mot · G3021840 · 1980-01-25 00:00:00 — Utgångspunkten måste vara att kommundepartementet och länsstyrelserna får sköta sina egna dataaffärer. Resurserna finns, fastän alltför uppsplittrade. Det räcker att samla dem i en gemensam organisation under rätt departement. Denna verkligt angelägna datapolitiska reform kostar faktiskt inte ett öre förutom en organisationsutredning. Följande enheter bör ingå i detta länsstyrelseverk: länsstyrelsernas organisationsnämnd (), kommundepartementets ADB-beredningsgrupp och enheter för folkbokföring och val. bör ta över registeransvaret för SPAR, medan det nya verket får det sammanhållande ansvaret för SPAR:s centrala administration. Det ökade intresset för kommunala folkomröstningar talar även för att kommun- och inte budgetdepartementet bör ansvara för den myndighet som sköter allmänna val. Den nya skatteadministrationen i första instans är ett bra exempel på hur svåröverblickbart ett beslutsunderlag kan bli när en reform spaltas upp i en datadel och en organisationsdel trots att båda är en förutsättning för varandra. En prestandamätning av hur många taxeringar en heltidsanställd tjänsteman klarar av spelar exempelvis en ödesdiger roll i sammanhanget. Provet gjordes inom ramen för organisationsreformen men dimensionerade datareformen. Hela datasystemet är byggt på den förutsättningen att de nyanställda heltidsgranskarna granskar deklarationer enligt en fem gånger för bra norm. fick därför det felaktiga beskedet att 613 nya tjänster skulle räcka som ersättning för fritidsgranskarna. och budgetdepartementet har ännu inte anmält till hur många tjänstemän som kommer att krävas enligt en norm som har med verkligheten att göra. proposition anges datadelen av reformen få 119 milj. kr. i intäkter mot 41 milj. kr. i kostnader kostnadsläge. Summainvesteringen angavs till 87 milj. kr. anger budgetdepartementet följande kostnadsbild för hela reformen, räknat som summa kostnader till 1984: Merkostnad för ny personal i granskningsorganisationen 1 687 Merkostnad för nytt ADB-system (ränta) 326 Merkostnad för underhåll av ett större ADB-system än det nuvarande 26 (exkl. driftkostnad) Intäkter och besparingar (milj. Minskade kostnader för arvoden till taxeringsnämnder m. m. 1 De totala projektkostnaderna har beräknats till 119 milj. kr. Från detta belopp har 41 milj. kr., som inte bör belasta , frånräknats. Till detta kom s. k. icke-monetära intäkter i torm av: - ökad rättvisa och likformighet i behandlingen av de skattskyldiga, - bättre service i olika hänseenden för allmänheten inkl. arbetsgivarna, - större flexibilitet i skatteadministrationen, - stärkt lekmannainflytande, - ökad arbetstrivsel för personalen. Det ekonomiska utfallet av RS-reformen beror till största delen på resultatet av ökad revisionsverksamhet. Försiktiga beräkningar baserade på hittillsvarande försöksverksamhet visar enligt projektet en genomsnittsintäkt av . Resultatet för TN-revisionen kan visserligen antas minska i takt med utbyggnaden av kontrollapparaten. Nedgången torde enligt härvid dock mer än väl kompenseras av den ökande preventiva effekten. Bland de mer exotiska argumenten1 finner man påståendet att denna investering skulle vara försumbar genom export av vårt källskattesystem till . 1 Argumentet är dock aldrig framfört av budgetdepartementet utan av dåvarande chefen för . Utfallet har blivit följande. Driftkostnaderna kan inte rekonstrueras, men investeringar och engångsutgifter vid reformstarten är dessa: Projektkostnader (alla myndigheter inkl. konsekvensutgifter inom länstyrelser, länsrätter, bostadsbidragsadministrerande myndigheter, kommuner och försäkringskassor) Extra kostnader för kommunernas skattebortfall p.g.a senarelagd fastighetstaxering Extra kostnad p.g.a att många upptaxeringar förbisetts vid taxering, baserad på prognos från Extra kostnad p.g.a undermålig momskontroll orsakad av att RS-reformen lockatövermomsenheternastjänstemän. Problemen antas utspridda över Dessa delsummor är på intet