mot · G302527 · 1980-01-21 00:00:00 — Motion 1979/80: 527 av m. fl. om utbildningen vid universitet och högskolor Vpk har redan tidigare, i samband med propositionen om högskolereformen, redovisat sin syn på högskolans organisation och uppgifter. Det finns emellertid anledning att återkomma till detta eftersom högskolereformen, som vi befarade, inte kommit att innebära en förändring som är till gagn för arbetarklassen. Den sociala snedrekryteringen ökar, något som knappast är förvånande, då reformen har inslag som t. o. m. gör det svårare för stora grupper att komma i fråga för högre utbildning. I motionen pekar vi bl. a. på tillkomsten av totalspärrar och en skärpning av betygens roll, förändringar som enbart tillkommit för att tillgodose den kapitalistiska ekonomins krav på en utbildning anpassad efter näringslivets behov. Den så kallade akademiska friheten Den traditionella ideologin på högskoleutbildningens område har varit idén om den s. k. akademiska friheten. Huvudtanken i denna ideologi är att den akademiska utbildningen och forskningen skall vara fri från statsmakternas och andra partsintressens direkta inblandning. Forskningen skall utformas av forskarna själva; lärarna och studenterna skall själva få lägga upp sin utbildning. Denna ideologi har aldrig motsvarats av någon faktisk verklighet men kunde fungera ganska bra som legitimation för ett system med en relativt stor inre självstyrelse för universiteten. Förutsättningen var det gamla systemet med en fri universitetsutbildning, ett system där bara en ytterst liten del av befolkningen fick universitetsutbildning och där denna förbehölls borgarklassen eller till denna intimt knutna skikt. I det läget kunde studenterna också räkna med att de själva skulle komma att hamna i traditionella akademikeryrken och därmed tillhöra ett mer eller mindre privilegierat skikt. Fler studenter ökad kontroll växte antalet studerande vid universitet och högskolor mycket kraftigt. Detta innebär emellertid bara en mycket blygsam ökning av antalet studenter från arbetarklassen; främst 1 1979/80. 1979/80: 527 kom det ökande antalet studenter från bredare tjänstemannaskikt. Dessa studenter kunde inte räkna med ekonomisk hjälp hemifrån. Han eller hon kunde inte heller vara säker på att få jobb inom ett traditionellt och högavlönat akademikeryrke. Det uppstod en betydande arbetslöshet bland akademiskt utbildade. Denna förändrade situation var en viktig bakgrund till den ökade fackliga och politiska medvetenhet som växte fram bland studenterna . Orsakerna till den stora ansvällningen av studentantalet måste sökas i de allt större krav på utbildning och kvalificering hos arbetskraften som den teknologiskt utvecklade kapitalismen ställer. Jämsides med detta finns ett ständigt stigande behov av akademiskt utbildade i näringslivets och statsapparatens förvaltning (inkl. den kommunala förvaltningen). Det är som ett försök att lösa dessa problem som de senaste decenniernas regeringsförslag om reformering av högskolan måste ses. De lösningar man stannade för innebar liksom vid motsvarande reformer utomlands, t. ex. i och en ökad styrning och kontroll av den högre utbildningen. Syftet med denna styrning är till en del ideologiskt. Utbildningsväsendets breddning och den avancerade forskningen har vissa progressiva verkningar. De för allt fler människor fram till mer kunskap än . En aldrig så uppköpt och kommersialiserad forskning kan inte undgå att producera också nya och för det bestående obekväma resultat. Kritik och opposition mot samhällssystemets grunder växer i och utanför utbildningsinstitutionerna. Allt detta ställer stora krav på indoktrinering och ideologisk styrning för att inte nya, kritiska värderingar skall kunna föras ut och användas för att skärpa och påvisa motsättningarna i det kapitalistiska samhället. En ökad ideologisk övervakning har därför blivit en angelägenhet för statsmakterna. Men framför allt skall styrningen ses mot bakgrund av statens allt större engagemang