mot · G302581 · 1980-01-21 00:00:00 — om energisparande lokalisering av bebyggelse energibehov kommer att leda till markanvändningsproblem. Ökad användning av de nya energikällorna kol, torv, vind och energiskogar innebär att många miljö- och bevarandeintressen måste offras oberoende av var de lokaliseras. Detta ställer stora krav på en smidig planering för att undvika konflikter mellan jordbruk och tätortsexpansion. Det är viktigt att man skapar en fungerande samverkan mellan stat, kommun och energiföretag så att en mycket snabb utveckling på energiområdet kan komma till stånd, inte minst mot bakgrund av att vi aldrig mer kan påräkna de låga energikostnader som oljeimporten tidigare gjort möjliga. De lagstiftningsåtgärder som vidtogs från samhällets sida var till stor del betingade av de erfarenheter och problem som existerade . När vi nu är på väg att få en lagmässig reglering av den översiktliga planeringen med hänsyn till riksintressena, har samhället kommit att hamna i en situation där samhällets egen lagstiftning kommer att utgöra det främsta hindret för de omfattande samhällsförändringar som det här kommer att bli fråga om. Vi riskerar att vid varje förändring tvingas använda avsevärd tid till att bryta upp hindrande lagar för att göra de framtida besluten lagliga. Genom det starkt utvidgade planmonopol som den nya bygglagen kommer att leda till har statsmakten frånhänt sig en stor del av initiativmöjligheten till nödvändiga förändringar. Allt byggande blir som bekant underställt kommunernas lämplighetsprövning - kommuner som genom dålig planberedskap visat sig inkapabla att klara den övergripande planering som krävs för att byggverksamheten ute i kommunerna skall komma till utförande. Den pågående områdesplaneringen, som f. n. utförs i kommunerna, har ännu inte anpassats till de senaste forskningsrönen. Eftersläpningen i kommunerna är alltför stor för att de mål som ställs på energiförsörjningen i vårt framtida samhälle skall kunna uppfyllas inom föreskriven tid. Trots att man nu varit medveten om behovet av att orientera bebyggelsen så att den passiva solinstrålningen kan tillvaratas genom att husen förläggs så att de blir solbelysta, är det vanligt att husen placeras i slagskugga, vilket på ett negativt sätt påverkar energiförbrukningen. Det skulle således vid all områdesplanering vara ett bindande krav att husen förläggs på solbelyst plats - men detta tar man f. n. inte hänsy n till. Det är inte längre någon hemlighet att det är så till synes triviala planeringsförutsättningar som ofta helt negligeras i kommunernas övergripande planering 1* 1979180. - planer som sedan ges lagbunden form, vilken medborgarna får mycket svårt att påverka efter eget initiativ, ansvar och idealitet i sina försök att klara sin ekonomi och samhällsmålen. Mot denna bakgrund måste vi i ifrågasätta om vi har så mycket att vinna på att låta kommunerna ta över allt större del av ansvaret för kommunernas översiktliga planering utan att förvissa oss om att planeringen uppfyller de krav som det framtida samhället kommer att ställa på nationen. Det framtida behovet av att spara energi kräver att stadsplaner och områdesplaner (de senare utan laglig verkan) utformas med hänsyn till minskad energiförbrukning. F. n. tas ingen eller ringa hänsyn till att byggnader förläggs så att de solbestrålas eller har goda förutsättningar att förses med solkollektorer. Det bör vara ett rimligt krav att det i byggnadslagen och byggnadsstadgan intas som villkor att i det framtida planarbetet skall krävas att byggnaderna icke får förläggas i slagskugga eller på plats där energiförlust uppstår genom att byggnaderna ges olämplig placering i förhållande till grannskapet, exempelvis genom exponering av stark vind. Med hänvisning till det anförda hemställs att beslutar om sådan lagändring att energisparande lokalisering av bebyggelsen blir inskriven som krav vid planering.