mot · G302599 · 1980-01-22 00:00:00 — av m. fl. om beskattningen av ädelstenar m. m. Pengar - väl förtjänta eller arbetsfria, ärvda eller vunna, vita eller svarta. Diskret prasslande byter de ägare vid den förnäma kvalitetsauktionen av konst och antikviteter. Vårens begivenhet för folk med pengar att placera. Utan att höja ögonbrynet drar en av de exklusiva kunderna upp . i sedlar ur attachéväskan. av de tio miljoner som auktionen ger betalas kontant. Många svarta pengar blir plötsligt vita. Visst är det konstigt, men det är ett tidens tecken. När jag började inom konsthandeln var det väldigt lite kontanter, vi skickade räkning till nästan alla kunder. I är det förresten fortfarande förbjudet att betala kontant. är i svår ekonomisk kris. Standarden sjunker för låginkomsttagare och arbetslösa. Underskottet i statsbudgeten växer katastrofalt. Investeringarna i industrin är helt otillräckliga. Men som en farsot sprider sig kapitalspekulationen i dyrbara konstverk, ädelstenar, äkta mattor, guld- och silversaker, antikviteter m. m. Det är både osund ekonomi och kulturell tragedi när vackra tavlor ses som investeringsobjekt, när kinesiskt porslin samlas i bankvalv, när akvareller behandlas som färggranna värdepapper och när allt fler människor dras in i en hetsig jakt på spekulationsvinster. Att de orättvisa skattereglerna vid sidan av inflationen utgör den starkaste drivfjädern i denna olyckliga utveckling står helt klart. Om någon i vårt land under ett lånbgt liv lyckats samla ihop några och har dem på banken, i ett eget hem, i obligationer eller liknande så kallas det förmögenhet och beskattas. Men om någon annan har milijoner i oslipade diamanter eller konstsamlingar kallas det inte förmögenhet och blir inte förmögehetsbeskattat. Säljer man ett egethem med värdestegring får man betala skatt, men vinster på spekulationsföremål som man ägt beskattas inte. har behandlat frågan om ändrade skatteregler för konst, antikviteter o. d. förutsatte skatteutskottet att problemet skulle tas upp av en av de då arbetande skatteutredningarna eller i samband med regeringens ställningstagande till utredningens förslag. Så skedde dock inte. Varken utredningen eller regeringen berörde med ett ord denna fråga. togs problemet upp på nytt i . förutsatte då att frågan skulle behandlas i en ny utredning. Men när utredningen fick sina direktiv av regeringen förbjöds den uttryckligen att på något sätt gå in på denna speciella skattefråga. Någon annan utredning som tar upp problemet har regeringen inte heller tillsatt. Det är beklämmande att de borgerliga regeringarna på detta sätt saboterar ställningstaganden. I en parlamentarisk demokrati skall det inte vara nödvändigt att sätta tvångströja på regeringen för att få den att rätta sig efter folkrepresentationens vilja. Det är hög tid att ändra de skatteregler som uppmuntrar spekulationsvågen kring ädelstenar, ädelmetaller, konst, antikviteter o. d. bör därför hos regeringen begära att en utredning omgående tillsätts för att se över skattereglerna för sådana tillgångar. Intresset för konst som investeringsobjekt har växt lavinartat. Rekordpriser har nåtts på den internationella konstmarknaden. I har handeln med konst upplevt en penningspekulation utan motstycke. med prisexplosionen för internationellt kända konstnärers verk brottas seriösa svenska konstnärer med svårigheter att få avsättning för sin konst. De kommersiella krafterna förrycker intresset för konsten som sådan, och penningspekulationen är förnedrande både för konstnären och för hans konst. Svenskarna är definitivt mer roade av att investera än av själva konsten, säger en konsthandlare i i ett tidningsuttalande. Man kan säga att svenskarna blivit konstroade på grund av att det finns investeringsmöjligheter i konsten. I affärstidningar ges ofta råd för konstinköp. Enligt dessa bör man exempelvis inte satsa på tidiga stjärnskott med ännu förhållandevis billiga