sätt några överdrifter. De ligger åtminstone inom en marginal om ± , dvs. en god precision i sammanhanget. Under alla omständigheter är felräkning . Det nya skattesystemet kommer alltså i samma makabra serie av planeringsfiaskon som 80 och Bai . Inget statligt dataprojekt har tidigare uppnått dessa felkalkylnivåer. för fastighetsdata (CFD) system skulle, om det genomförts i hela landet, ha motsvarat minst 1 000 milj. kr. Det är det tidigare värsta exemplet. Privata dataanvändare har inte råd med fiaskon i denna storleksordning. Skattemyndigheterna kan under inga omständigheter återvinna samtliga dessa kostnader genom framtida effektivare drift. Diskonteringsfaktorerna väger tungt i kalkylen, även om framtida intäkter skulle uppkomma. Kostnadsbesparingen 150 milj. kr. i minskade arvoden till taxeringsnämnder är fullt säker, resten är t. v. osäker. Det återstår att se om investeringen om över huvud medför lägre driftkostnader eller effektivare skatteindrivning. Kom ihåg att det i stället för 613 nya tjänstemän bör komma att behövas 3 000 å 4 000 personer, men ökningen anmäls endast årsvis och i så stora portioner man vågar visa upp i varje budgetproposition. Beträffande de s. k. icke-monetära inkomsterna kan följande sägas. Den lokala skattemyndigheten utfärdade 31 900 bokslut om skattetillägg och förseningsavgifter. blev motsvarande antal 10 000 å 12 000. Det är där helt korrekt att hävda att det nya datasystemet medförde att endast en på tre upptaxeringar skedde 1979 jämfört med 1978.1 brist på bättre underlagriksskatteverket har vägrat göra någon uppskattning för sin del - bör alltså t. v. utgå från att två av tre deklarationer slank igenom 1 000 1 200 2 000 Det är i sin tur förklaringen till prognos om inkomstsvinn i kalkylen, ovan medtagen i siffran 2 000 milj. kr. Orsakerna till denna katastrofala utgång kan också fastställas med säkerhet. En faktor är underbetalning av sin systempersonal. Dessa tjänster ligger två till tre lönegrader för lågt. Personalomsättningen är enorm. hade de ansvariga systemmännen och programmerarna i genomsnitt sex månaders praktisk erfarenhet. Det är under sådana omständigheter ett under att systemet alls kom i gång. Vidare kan nog för sin del ta åt sig äran av ett bättre förutseende än , som ju ville starta med hänvisning till att man då redan anställt de 613 nya tjänstemännen. beslutade om ett års senareläggning till en kostnad av 38 milj. kr. Huvudorsaken till misslyckandet är dock att systemet är utformat så att det mest försenade länet, som var , bestämde granskningstakten för landet i övrigt. Den centrala datorn kunde endast svälja 150 000 inmatade deklarationer per körning, av vilka 25 000 reserverades för . Det är helt korrekt att påstå att misslyckandet fått långt mindre dimensioner om varje län, eller åtminstone femton, disponerat egna, regionala datorer. Utfallet är ett fiasko för centraliserad databehandling och alltså en direkt konsekvens av beslut, då socialdemokraterna och genomdrev denna centralisering mot , och vpk. Om pluraliteten gått till de senare, hade taxering fungerat. I så fall hade ensamt blivit försenat. Dock hävdar där med bestämdhet att även de skulle ha hållit rätt tempo, om de disponerat en egen regional dator som behandlat samtliga datarutiner. ledning har i efterhand hävdat att även en regional lösning skulle ha vållat inkörningsproblem, med motivering att man förutsett att det första årets taxering skulle misslyckas oavsett omständigheterna. bör mot det resonemanget förklara för denna verksledning att det är anmärkningsvärt att beslutsunderlag helt saknar förhandsvarning om detta. Varför rekommenderade i så fall inte en provkörning i endast ett län eller gav chansen att själv inse värdet av en sådan alternativ strategi? När fastighetsdatasystemet och rikförsäkringsverkets datasystem körde fast tillsatte regeringen parlamentariska utredningar. Det är nu dags för det även när det gäller skattedatasystemet. Ofta överbetonar massmedia och kritiker