i den kapitalistiska planeringen, vilket i hög grad kommit att prägla näringsliv och ekonomisk politik i . Staten har tagit på sig ett direkt ansvar för att kapitalismen skall fungera. Man har i det läget inte kunnat lämna den högre utbildningen som en sorts självständig ö i det övriga samhället. En av staten dirigerad anpassning av högskolorna till näringslivet i stort var en av målsättningarna med reformen. Det vidgade tillträdet till den högre utbildningen, som är ett av de positiva inslagen i reformen, måste också ses i detta perspektiv. Det har sin rot i ett ökat behov också för den äldre arbetskraften. Denna vidgade rekrytering har naturligtvis kopplats samman med kravet på större^ kontroll. I detta sammanhang är det värt att uppmärksamma att den del av arbetskraften som näringslivet anser behöva mer utbildning är tjänstemannaskikten. Studiemedelssystemet utesluter också effektivt stora grupper, framför allt arbetarklassen, från att i större utsträckning 1979/80: 527 gå in på högre utbildning. I samma riktning verkar också många av de traditionella kraven på förkunskaper liksom de diskriminerande frivilliga högskoleproven, som gynnar dem som har studievana. I den nya högskolan avspeglar sig de här skisserade målsättningarna på många sätt. Några av huvudpunkterna visas nedan: Själva förvaltningen av högskolan sköts genom den nya beslutsorganisationen i långt större utsträckning än tidigare av företrädare för statsmakterna, byråkratin och det enskilda näringslivet (vilka alla i korporativistisk anda uppfattas som representanter för det allmänna). Utbildningen har rollen av att på en gång verka uppbyggande och förnyande av det kapitalistiska samhället, som förnyelsen inte tillåts verka i en radikalt samhällsomvandlande riktning. Fasta studiegångar har ersatt de studerandes val av fria kurser. Dessa studiegångar avser att ha en klar yrkes- och arbetsmarknadsinriktning, anpassad efter storfinansens intressen. De samhällsorienterande delarna hänvisas till bildningsförbunden. Utbildningen styckas upp så att helhetsperspektivet går förlorat, ett sätt att få studenterna att bortse från det sociala sammanhang i vilket deras kunskap skall användas och skyla över kapitalismens brister. En total dimensionering har införts. Genom spärrar hoppas man kunna åstadkomma en bättre planering och anpassning till arbetsmarknadens behov. De idéer som växer fram på fabriksgolven, vid varven, i textilindustrin etc. kommer aldrig att tas till vara för att omvandla utbildningens innehåll i annan riktning än den rådande borgerliga. Det är genom detta vi kommer fram till att utbildningen och forskningen måste ges ett annat innehåll. Dagens utbildning och forskning kan inte leva upp till de krav som växer fram i samhället, krav som uppstår i nedläggningshotade företag och på arbetsplatser där den s. k. strukturomvandlingen slår hårt. Utbildningen på högskolorna måste syfta till att vara nyttig för samhället och de stora grupperna i det. Vi behöver en utbildning och en forskning för en alternativ produktion, en utbildning och en forskning som kan ställas i varvsarbetarnas tjänst, som kan stödja de anställda i tekoindustrin, stålindustrin, skogsindustrin, som kan omforma militärindustrin och som kan skapa en ny energihushållning och kan utveckla kunskaper om vidareförädling inom olika branscher. Detta måste ske genom att utbildningens innehåll förändras i riktning mot ett nytt samhälle, ett socialistiskt samhälle. Det är utifrån detta vi ställer krav på en utbildning och forskning i arbetarklassens tjänst. Vad finns då att invända mot högskolereformen? Ökad planering fl 1979/80. 