mot · G3021448 · 1980-01-23 00:00:00 — Motion 1979/80:1448 av m. fl. I propositionen 1972:33 förordades vissa riktlinjer för en utbyggd och förnyad konsumentpolitik. a. sades att det huvudsakliga målet för denna borde vara att stödja konsumenterna och förbättra deras ställning på marknaden. Detta mål kunde i första hand nås genom att hushållen gavs bättre möjlighet att planera den egna verksamheten, bl. a. genom att de fick bättre information om marknadens utbud och om olika sätt att tillgodose de egna behoven. Lämpligen kunde detta ske genom en konsumentpolitisk verksamhet och det förutsattes att kommunerna kunde påräkna bistånd av de regionalt verkande hemkonsulenterna, i den mån sådan verksamhet kom till stånd. Utbyggnaden av kommunernas konsumentverksamhet gick trögt, och tillsattes en arbetsgrupp - som bestod av fem män - med uppdrag att utarbeta förslag i fråga om kommunernas medverkan i konsumentpolitiken. Arbetsgruppen konstaterade att endast ett begränsat antal kommuner bedrev någon mera aktiv konsumentpolitisk verksamhet. Den framhöll att förekomsten av en nära kontakt mellan samhällets konsumentverksamhet och de enskilda konsumenterna är en grundläggande förutsättning för att de konsumentpolitiska åtgärderna skall bli verkligt framgångsrika. Och de fann det därför angeläget att en väl utvecklad lokal konsumentpolitisk verksamhet kommer till stånd, och att den i första hand borde bedrivas under kommunalt huvudmannaskap. proposition som följde, 1975:40, anslöt sig den dåvarande regeringen till vad en stark remissopinion framfört rörande behovet av en lokal konsumentpolitisk verksamhet. Även ställde sig i sitt remissyttrande bakom förslaget. fick en viss förstärkning för sin medverkan. skriver vi 1980 och tvingas konstatera att vi fortfarande står långt från den målsättning för samhällets konsumentpolitik, vars riktlinjer drogs upp i ett betänkande . Trots alla uttalade viljeinriktningar saknas fortfarande varje form av konsumentverksamhet i ca 100 kommuner eller i mer än var tredje. Även i de kommuner som beslutat om konsumentverksamhet finns stora variationer i fråga om de resurser man satsat på konsumentpolitiska frågor. Detta avspeglas både i organisations- och personalresurser. I fråga om personalresurser är det få kommuner som lever upp till den nivå som enligt rekommendationer bedömts nödvändig i ett utbyggt skede, en heltidstjänst per kommun med 20-30 000 invånare. exempelvis 71 kommuner avsatt mindre än och därav 49 som avsatt . Utbyggnaden av den lokala konsumentverksamheten har ytterligare stagnerat. Under det gångna verksamhetsåret har antalet kommuner med konsumentpolitisk verksamhet bara ökat med 7 eller från 171 till 178. Delvis beror detta på kommunernas ekonomiskt ansträngda läge, vilket inte kommer att förbättras av regeringens förslag att hålla inne en del av det s. k. skatteutjämningsbidraget till kommunerna. Men det beror också på att många kommunalpolitiker helt saknar intresse och förståelse för behovet av konsumentvägledning. Ansvariga kommunalpolitiker brukar inte vara särskilt svaga i sin roll som konsumenter. De kan både tala för sig och de vet vart de skall vända sig i olika situationer. De svarar oftast inte heller för hushållsinköpen och har därför svårt att sätta sig in i vanliga konsumenters situation. Detta i sin tur leder till det svala intresset för att prioritera konsumentpolitiska insatser i kommunens övriga verksamhet. Den borgerliga svångremspolitiken, med ständigt krympande hushållskassor, har inte gjort det lättare. För konsumenter med begränsade ekonomiska resurser är det viktigt med ekonomiska och funktionella inköp som fyller ett behov. Det gäller att välja rätt bland det överflöd av varusortiment som marknadsförs med hänsyn enbart till tillverkarens vinstintresse. I vårt konsumtionssamhälle, som styrs av reklam och ohämmad marknadsföring, blir den direkta konsumentinformationen en tvingande nödvändighet. Inte ens våra livsmedel är undantagna osunda försäljningsmetoder. Konsumenten befinner sig i underläga och behöver hjälp, inte minst när det gäller vardagsinköpen. Detta kan bara ske genom en fungerande lokal konsumentverksamhet. Vpk har i upprepade motioner krävt en obligatorisk utbyggnad av den lokala konsumentverksamheten och att staten går in med ekonomiskt stöd. Det krävs också en bättre utbildning i hushållsekonomi för att konsumentvägledarna skall kunna fullgöra sin uppgift. har till årets budget i sin anslagsframställning redovisat behov av ökade insatser inom bl. a. programmen Systeminriktade aktiviteter och Information, främst i fråga om hushållsekonomi, utbildning och information. Departementschefen anser att dessa uppgifter är angelägna och att verkets resurser i större omfattning än bör inriktas på nämnda frågor, men att denna förstärkning bör åstadkommas genom att verket omfördelar medel inom den ekonomiska ram som gäller för den totala verksamheten. I detta sammanhang erinras om en ökad resurstilldelning för stöd till den kommunala konsumentverksamheten under förvaltningskostnader. Vpk går inte med på en sådan omfördelning, särskilt som det totala anslagsbeloppet under D4 och D5 till enligt budgetpropositionen skall minska under kommande budgetår. Vi menar att det då finns en risk för att de medel som använts för utbildningsändamål försvinner i en allmän kostnadsökning. Vi föreslår därför ett oförändrat anslag under . m. och att detta används för utbildning av i första hand konsumentvägledare i hushållsekonomi. Med hänvisning till det anförda föreslås 1. att hos regeringen hemställer om förslag till lag om konsumentverksamhet, 2. att hos regeringen hemställer att erforderliga åtgärder vidtas för att möjliggöra kommunernas utbyggnad av den egna konsumentverksamheten så att under 1. föreslagna krav kan uppfyllas, 3. att under bilaga 14 D5 Undersökningsverksamhet m. m. anvisar ett i förhållande till regeringens förslag med . förhöjt belopp för utbildningsändamål. (vpk) C.-H. (vpk) (vpk)