mot · G3021833 · 1980-01-25 00:00:00 — Motion 1979/80:1833 av m. fl. om den sociala bostadspolitiken De bostadssociala målen 3 Nedrustning av produktionsapparaten 6 Byggnads- och materialindustrin 7 Åtgärder för ett ökat bostadsbyggande 8 Rättvisa över tiden 12 Brister i boendemiljön 15 Risk för förslumning 16 ett bostadssocialt instrument .. 17 Bidrag till förbättringar av boendemiljön 18 Anvisning av bostadslägenheter 18 Försök med boendedemokrati 20 Boende och inte ägande grund för inflytande 20 Erfarenheter från folkrörelsekooperationen 21 Boendeinflytande för allmännyttan 21 1 1979/80. 1979/80: 1833 Svensk bostadsförsörjning befinner sig i en djup kris, sorn tenderar att öka alltmer. De olika borgerliga regeringarna har under de gångna tre åren intagit en passiv hållning till de allt allvarligare problemen och därigenom medvetet låtit krisen drabba allt fler människor. Bostadslösheten breder ut sig över allt större delar av landet. I allt fler kommuner växer köerna till hyres- och bostadsrättslägenheter. Boendekostnaderna i framför allt nybyggda bostäder fortsätter att stiga kraftigt, som de flesta löntagare drabbas av reallönesänkningar. Genom den borgerliga regeringspolitiken och borgerliga beslut i har bostadsbidragen för stora grupper inte anpassats till de stigande boendekostnaderna och de sjunkande reallönerna. Många hushåll har härigenom förlorat eller fått kraftigt sänkt bostadsbidrag. Byggnadskostnadernas fortsatta kraftiga ökning är den främsta orsaken till de höga boendekostnaderna i nyproducerade bostäder. Detta har bl. a. lett till svårigheter i vissa kommuner att klara en socialt nödvändig nyproduktion av hyres- och bostadsrättslägenheter och till höga kontantinsatser i bostäder med såväl bostadsrätt som äganderätt. I vissa kommuner ligger man efter med bostadsbyggnadsplaneringen av nya områden. Regeringen har inte tagit tillräckliga initiativ för att förbättra planeringsläget i samverkan med berörda kommuner. Den spekulativa handeln med bostäder fortsätter att öka. Allt fler bostäder omsätts på bostadsmarknaden till allt högre priser. Denna spekulation måste brytas. Annars blir de ekonomiska och sociala följderna allvarliga. Genom att allt fler välbärgade människor binder allt mer kapital i sina bostäder, slår de också vakt om sin bostadsmiljö. Attityder hårdnar och fördomar förstärks gentemot dem som uppfattas som ett hot mot den ostörda miljön. Resultatet av denna uppdelning och utslagning blir att allt större delar av bostadsmarknaden görs otillgängliga för stora grupper. Detta drabbar speciellt barnfamiljer med små inkomster, ungdomar, pensionärer, invandrare och dem med otrygga anställningsförhållanden. Dessa har ingen möjlighet att välja bostad, eftersom de inte kan betala vad det kostar att bo i de attraktivaste delarna av vårt bostadsbestånd. Valfriheten förbehålls dem som har pengar. De ekonomiska orättvisorna inom boendet har förstärkts alltmer. Grunden till detta är förutom den ojämna kapitalbildningen de kraftigt ökande underskottsavdragen vid småhusboende med äganderätt men även vid bostadsrätter då lån är ställda på rättshavaren. Vid utgången av uppgick den totala avdragssumman vid schablontaxerade småhus sålunda till ca . Underskottet har sedan ökat kraftigt och kan vid utgången av uppskattas till , dvs. mer än en fördubbling . Merparten av denna ökning hänför sig till beståndet i form av bl. a. rebelåning till diverse lyxbetonad konsumtion samt kvarvarande reverser i samband med villaförsäljning. Vid en marginalskatt på innebär underskottet ett skattebortfall, dvs. en samhällssubvention på sammanlagt . Enbart ökningen uppgick till ca . Denna subventionering är i hög grad ojämnt fördelad. Så exempelvis saknade inte mindre än 450 000 villaägare underskottsavdrag . redovisas avdrag vid nyproducerade privatfinansierade villor på i storleksordningen . Detta motsvarar en subventionering på ca . Den ovan kort skisserade utvecklingen på bostadsmarknaden leder bort från den sociala bostadspolitikens mål. har däremot breda majoriteter i med högern, sedermera , som det ständiga undantaget slagit vakt om dessa mål. Inför valet presenterade vi ett bostadspolitiskt program med mera långsiktiga lösningar för att skapa ekonomisk, demokratisk och miljömässig rättvisa mellan olika boende- och besittningsformer. I en riksdagsmotion om en solidarisk bostadspolitik 1978/79: 788 konkretiserade vi programmet. I denna motion anknyter vi till dessa förslag och kompletterar dem med ytterligare åtgärder för att undanröja bostadsbristen, förbättra de svaga