjorna hållas i stort sett intakta. Sedan permissionsbestämmelserna skärpts 1978 har andelen misskötta permissioner dock minskat. Av en undersökning som har gjorts inom framgår att det totala antalet permissioner för kan beräknas till omkring 45 000. Andelen misskötta permissioner för tiden fram till utgjorde . I av fallen bestod misskötsamheten i att den dömde inte återvände efter permissionens slut, medan av permissionerna hade missbrukats på annat sätt, t. ex. genom brottslig verksamhet. För de närmast föregående åren var andelen misskötta permissioner 1976 , 1977 och 1978 . beslutade om en skärpning av permissionsbestämmelserna för att motverka brott under permissioner. Genom en ändring i 32 § lagen (1974:20) om kriminalvård i anstalt markerades att s. k. korttidspermission inte skall beviljas när det föreligger påtaglig risk för att den intagne gör sig skyldig till fortsatt brottslighet. Vidare utvidgades genom en ändring av 7 § tredje stycket samma lag kretsen av de intagna som inte får beviljas korttidspermission annat än när det finns synnerliga skäl till det. Bakgrunden till skärpningen av permissionsreglerna var bl. a. att det vid en undersökning kommit fram att den brottslighet som begås i samband med permissioner och rymningar visserligen var ringa i förhållande till den totala brottsligheten men att en förhållandevis liten grupp intagna med stark kriminell belastning i mycket stor utsträckning begick brott under permissionerna. I anslutning till lagändringarna har utfärdat nya, detaljerade anvisningar för permissioner med noggranna bestämmelser om bl. a. kvalifikationstider för korttidspermission i olika fall. Det torde råda allmän enighet om att allra flesta intagna är ett värdefullt medel i behandlingen och ett betydelsefullt inslag i en modern kriminalvård. är det givetvis av stor vikt att detta institut inte tillämpas på ett sådant sätt att t. ex. grova narkotikaförbrytare ges möjlighet till rymning. Det ligger i sakens natur att särskild försiktighet är motiverad när det rör sig om personer som genom sin anknytning till narkotikabrottsligheten kan befaras fortsätta med sin verksamhet. De nuvarande bestämmelserna om placering i sluten anstalt, avskildhet och permission beträffande intagen som avses med 7 § tredje stycket grundar sig på vissa riktlinjer som drogs upp 1972 framlagd och av godkänd proposition med förslag till vissa åtgärder mot narkotikamissbruket m. m. Propositionen innebar att lagöverträdare med strafftider på lägst som ägnat sig åt organiserad eller systematisk kriminell verksamhet och beträffande vilka samhälleliga stödåtgärder kan förväntas sakna effekt inte skulle beviljas permission eller få förmånen av vård i öppen anstalt i samma omfattning som dittills. Bakgrunden till förslaget var det stigande antalet rymningar under pågående verkställighet i eller utan samband med permissioner som företagits av personer - ofta utan fast anknytning till - vilka dömts till långvariga frihetsstraff, i många fall för grova narkotikabrott. Som grund för särbehandlingen av denna grupp intagna anfördes i propositionen bl. a. följande: Det gäller en grupp av brottslingar som i många avseenden skiljer sig från majoriteten av dem som vi återfinner på våra fångvårdsanstalter. Det är personer som vid planeringen av sin brottsliga verksamhet noga kalkylerar med såväl riskerna för upptäckt som möjligheterna att genom avvikande undandra sig verkställigheten av det frihetsberövande som väntar om de blir upptäckta. Många är till skillnad från det övriga brottsklientelet inte åtkomliga för en aktiv kriminalvård, baserad på sociala stödåtgärder m. m. Med hänsyn till deras bestämda attityd till fortsatt brottslig verksamhet är förutsättningarna för en positiv påverkan genom skilda kriminalvårdsåtgärder i dessa fall över huvud taget ytterst begränsade. Det är därför från kriminalpolitiska synpunkter i allmänhet av mindre betydelse om de kommer i åtnjutande av vård i öppen anstalt, permissioner och tidig villkorlig frigivning i samma utsträckning som anses bör vara normalt. Ett väsentligt syfte med att döma dessa personer till långvariga frihetsberövanden måste därför vara - förutom att tillgodose allmänpreventiva hänsyn - att för avsevärd tid hindra dem att fortsätta sin brottsliga verksamhet. Frihetsberövandet måste med andra ord i första hand få karaktären av en skyddsåtgärd. anhölls en person misstänkt för grovt narkotikabrott. Han dömdes av tingsrätten för grovt narkotikabrott och medhjälp därtill samt grov varusmuggling av narkotika och medhjälp därtill till fängelse . Domen fastställdes av hovrätten. Prövningstillstånd beviljades inte.