mot · G3021123 · 1980-01-25 00:00:00 — av m. fl. om översynen av ämbetsansvaret Lagstiftningen beträffande ansvar för funktionärer i offentlig verksamhet har i bestämda delar varit utsatt för växande offentlig kritik. De kritiserade delarna utgör vad man populärt har betecknat som undantagslagen. Dessa undantagsbestämmelser stadgar särskild ordning för utkrävande av ansvar för en krets av ca 5 000 högre tjänstemän i offentlig förvaltning. Den särskilda ordningen innebär i praktiken skyddsprivilegier för dessa tjänstemän, då det gäller kontroll och ansvar. Detta har också av justitieutskottet uttryckligen angivits vara meningen med bestämmelserna. Ett sådant rättstillstånd kan inte försvaras. Kritiken har också lett till att justitieministern tillkallat en kommitté som skall utvärdera ämbetsansvarsreformen. Man kan med skäl hävda att inte enbart bör nöja sig med detta. Kommittédirektiven är ganska allmänt hållna. De har inte någon uttrycklig inriktning, som gör ett förslag om avskaffande av undantagsbestämmelserna till ett mål för arbetet. Det torde i stället kunna befaras att det finns krafter som i hänskjutandet till kommittén kan vilja se en möjlighet att avvärja eller begränsa krav på förändringar. Det är därför motiverat, ifall genom ett uttalande klarare markerar, att det är ett intresse från rättsstatlig synpunkt att undantagsbestämmelserna ersätts med en ordning byggd på verklig likhet inför lagen. Sålunda bör inte olika ordning gälla för högre och lägre tjänstemän. Högre tjänstemän skall inte vara skyddade i högre grad än lägre. Riksåklagarens åtalsmonopol bör därför upphävas, då det både formellt och i praktiken är ägnat att skapa skyddsprivilegier. Gränsdragningen för vad som är brott i tjänsten måste klargöras. Det får inte vara så att brott, som för andra medborgare ligger under allmänt åtal, skall ligga inom ramen för en privilegierad ordning, då de begås av högre tjänstemän. Rätten till målsägandetalan bör allmänt gälla i talan mot alla kategorier tjänstemän. Det finns ingen logisk anledning att den inte skall gälla för de högre tjänstemännen. Oron för att detta kan leda till en överdriven mängd åtal i rent trakasserande syfte kan knappast tas på allvar, som argument för att avskaffa en så pass viktig rättighet. Det finns en rad formella och praktiska spärrar mot orimliga åtal. Inte heller invändningen att målsägandetalan främst har intresse för folk med pengar är tillräcklig. Ojämlikheten i samhället, då det gäller medborgares ekonomiska möjligheter att föra processer, är inte större på just detta område än på andra. påpekas att målsägandetalan är av värde it. ex. de fall där en organisation vill ställa upp bakom en medlem i ett principiellt viktigt mål. I sådana fall har ju också människor med svaga resurser nytta av möjligheten. Slutligen bör procedurerna för utkrävande av ansvar för olika grupper medborgare och offentliga tjänstemän vara principiellt lika. Det talar för att i normalfallet den vanliga gången vid domstolarna bör gälla. Undantag härifrån kan i vissa fall motiveras. Men då skall motivet inte vara att skydda vissa grupper tjänstemän utan att avvärja en försvagning av kontrollen, som eljest kan följa av den formella likställdheten. Exempel på tänkbara undantag är när domare ställs direkt inför högre rätt. Detta kan vara motiverat med hänsyn till att man annars kan få en situation där domare i underordnad ställning skall avgöra mål riktade mot deras överordnade i domarkarriären. Här kan just den reella likställdheten kräva en formellt olika ordning i just detta stycke. Att särskilda ansvarsbestämmelser måste gälla för t. ex. JO och JK torde också vara självklart och behöver ej utvecklas här. Mot bakgrund av det anförda föreslås att ger regeringen till känna att följande uttalande bör vara vägledande vid den aktuella översynen av ämbetsansvaret: Gällande bestämmelser om ämbetsmäns ansvarighet har i vissa hänseenden blivit föremål för stark offentlig kritik. Bestämmelserna motsvarar i dessa hänseenden inte rimliga rättssäkerhets- och kontrollkrav. De bör därför i grund omarbetas. Kommande nya bestämmelser måste upprätthålla principen om likhet inför lagen. Bestämmelser, som formellt eller i praktiken skyddar eller undantar högre tjänstemän, bör avskaffas. Medborgares och organisationers rättsliga ställning gentemot förvaltningen bör inte bli föremål för inskränkningar. Rätten till målsägandetalan bör allmänt gälla. Brottsbedömningen bör vara lika och gränsen mellan brott i tjänsten och andra brott klart markeras. RÅ:s åtalsmonopol bör upphävas. Procedurerna vid utkrävande av ansvar bör vara lika och undantag från formell likhet endast komma i fråga, ifall det är oundgängligen nödvändigt för att garantera materiell likhet. (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) (vpk)