revisionsaspekten för dessa efterhandsutvärderingar. Den helt avgörande fördelen är i stället den kunskap utredningarna förmedlar till de deltagande riksdagsmännen. Visserligen uppkommer två å utbyggnadspaus, men i övrigt har åtminstone riksförsäkringsutredningen blivit närmast ett konstruktivt avstamp snarare än en revision. Skattedatasystemets centralisering är dess svaghet. var det två bränder, ovan personal och som försenade allt. är det något annat. vill nu av säkerhetsskäl dubblera delar av anläggningen. Man gjorde 1973 och 1974 noggranna jämförelser mellan kostnaderna för en central dator, körd i tre skift, och femton regionala datorer, var och en körd i ett skift. Det senare alternativet blev självklart något dyrare. Den centrala datorns kapacitet fördubblades i samband med upphandlingen, så att endast ett och ett halvt skift skulle räcka. Så byttes plötsligt hela anläggningen mot en fyra gånger kraftfullare. Denna har senare fått ytterligare en s. k. processor. Totalkapaciteten är minst tolv gånger större än vad som var planerat när fattade beslut . vill alltså ytterligare dubblera detta till 24 gånger större. Dessa ständiga utbyggnader är ingen trivial, opolitisk företeelse. En regionalisering till femton län skall hållas aktuell som ett mycket säkrare alternativ till den kontinuerliga expansionen i . kostnadsjämförelse innehöll uppenbarligen en underskattning av det centrala alternativets kapacitetsbehov. Det är inte alls för sent att regionalisera skattedatasystemet på villkor att de femton länen får datorer av samma typ som används centralt. En omläggning behöver endast amortera merkostnaderna utöver gjord och planerad utbyggnad i . De nya länsdatorerna kommer därutöver att kunna användas av och trafiksäkerhetsverket. Det ger en stor inkomstpost. Det är en enorm skillnad mellan dessa planer och exempelvis datacentralisering. system behöver inte byggas om, och länen har redan personal och lokaler. Ett regionalt skattesystem skulle kunna vara i gång i ett provlän till taxeringen 1981. Värdet av informationsproduktionen kommer att överflygla värdet av varuproduktionen. Om inte fri företagsamhet och blandekonomi tillåts verka på det senare området kommer deras funktionsområde att minska utan att något särskilt beslut fattas härom och kanske så gradvis att det egentligen inte märks. Det är vidare skillnad mellan tele- och datakommunikation. Den senare är långt mer variationsrik. har alltid strävat efter stordriftsfördelar genom enhetlig service. Det underlättar och förbilligar det tekniska underhållet men drabbar alla små och udda datakommunikationsbehov. En del kunder är mycket måttligt välkomna. policy i dessa avseenden återspeglar närmast det internationella ståndpunkter. Dess medlemmar består av olika post- och teleförvaltningar som alla har ett gemensamt syfte: att hindra privat konkurrens i form av - som det heter på jargongen - russinplockning. Därmed avses att de mindre, privata konkurrenterna givetvis koncentrerar sig på sådana kunders datakommunikation som i första hand ger överskott. Dock är så gott som all datakommunikationsservice vinstgivande . Efterfrågetrycket är starkt och vinstmarginaler feta, vilket de självfallet kommer att vara så länge verket endast nätt och jämnt har resurser att klara efterfrågan. Konkurrenter måste få använda lokala linjenät. Fjärrkabelnäten kan ersättas med satellitförbindelser , men inte lokalnäten. har, för att upprätthålla konkurrensen på lika villkor, tvingats föreskriva att dess telefonbolag måste ge likformig service till alla som hyr lokala telefonlinjer för datakommunikation. Här i vägrar hyra ut sådana till annan än slutliga användare, dvs. sådana som inte säljer tjänsten vidare. Verket åberopar då CCITT-regler, som inte blivit ratificerade av eller på annat sätt satta in i ett svenskt näringspolitiskt sammanhang. Ett dataföretag får alltså hyra linjer, om det lovar att endast sälja vanlig dataservice till sina kunder men inte om det också säljer