1979/80: 527 och ökat samhällsinflytande över utbildningen kan knappast i sig vara något negativt. Vari ligger felen? För det första kan verklig planering inte tänkas för en ekonomi som fungerar efter anarkistiska principer. Den svenska ekonomin styrs av opersonliga marknadskrafter som står helt utanför demokratisk kontroll. Planering kommer därför inte att fungera mer än fragmentariskt. För det andra är planeringen avsedd att tillfredsställa kapitalisternas ekonomi. Effektivitet är inte ens när den kan uppnås något självändamål. Vi måste fråga: effektivitet för vad? Risker som man bör peka på är att en alltför snäv och trångt uppfattad yrkesinriktning kan leda till fragmentariska och handgreppsmässiga kunskaper i stället för en kritisk och vetenskapligt grundad utbildning. Kapitalismens intresse av att dess rätta natur skyls över och fördunklas medför också att en ökad styrning kan leda till fler ovetenskapliga och borgerligt ideologiska inslag i forskningen och utbildningen. Vpk kräver i stället en radikal demokratisering av högskolan som är motsatsen till både professorsvälde och byråkratstyre. En sådan demokratisering skulle lämna rum för en progressiv och kritisk rörelse att utveckla sig på högskolorna. Vpk vill också att individen på högskolan skall tillförsäkras en fullvärdig utbildning som ger honom/henne yrkesförberedande fackkunskaper vilka är grundade på förtrogenhet med relevanta vetenskapliga områden. Men undervisningen skall också ge en kritisk träning och insikter om det samhälle han/hon lever i. Vpk vill ha sådana ramar för högskoleutbildningen att det blir möjligt att utveckla en kamp för forskning och utbildning i arbetarklassens tjänst. Det är principiellt riktigt med en dimensionering av den högre utbildningen. Denna dimensionering skall emellertid grunda sig på folkflertalets behov och inte på monopolkapitalets behov av utbildad arbetskraft och ökade profiter. En dimensionering av högskoleutbildning är dömd att förfelas om den, vilket sker , huvudsakligen grundas på en ren beskrivning av den kapitalistiska ekonomins utvecklingstendenser. En oplanerad och oförutsägbar utveckling är ett dåligt underlag för planering. Till frågan om dimensioneringen hör också att möjligheterna måste öppnas för att på ett helt annat sätt än följa särskilda kurser vid högskolorna. Som ett tungt vägande exempel kan nämnas behovet för aktiva fackföreningsmedlemmar att under någon eller några terminer följa kurser som har att göra med arbetslivsfrågor. Beslutet om en totalspärr kommer att leda till att arbetarklassens an 1979/80: 527 del på universiteten kommer att ytterligare minskas. Gruppen vuxenstuderande med arbetslivserfarenhet och de studentgrupper som kommer från t. ex. folkhögskolor och vuxenutbildningar kommer att få det svårare att påbörja högskolestudier. Den uttryckliga målsättning som uttalas att förändra snedrekryteringen till högskolan kan inte tas på allvar. Den ovilja regeringen uppvisar att försöka åtgärda den alltmer ökande snedrekryteringen visar klart på vilka klassintressen som företräds. Den sektor som drabbas värst är den samhällsvetenskapliga, där en stor del av den existerande samhällskritiska forskningen bedrivs. Det kan inte vara målsättning att man återigen går storföretagens intressen till mötes och utvecklar en snävt fackinriktad utbildning ämnad att tillfredsställa kapitalets kortsiktiga behov. Man avser uppenbarligen att strypa möjligheterna att skapa ett vidgat samhällsperspektiv för de snävt fackinriktade grupperna. gör betygen att många studerande slås ut på ett tidigt stadium. Grupper av studerande som kommer från en miljö där högskolestudier är ovanliga, särskilt stora grupper från arbetarklassen, kommer automatiskt att slås ut. Så länge betygssystemet och ett odemokratiskt antagningssystem består är möjligheterna små för många grupper i samhället att skaffa sig en högskoleutbildning. Med en totalspärrad högskola förvärras situationen ytterligare. Planering i ett samhälle är inte av ondo, men när planeringen styrs av storföretagen, med målsättningen att skapa strömlinjeformade studenter för kapitalets vinstintressen, säger vi nej! Planering måste bygga på folkflertalets behov och vara i arbetarklassens intresse. Trots att allt fler framför allt unga människor nu åtminstone i teorin ges möjlighet till bättre utbildning, är den sociala