priser, utan på sådana som redan kostar . Har en konstnär kommit upp i den prisklassen, finns det rimlig anleding förmoda att det inte är fråga om en dagslända utan om en redan erkänd person med avsevärd tillväxtpotential kvar. Även konstgallerier hemfaller alltmer åt att presentera konstverken som renodlade kapitalplaceringar. Man talar om de säkra papprena och framtidsnamn. Man erbjuder värdestegringsgaranti osv. Föreståndaren för en antikvitetsinvesteringsfirma berättar i en tidningsartikel om verksamheten. Firman är specialiserad på att lägga upp s. k. investeringslager av kinesiskt porslin. Porslinet placeras direkt i bankvalv och tas inte fram förrän . Då är beskattningsrisken borta. lade man upp det första lagret i bankvalv. Det bestod av 179 föremål med 40 delägare. Värdet var sammanlagt . När lagret togs fram 1979 noterade det ett pris på , vilket alltså innebar en skattefri vinst på . -Visst är det cyniskt att lägga vackra saker i bankvalv, erkände föreståndaren. Men det sker ju även med konst. Att man kan undgå skatt genom att placera sin förmögenhet i vissa värdeföremål har bidragit till den osunda kapitalspekulationen. Därför aktualiseras följande frågor: Är det rimligt att den som av rent ekonomiska skäl placerar sin förmögenhet i oslipade diamanter eller konst skall kunna undgå förmögenhetsskatt, medan den som har förmögenheten i produktiva tillgångar måste skatta fullt ut? Är det rimligt att en person med smycken till ett sammanlagt värde överstigande . skall vara skyldig att redovisa hela värdet som skattepliktig tillgång, medan en annan person med miljonbelopp investerade i tavlor och antikviteter helt kommer undan förmögenhetsskatt? Är det rimligt att realisationsvinstbeskattningen upphör innehav när det gäller ädelmetaller och konst, medan den i princip är obegränsad i tiden för aktier och fastigheter? Hur skall man kunna få realisationsvinstbeskattningen av konst och andra lösören att bli effektiv om man inte har en fungerande förmögenhetsbeskattning på detta område och inte ens har en viss registrering av de allra största köpen? Hur skall valutalagstiftningen kunna hindra kapitalflykt, om man utan svårighet kan köpa säkra värden i form av grafik, oljemålningar osv. och fritt utföra dessa för försäljning i utlandet? Det förefaller finnas en utbredd uppfattning att det i princip vore önskvärt med beskattning av stora privata förmögenheter som är placerade i dyrbara konstföremål o. d. Kapitalskatteberedningen var över partigränserna helt enig på denna punkt. Den karaktäriserade som stötande att kapitalspekulation i konst inte beskattades. Ordföranden i skatteutskott har också i klara ordalag deklarerat samma principiella syn: Det är orimligt att förmögenheter skall kunna placeras i antikviteter, i konstsamlingar, i frimärkssamlingar eller vad det är fråga om och därmed undgå förmögenhetsbeskattning. Även om det är ett dött kapital - det har varit motiveringen för att inte beskatta det - tycker jag att det är orimligt. Det tycker också utskottet som sådant. Invändningar mot en rättvisare beskattning De skäl som brukar andras för att inte införa rättvisare skatteregler i praktiken är framför allt följande: Man får inte kränka hemmets helgd. Kontrollproblemen är stora. En beskattning skulle ge statskassan obetydliga belopp. Det finns anledning att ta allvarligt på samtliga dessa invändningar. Det är självklart att hemmets helgd inte på något sätt får kränkas, och speciella hembesök är givetvis uteslutna. Därför är kontrollfrågan onekligen framträdande. Å andra sidan är kontrollproblemen knappast större för konst än för vissa andra tillgångar som träffas av beskattning, t. ex. kontanter och premieobligationer. Därtill kommer att försäljning av större konstföremål kan ge myndigheterna material som kan användas vid kontrollen av förmögenhetsbeskattningen. Om man genomför en samlad registrering av försäljningen av de allra dyrbaraste