datakommunikations- eller datanätsservice. Då skillnaden är hårfin uppkommer besvärliga förhandlingssituationer för dataföretaget, där de starka företagen klarar sig men inte de svaga, som inte vet hur man tacklar televerksbyråkratin. En del kunder föredrar att endast hyra ledningar från hellre än att planera för att använda det nya allmänna datanätet, som inte alltid klarar alla behov även om det i stort är en föredömlig satsning. måste disponera rätt stora arbetsinsatser för att hålla dessa förhyrda datakommunikationslinjer i driftdugligt skick. Det är en störningskänslig service och, som alla verkets tjänster som inte bygger på automatik, relativt sett mindre vinstgivande. De som förhyr linjer tror att de kommer att utsättas för en prishöjningschock . vill behålla kunderna nu men kommer att göra sig av med dem . Kunderna har då givetvis försökt få teckna fleråriga långtidsförhyrningsavtal till fast eller indexbundet pris, vilket vägrat gå med på. Kunderna kan alternativt redan nu bygga om sina system för det allmänna datanätet, vilket dock ger betydligt högre abonnemangsavgifter förutom den egna kostnaden för ombyggnaden. De har hamnat i den obehagliga situationen att tvingas göra den prognos över framtida beteende i prisfrågan som verket självt vägrar göra och stå för. Också här gäller att de starka företagen klarar sig, men inte de svaga. När råkade i svårigheter bad man statskontorets överdirektör klaga direkt i , med en blixtsnabb serviceförbättring som given följd. Vilken privat kund har sådana möjligheter? Antingen skall vi behålla datakommunikationsmonopol. 1 Dataföretaget har det men knappast någon mer. fall måste det tillkomma något slags klagomur, som tvingar att ställa upp på databranschens normala avtalsvillkor för dataservice och som ger även de ovana, mindre kunderna en chans. Landets datakommunikation får inte vara så beroende av monopolets affärsmässiga skälighetsbedömningar eller byråkratiska segdragning av kundönskemål som verket ogillar. Eller så skall vi införa konkurrens. Den kan skapas över , med det efterfrågetryck som råder. Det enda som behövs är en ny författning innebärande att inte får diskriminera konkurrerande datanätsoch dataserviceföretag när det gäller uthyrning av lokala anslutningslinjer. Verket får alltså inte behandla sådana kunder sämre än andra när det gäller exempelvis priser och leveranstider av nya lokallinjer. Om avser att chockhöja taxorna för förhyrda linjer, bör föreskriva att verket redan nu inför en särskild tjänst, eller snarare prisrabatt, i det allmänna datanätet, vid namn av långtidsuppkopplad fixvalsförbindelse. Många kunder skulle redan nu kunna övergå till det allmänna datanätet utan orimlig fördyring. Situationen är närmast löjlig, då denna tjänst tekniskt sett finns inbyggd i det nya allmänna datanätet, men avsiktligt blivit förbikopplad. Elverkens lokala starkströmsledningar är livsfarliga. Trots detta sköter privata småföretag all lokal linjeservice. Det ger ett värdefullt tillskott av småföretag. bekämpar frenetiskt alla försök att etablera motsvarande princip inom sitt område. strävar verket, som redan sagts, efter så stor likformighet som möjligt. Skötte små teleinstallationsfirmor uppspikning av inomhuslinjer och annat småmontage, skulle kunderna få en långt mer nyanserad service. De stora dataleverantörerna, Telub och LM , skulle erbjuda lokal teknisk service av en kompetens som inte har en chans att matcha på sina lokala distrikt. Vi har en för liten småföretagssektor. Det startas för få nya småföretag, men orsaken är alltså inte helt oförklarlig. Vi har helt enkelt, i och för sig utan något särskilt politiskt beslut i detta syfte, stängt dem ute från ett av de snabbast expanderande tekniska områdena. Det är ett närings- och blandekonomiskt intresse att få bort denna spärr. Det kräver att utarbeta auktorisationsregler m. m., men annars föreligger inget annat behov av åtgärder än en viljeyttring i syfte att öka näringsfriheten inom tele- och