snedrekryteringen till den högre, särskilt då den längre sammanhållna, utbildningen lika stor. Arbetarklassens andel är fortfarande försvinnande liten på högskolan. Med det nuvarande rekryterings- och antagningssystemet kommer denna andel ej heller att förändras. Frågor som man här måste ställa sig är: Vilka grupper är egentligen önskvärda i dagens högskola? Vilka grupper är missgynnade? Uppenbart är då att man tydligen inte anser det särskilt viktigt att ändra snedrekryteringen och att man inte anser det särskilt viktigt att tillvarata de erfarenheter och kunskaper som människor från arbetarklassen har om vårt samhälle. En rädsla tycks finnas för att arbetarklassens intressen skall tas till vara på högskolan. I detta sammanhang spelar naturligtvis förhållandena i den grundläggande utbildningen, förskola, grundskola och gymnasieskola, en stor 1979/80: 527 roll och måste särskilt beaktas. Vpk har i en särskild motion lagt fram förslag om en förändring av skolan i mer demokratisk riktning, varvid tagits upp också betygens negativa inverkan för utslagningen inom skolan och vikten av att den traditionella uppdelningen mellan teoretisk och praktisk undervisning bryts. Dock är det i grund och botten de av klassamhället betingade ojämlika förutsättningarna som spelat en avgörande roll för möjligheterna till fortsatta studier. Nuvarande antagnings- och urvalsprinciper missgynnar studerande ur arbetarklassen. Urvalssystemet bygger i huvudsak på betygens bibehållande medan arbetslivserfarenhet tillmäts alltför liten betydelse. Flera utredningar har visat att den sociala snedrekryteringen är som hårdast vid spärrade utbildningar, dvs. vid de utbildningar där betygen spelar den avgörande rollen. Vpk anser att betygen skall avskaffas helt inom grund- och gymnasieskolan. Betygens huvudsakliga funktion i dagens skola är att slå ut elever, i första hand dem som kommer från arbetarklassen. Det mekaniska kunskapsinhämtandet, stressen och hetsen och den ökade teknokratiseringen av utbildningens innehåll är exempel på sådana negativa drag som betygssystemet bidrar till. Betygens funktion som urvalsinstrument är därtill mycket tveksam. I stället borde det vara självklart att skolan genom sitt innehåll och sin organisation garanterar samtliga elever vissa baskunskaper, vilket inte sker . Individen måste själv få möjlighet att t. ex. genom självtester utröna om han/hon har tillräckliga kunskaper för att klara av en viss studiegång. Det förutsätter i sin tur en mer omfattande information om vilka förkunskaper som krävs för en viss utbildning, liksom det förutsätter möjligheter att på nära håll kunna komplettera bristande förkunskaper. Det är självklart att vissa speciella kunskaper krävs för att klara av utbildningar såsom t. ex. läkar- och civilingenjörsutbildning. Därför måste förberedande kurser anordnas. I sammanhanget måste också betonas nödvändigheten av ett preparandår för invandrar- och gäststudenter. Dessutom måste ett bättre pedagogiskt arbete inom högskolan genom praktiskt studiestöd pedagogisk assistans införas, storleken på undervisningsgrupperna minskas och utländsk litteratur i ökad utsträckning översättas till svenska. Det senare skulle också medföra möjligheter att bryta den orimliga fixeringen till anglosaxisk vetenskaplig tradition som f. n. behärskar de svenska universiteten och högskolorna och skulle också bidra till en önskvärd internationalisering. Detta innebär inte att all litteratur på alla nivåer bör översättas till svenska. Utvecklandet av alternativa examinationsformer bör uppmuntras för att man skall kunna komma bort från den korvstoppning som präglar undervisningen. Kunskaper inhämtas på ett sätt som ofta ter sig helt meningslöst för det syfte de har och även skilt från sitt sammanhang. En satsning på examinationsformer uppbyggda kring projektar 1979/80: 527 beten och andra alternativa examinationsformer bör prioriteras. Detta kan också leda fram till att undervisningsformerna i sin helhet kan ges ett