värdeföremålen förbättras kontrollförutsättningarna ytterligare. Uppgifter från försäkringsbolag kan också användas som hjälp i kontrollarbetet. Därtill kommer att en uppgiftsskyldighet i samband med förmögenhetsdeklarationen i sin tur bör förbättra kontrollen av såväl realisationsvinstbeskattningen som gåvobeskattningen. Några försök att beräkna den statsfinansiella betydelsen av en utvidgad förmögenhetsskatt har inte gjorts. Om man tillåter mycket höga skattefria bottenbelopp är det möjligt att tillskottet till statskassan inte blir så stort genom själva förmögenhetsskatten. De största inkomsterna torde man få genom att en förmögenhetsbeskattning av konst möjliggör en mycket effektivare realisationsvinstbeskattning. Även gåvoskatten skulle kunna inbringa mera pengar till statskassan. Det är därför inte alls omöjligt att en skattereform skulle kunna ge gott resultat från statsfinansiell synpunkt. Värderingsproblemen är naturligtvis utomordentligt svåra vid denna typ av tillgångar. Man får dock inte blunda för att myndigheterna tvingas ta ställning till värdet av konst och andra lösören i samband med såväl arvsbeskattningen som gåvobeskattningen. Olika förslag angående värderingsmetoder för inre lösören har framförts, bl. a. att helt lita på den skattskyldiges egen värdering eller att använda försäkringsvärdena eller att göra periodvisa (t. ex. ) uppskattningar av förmögenheten. Kapitalskatteberedningen säger i sitt betänkande (SOU 1971:46) att man övervägt att låta försäkringsvärdena ligga till grund för en beskattning av förmögenhet i konst, antikviteter o. d., men genom att försäkringsgivarna ändrat grunderna för hemförsäkringar har förutsättningarna för ett sådant system på ett avgörande sätt rubbats. Premierna grundas numera i allmänhet inte längre på de försäkrade föremålens värde utan anpassas schblonmässigt till bostadens storlek. Om premierna under sådana förhållande skulle läggas till grund för en förmögenhetsbeskattning av inre lösören, skulle den rikta sig mot bostaden och inte mot värden i konst o. d. som samlats av ekonomiska motiv. I en reservation till kapitalskatteberedningens betänkande säger bl. a. att praktiska svårigheter inte får lägga hinder i vägen för angelägna reformer. Det framstår som väsentligt att man fångar in de fall där det inte är fråga om sedvanligt konstsamlande utan där innehavet klart pekar på konstinvesteringar. Meningen är således inte att lägga förmögenhetsskatt på vanliga hem, inte ens de välutrustade. En förmögenhetsbeskattning måste därför kompletteras med frikostigt tilltagna grundavdrag, förslagsvis . Vidare bör det finnas möjligheter för regeringen eller att frita kulturhistoriskt värdefulla samlingar eller andra fall där synnerliga skäl för skattefrihet kan föreligga. Man bör enligt Alemyr inte förbise det principiellt riktiga och värdefulla i en uttrycklig regel om skatteplikt. Den som ej uppger exempelvis ett betydande konstinnehav kan då komma att straffas enligt reglerna i skattebrottslagen. En någorlunda tillfredsställande kontroll kan även ske via försäkringsbolagen, vilka i lämplig omfattning kan åläggas uppgiftsplikt beträffande särskilda försäkringar för värdefullt lösöre. En tänkbar åtgärd är likaså att i begränsad omfattning föreskriva uppgiftsskyldighet vid försäljning av mycket värdefulla objekt, framhöll Alemyr. Kapitalskatteberedningen föreslog att den nuvarande skatteplikten för smycken skulle upphävas, med motiveringen att det knappast finns tillräckliga skäl att behandla smycken på annat sätt än andra slag av konsthantverk. I sin nuvarande utformning får bestämmelsen den egendomliga effekten att en skattskyldig som exempelvis har en personbil skall redovisa värdet även av smycken hur enkla de än är. I stort sett har bestämmelsen om skatteplikt för smycken blivit en död bokstav, menar utredningen. Utredningens förslag på denna punkt följdes inte upp i propositionen, och det