datakommunikationsområdena. Vad vore mera rationellt och naturligt än att den servicetekniker som kommer för att titta till en dator eller en dataterminal också kastar ett öga på telelinjeutrustningen och lagar fel, oavsett vilken elektronikburk som felat? ledning visar inte sällan viss irritation över att den inte får administrera datakommunikationsverksamheten som en rent intern affär vad beträffar planering och taxesättning. Om endast vore en leverantör i konkurrens med många vore det naturligt, men är verket i stället ett i praktiken oövervakat monopol. Det allmänna datanätet och dess framtida efterföljare kommer att få en samhällspåverkan av samma dignitet som järnvägar, telefonnät och motorvägar. Det är en fundamental förutsättning för datacentralisering (vilket varken minidatorer eller mikroprocessorer är, i trots av vad överentusiastiska datatekniker propagerar). måste därför kräva en långt innehållsrikare redogörelse i fortsättningen för vad planerar inom området. Enligt en populär industripolitisk tes skall staten satsa på livskraftig offensiv industri med datatillverkningsföretagen som enda men ständigt återkommande exempel. Synsättet förbiser det faktum att ett livskraftigt offensivt företag självt satsar på sig självt. Det ligger i definitionen. Det halvstatliga företaget är enligt industridepartementets uppfattning lika med svensk dataindustri. Man förbiser därmed helt det faktum att de verkligt livsglada dataföretagen börjar i liten skala och oftast på så sätt att några akademiska forskare börjar tillverka något i en källarlokal. I koncentrerar sig sådana firmor mest på maskinutrustningar och liknande, i mest på programvaror. Den egelska dataprogramexporten är större än exempelvis både kol- och fartygsexporten. Vi har liknande småföretag i , men vi har också ett stort privat datortillverkande företag fullt i klass med de bästa amerikanska, fast det räknas på något sätt inte in i databranschen, då dess datorer kallas telefonväxlar. Men den officiella dataindustripolitiken koncentreras på det förlustbringande, lätt byråkratiserade Datasaab med dess air av samhällsföretag. Staten och satsade 430 milj. kr. De har förbrukats på förluster, 1978: 270 milj. kr., 1979: 180 å200 milj. kr. och 1980enligt prognos 80 å 90 milj. kr. Med den väntade konjunkturnedgången lär ge ytterligare 200 å 250 milj. kr. kan alltså emotse ytterligare krav från företaget, utöver det redan beslutade extra tillskottet på 114 milj. kr. Ägartillskotten skulle främst ha finansierat produktutveckling. Denna har kostat sammanlagt 200 milj. kr. Resten har gått till, bokföringstekniskt sett, förlusttäckning och, utbetalningsmässigt sett, sysselsättningsstöd. Dock har ca 300 tjänstemän rationaliserats bort genom naturlig avgång. Avtalet med innehåller en klausul om att f. d. gamla Datasaab och Stansaab-delarna av det nya företaget skall leva vidare. Det har därför uppkommit ett institutionaliserat inbördeskrig, som dragit musten ur företagsledningen. Kunderna har känt misstro, och den framgångsrikaste produkten - dataterminalerna - har inte kunnat expandera i den takt De två delarna misstrodde varandra redan före fusionen. Gamla Datasaab vägrade marknadsföra gamla Stansabbs terminaler på viktiga marknader, exempelvis och . Stansaab vägrade bygga in Datasaabs stora och små datorer i sina medicinska och flygtrafikövervakande system. Stansaabs mest lyckade produkt, dataterminalerna, måste utvecklas bakom ryggen på Datasaabrepresentanterna i Stansaabstyreisen. gav samtliga Datasaabs produkter negativt täckningsbidrag. För varje terminal, dator osv. som producerades ökade förlusten. Företaget höjde priserna . går terminalförsäljningen sannolikt med vinst, medan den näst bästa delen, bankterminalerna, knappast ger något större överskott. Resten av produktsortimentet ger fortfarande negativt täckningsbidrag. begärde för sedan in offerter på en flygövervakningsanläggning till . Övriga leverantörer vägrade ge offert. De är vana vid att de statliga