definitivt annorlunda utseende och kunskaperna ett ändrat innehåll. Ett kritiskt tänkande kan också på detta sätt uppmuntras. Betygen som urvalsinstrument bör i stället ersättas med ett system byggt på arbetslivserfarenhet och köprincipen. Som arbetslivserfarenhet kan då också räknas egna vårdtagarerfarenheter vid intagning till vissa utbildningar. Exempel är egna erfarenheter inom narkomanvård och alkoholistvård och annat av betydelse. Genom det nya antagningssystemet har kvinnorna missgynnats. Detta gäller särskilt de längre utbildningarna. Vpk kan inte acceptera detta. hävdas att totalt avskaffande av föreningsmeriterna skulle utjämna missförhållandet. Detta är felaktigt. Det är inte i första hand föreningsmeriterna som gör att jämställdheten inom utbildningen och vid antagningen är så liten. Ojämlikheten grundläggs redan på ett tidigt stadium och bibehålls bl. a. genom samhällets underlåtenhet att bygga ut antalet barnstugeplatser osv. Det kan dock konstateras att det nuvarande systemet med föreningsmeriter har många uppenbart negativa effekter. Ett antagningssystem som tillvaratar för den aktuella utbildningen relevanta erfarenheter från föreningsarbete bör utvecklas. S. k. studielämplighetsprov av typ högskoleprovet bör ej få genomföras. De mäter i stort sett samma sak som betygen och har effekter också på arbetsmarknaden genom att arbetsköparna kräver att få se resultaten av genomgångna studielämplighetsprov. Den sociala snedrekryteringen till den högre utbildningen kommer att förstärkas. Vpk anser att redan nu bör de graderade betygen avskaffas, och bör hela betygssystemet avvecklas liksom inom grund- och gymnasieskolan. Kösystemet bör utformas så att upprepade ansökningar till en viss utbildning successivt innebär en framflyttning, då sådana visar på ett aktivt intresse för utbildning. Kravet på utbildning som en kontinuerligt återkommande företeelse har förespråkats av vpk. Syftet med återkommande utbildning är att utbildningen varvas med annan verksamhet, i första hand yrkesverksamhet. Återkommande utbildning kan då bidra till att avskaffa den övervärdering som råder av teoretiska kunskaper och minska avståndet mellan teori och praktik. Praktisk yrkeserfarenhet gör också de studerande mer medvetna om vilka problemområden som är väsentliga att studera. Det innebär också att utbildningen kontinuerligt kan tillföras viktiga erfarenheter från den praktiska tillämpningen ute i arbetslivet. 1979/80: 527 En förutsättning är att de studerande har ett reellt inflytande över kursernas uppläggning, så att dessa kan förändras under studiernas gång så att de studerandes individuella yrkeserfarenheter verkligen kan tas till vara. En förutsättning för genomförandet av varvad utbildning är att tillräcklig information om möjligheterna att studera ges och att studiestimulans och kompletteringsmöjligheter lämnas åt grupper som saknar studietradition och studievana. För stora grupper blir utbildning också ett oeftergivligt krav för att kunna hävda sig på arbetsmarknaden. Detta gäller särskilt dem som hotas av arbetslöshet eller redan står utan arbete. Detta gäller också de människor som inte fått del av senare års utbyggnad av utbildningsväsendet. Kvinnor som söker sig ut på arbetsmarknaden har små möjligheter att utan utbildning kunna få ett meningsfullt arbete. Vi är starkt kritiska mot kovändning i obligatoriefrågan. För en struntsumma i statsbudgetsammanhang upphävde man sitt tidigare principbeslut att avskaffa det obligatoriska medlemskapet i studentkårerna. Man bryter härigenom mot en av våra viktigaste demokratiska rättigheter. Genom att verka för fortsatt tvångsanslutning av de studerande till de statsreglerade studentkårerna äventyrar man medborgarnas rätt att själva avgöra om man vill ansluta sig till en förening eller inte och skjuter därmed ifrån sig ansvaret för en grundläggande demokratisk fråga för studenterna. Ingen fackförening eller någon annan intresseorganisation har något att vinna på tvångsanslutningar