innebär alltså att vi har en inkonsekvent beskattning för smycken i jämförelse med andra konsthantverk. Ett sätt att rätta till denna skevhet i beskattningen är naturligtvis att helt enkelt slopa skattskyldigheten för smycken. Ett annat mera principiellt tilltalande sätt vore att kraftigt höja det skattefria beloppet för smycken och försöka nå en samordnad beskattning med andra konstföremål. I en TV-utfrågning erkände budgetminister att beskatt ningen av smycken är inkonsekvent, men på frågan om vad som borde göras åt detta blev han svarslös. Utförsel från till utlandet av konstverk, föremål församlingar samt antikviteter har ökat kraftigt. Tyvärr torde en del av denna utförsel ha tillkommit för att undgå bestämmelserna om valutautförsel. Enligt gällande lagstiftning föreligger inte några hinder mot utförsel ur landet av konst eller andra samlarobjekt av typen frimärken, mynt m. m. Restriktioner finns endast för vissa antikviteter som är tillverkade . Det går alltså att i stället för att ta ut pengar eller värdepapper investera motsvarande belopp i vissa samlarobjekt och sälja dessa i utlandet. Förfarandet kan gå till så att ett konstverk, inköpt av en privatperson i en konsthandel i , sänds till en filial i ett annat land och försäljs till filialen, kanske till ett förutbestämt pris. Likviden kan då t. ex. sättas in på konto i utlandet tillhörande privatpersonen, som genom denna transaktion fått sin valuta utförd utan hinder av valutalagstiftningen. Tavlan kan sedan köpas tillbaka av den svenske konsthandlaren, varvid likviden sker i form av en löpande betalning. Med hänsyn till att konstmarknaden är ett attraktivt område för s. k. svarta pengar, kan en registreringsplikt för särskilt dyrbara samlarobjekt medverka i arbetet på att uppdaga vissa ekonomiska brott. Kapitalskatteberedningen fick i sina direktiv mycket svåra och omfattande uppgifter. Det var mot denna bakgrund naturligt att den inte kunde ägna särskilt mycken tid eller resurser åt de frågor som aktualiserats i denna motion. I slutbetänkandet på över 200 sidor redovisar man på två sidor gällande regler för förmögenhetsbeskattningen av inre lösöre, och så kommer det en sida med utredningens överväganden. Något försök att utvärdera de mångåriga erfarenheterna från gjordes inte, och man lyckades inte utarbeta något förslag som man ansåg vara tekniskt godtagbart. De flesta remissinstanser gick också förbi denna fråga eller kommenterade den kortfattat. a. stödde Alemyrs reservation. I kapitalskatteberedningens uppdrag ingick inte att behandla realisationsvinstbeskattningen, men utredningen rekommenderade ändå att man skulle undersöka möjligheterna att i ökad utsträckning beskatta vinster som görs vid försäljning av konstverk: Vi anser det emellertid angeläget att minska de skattemässiga vinster som kan göras genom att placera större förmögenhetstillgångar i konst och dylikt. En utväg kan vara att utsträcka femårsperioden för realisationsvinstbeskattning av dylika föremål. föreslog realisationsvinstkommittén att man skulle införa en i tiden obegränsad vinstbeskattning för sådan lös egendom som konst, antikviteter m. m. följde inte förslaget med hänvisning till kontrollsvårigheterna men godtog skatteutskottets skrivning att frågan borde tas upp på nytt inom 1972 års skatteutredning eller i samband med regeringens ställningstagande till utredningens förslag. Trots två uttalanden av har regeringen nonchalerat frågan om beskattning av värdeföremål som är utsatta för häftig spekulation. Därför bör nu säga ifrån på skarpen och kräva att regeringen tillsätter en utredning för att se över skattereglerna för ädelstenar, guld- och silversaker, konst, antikviteter o. d. Med stöd av det anförda hemställs att beslutar att hos regeringen begära att en utredning tillsätts för att se över skattereglerna för sådana tillgångar som ädelstenar, guld- och silversaker, konst, antikviteter o. d. () () () ()