företagen får order oavsett prisnivån. Men också Datasaab vägrade, av vilket man inte kan dra annan slutsats än att företaget tänker avveckla den delen. Därmed förestår stora nedläggningskostnader under åtminstone framåt. Så är bakgrunden till talet om industridepartementets offensiva dataindustri, men det finns, som sagt och som tur är, dessutom en rent privat sektor som klarar sig bättre. Det är bättre att staten redan nu tar upp förhandlingar om företagets framtid och föreslår att dess verksamhet så fort som möjligt delas upp efter principen ett bolag-en produkt: ett dataterminalbolag, ett bankterminalbolag osv. Det finns följande argument för en sådan uppdelning. Den svenska dataindustrins historia kännetecknas av att tekniker och marknadsförare varit kompetenta, produktidéerna rimliga och finansieringen någorlunda. Det är väsentligen företagsledarna som inte motsvarat förväntningarna. Det i sin tur beror på att till skillnad från har så få små, självständiga dataföretag av tillverkningstyp, där yngre ledarämnen kunnat träna upp sig. Företagen har varit mångproduktföretag. Det är mycket svårare att administrera ett sådant jämfört med ett enproduktföretag, vilket både gamla och nya Datasaab exemplifierar. Ett mångproduktföretag kan visserligen fördela utlandsförsäljningens fasta kostnader för ett större underlag, men svensk dataindustri har dock förlorat betydligt mer på att kunderna misstror den egentliga dataverksamhetens omgivning. Ett statligt dataföretag får aldrig förtroende på USAmarknaden. Saab-Scanias karaktär av flygförsvarsindustri inger inget förtroende hos civila kunder; Datasaab har därför missat order på bankterminaler till danska banker och vårt eget postverk samt faktiskt även en order på flygburna datakalkylatorer till . Genom alla år Datasaab tillverkade s. k. tunga datorer ekade ett memento: Kanslihuset hoppades att för sitt eget bästa insåg att det inte lönade sig att bråka om statliga dataupphandlingar, för varje anläggning motsvarade ju inte ens en tiondels ... På har en norsk bankterminalkund efterlyst garantier för företagets fortbestånd. Industriministern har givit dessa, vilket väl förutsätter att skall ställa upp med fortsatta driftbidrag. Datasaabs kunder kan ju inte klandras för sin misstro. Företag med så stora förluster brukar inte överleva . En fördelning så att bankterminalerna går till ett helt fristående privat företag och dataterminalerna till staten förefaller vara den mest rationella lösningen. Det är frågan om övriga produkter har någon framtid alls utan mycket stora investeringar. De utomnordiska försäljningsbolagen bör representera alla tillverkningsbolagen. Var och en sköter den nordiska marknaden. Yrkanden beträffande andra utskott återfinns i särskilda motioner. Med hänvisning till det anförda hemställs 1. att beträffande anslaget B 2. Anskaffning av ADButrustning (bilaga 11) uttalar att medlen inte annat än undantagsvis får disponeras för utbyggnad av datasystem som är under utredning eller utvärdering, exempelvis system hos , , arbetsmarknadsverket, DAFA samt kronofogdedatasystemet , 2. att avslår regeringens framställning under B 4. Viss rationaliserings- och utvecklingsverksamhet (bilaga 11) och i samband därmed uttalar att anslaget i fråga bör upphöra, 3. att hos regeringen anhåller om en övergripande plan för den tidsordning som är lämplig för avveckling av de nu befintliga centraliserade datasystemen och om en övergripande bedömning av de resurser som därvid kommer att krävas, 4. att som sin mening ger regeringen till känna att beslut om en ny datapolitik bör genomföras, varvid särskild vikt bör läggas vid delförslagen om en bättre uppföljning, kontroll och insyn för del, 5. att som sin mening ger regeringen till känna att planeringen av datoranskaffningen för /82 bör beakta behovet av s. k. kompatibla datorer för provisorisk regionalisering av skattedatasystemet till ett län resp. datasystem till en region, med , alternativt , som bas, 1979/80:1840 20