och tvångsuttaxeringar. Vi har två grundläggande krav när det gäller obligatoriefrågan: det ena är att de sociala åtaganden som studentkårerna påtagit sig förs över på stat, landsting eller kommun. Det innebär att vi är för att det skall finnas tillgång till hälsovård, motionsidrott, lunchservering, kaféer och bostäder för alla som är verksamma på universitet och högskolor. Men det är naturligtvis inte studenterna som skall driva eller bekosta dessa verksamheter. Högskoleutbildningens sociala förutsättningar är en total samhällelig angelägenhet. Det andra kravet är att de studerandes inflytande på högskolans organisation och utbildningens innehåll, på studiemiljön och på sin sociala situation måste grundas på ett frivilligt engagemang och en självständig organisering. Vi har inga principiella invändningar mot att använda statligt stöd för detta, men stödet får inte kopplas till något som helst inflytande från statsapparaten över studerandeorganisationerna. De som inte vill delta eller ekonomiskt bidra till de studerandes olika organisationer skall heller inte tvingas till vare sig obligatoriskt medlemskap eller till obligatoriskt uttaxerade avgifter. 1979/80: 527 Vi anser det orimligt att tvångsansluta alla studerande till en organisation och att tvinga alla att ekonomiskt stödja en organisation. Visst har de studerande en del gemensamma problem, men i flertalet viktiga frågor finns inte en sådan intressegemenskap att detta är rimligt. De klassmotsättningar som finns i det svenska samhället i stort avspeglar sig även bland de studerande som t. ex. utbildningsfrågorna i grunden är klassfrågor. Vpk kräver att arbetet med att avveckla kårobligatoriet återupptas, så att detta är helt avskaffat . Studenternas, liksom alla medborgares, organisering måste bygga på frivillighetens grund. De privata imperier som studentkårerna har byggt upp bör brytas ned och överföras till stat, kommun och landsting. Detta menar vi bör ske enligt följande huvudlinjer. att studentbostäderna kommunaliseras, dvs. de integreras i den kommunala bostadspolitiken. Kategoriboendet bör avskaffas, att staten står som ekonomisk garant för den reserv av tomma studentrum som är nödvändig för att möta svängningar i antalet studerande (högskolan är trots allt en statlig angelägenhet), att hyran i studentbostäderna görs till föremål för löpande förhandlingar mellan hyresgästförening och kommunen/staten. att det inrättas studerandehälsovård för alla verksamma på varje högskola, att studerandehälsovården integreras i nuvarande företagshälsovård, att det avgörande inflytandet ges lokalt till de studerande och de anställda, att ambitionsnivån på denna hälsovård skall ligga på minst dagens nivå, att alla konsultationer skall vara avgiftsfria, att denna hälsovård skall erbjuda både somatisk och psykisk behandling, att all företagshälsovård överförs till landstingen. att kårernas daghem kommunaliseras, att en kommunalisering av studentkårernas barndaghem och barnpassning inte får tas som förevändning för kommunala skatte- och taxehöjningar, att inga speciella studentbarndaghem skall finnas utan integrering sker med de befintliga daghemmen. 1979/80: 527 att statsstöd utgår även i fortsättningen under förutsättning att verksamheten breddas och medlemskapet görs öppet för alla, att kårhus/nationsverksamheten fortsätter. Enligt vår mening kan man i dagens samhälle finna två intresseriktningar som är rakt motsatta varandra. Den klass som äger produktionsmedlen och därmed bestämmer om samhällets materiella grundvalar har intresse av att denna deras rätt kvarstår och att utbildningens syfte är att försvara och förstärka detta förhållande. Lönarbetarna har i motsats till kapitalägarna intresse av att produktionen underordnas demokratiska beslutsprocesser och att det privata ägandet av produktionsmedlen upphör. Därmed har man också ett annat intresse av hur utbildningen utformas. Det är principiellt riktigt att samhället får ett inflytande över den högre utbildningen.