gruppernas ställning på bostadsmarknaden, dämpa hyresutvecklingen samt förverkliga kraven på en god social boendemiljö. Bostaden är en grundläggande social rättighet. Samhällets bostadspolitik måste därför utgå från en social målsättning. Solidaritet och rättvisa skall prägla det bostadspolitiska reformarbetet. Denna strävan mot jämlikhet inom boendet skall skapa frihet för människorna att styra sina livsvillkor. Ett förhållande där ägandet ger makt över människorna kan inte accepteras. Samhället, de boende och deras organisationer skall ha det avgörande inflytandet över bostadsförsörjningen. Med utgångspunkt i denna syn på bostaden som en social rättighet satte arbetarrörelsen som mål för den sociala bostadspolitiken att undanröja den bostadsslum, trångboddhet och bostadsbrist som präglade boendeförhållandena före . Handlingsprogram lades fram för förverkligandet av den sociala bostadspolitiken. Samhället skulle ha ansvaret för bostadsförsörjningen. Produktion skulle ske under spekulationsfria former. Nöd, brist och otrygghet inom boendet skulle avskaffas. vidareutvecklades denna politik mot mått 1979/80. let att hela befolkningen skulle beredas sunda, rymliga, välplanerade och ändamålsenligt utrustade bostäder av god kvalitet till skäliga kostnader. Detta bostadspolitiska mål har i väsentliga delar uppnåtts under 1960talet och första delen av . Genom kraftiga satsningar på nyproduktion av bostäder, bl. a. förverkligandet av miljonprogrammet, i kombination med fördelaktiga statliga lån samt bostadsbidrag har de flesta hushållen i landet kunnat efterfråga och erhålla rymliga och moderna bostäder. Denna måluppfyllelse var en förutsättning för att ytterligare steg inom den sociala bostadspolitiken kunde tas . Riktlinjerna för detta lades fast i jämlikhetsrapporten till partikongress och vidareutvecklades bl. a. i de statliga boendeutredningama. genomförde socialdemokraterna i regeringsställning därför en råd bostadspolitiska reformer. Utgångspunkten för dessa var rättvisa mellan boende- och besittningsformer, frihet för alla att välja bostad efter behov, rättvis fördelning av boendemiljö samt förutsättningar för omsorg och gemenskap i boendet. Den offentliga statistik som beskriver bostadsbyggandets utveckling omfattar ett stort antal uppgifter om hur många lägenheter som färdigställts, som påbörjats, som är under byggnad, som har erhållit statliga bostadslån, antal rumsenheter etc. I denna mängd av siffror är det viktigt, förutom den allmänna varsamhet som behandling av statistiska uppgifter alltid kräver, att man inte sammanblandar de olika sifferserierna utan håller uppgifterna isär. Vad beträffar färdigställandet av lägenheter framgår av bostadsbyggnadsstatistiken att man i färdigställde lika många lägenheter, så när som på 400, som . Men färdigställande var en toppnotering, medan siffra är den lägsta i fredstid om man bortser ifrån Koreakrisen. Antalet färdigställda lägenheter 19381978 1 Därav 13 573 i flerfamiljshus och 40 169 i småhus. Ser man enbart på antalet lägenheter i flerfamiljshus räcker inte Koreakrisen som förklaring; jämförbara siffror kan man endast finna från de värsta depressions- och krigsåren . färdigställdes nämligen inte ens 14 000 lägenheter i flerfamiljshus. Även byggandet av småhus har gått ned. 1975 färdigställdes i medeltal 45 784 småhus. Denna siffra har sedan sjunkit till 40 353 . Att andelen småhus kraftigt ökat av det totala färdigställandet på grund av att antalet lägenheter i flerfamiljshus minskats är således ett helt missvisande mått på utvecklingen av produktionen av småhus. Samma sak gäller när man med motsvarande missbruk av statistik försöker ge sken av att antalet rumsenheter per lägenhet har ökat. Någon ökning har dock inte skett varken i småhus eller lägenheter i flerfamiljshus. Däremot har andelen småhus med relativt sett flera rumsenheter ökat. Antalet påbörjade lägenheter nådde ett bottenläge 52 909 lägenheter genom att kreditförsörjningen försvårades och byggkostnaderna tilläts stiga i höjden. 1 Påbörjandet påverkades av momskompensationen, som gällde för igångsättning t. o. m. utgången av 1974. 2 Därav 16 597 i flerfamiljshus och 40 288 i småhus. I förhållande till bottenläge skedde sedan en ökning av igångsättningen med totalt 3 976 lägenheter, dvs. Denna ökning är dock en fortsatt minskning om man sätter den i relation till igångsättning. Med hänsyn till den redovisade igångsättningen är det skäl att förmoda att färdigställandet kommer att öka något, till drygt 55 000 lägenheter, dvs. samma storleksordning som 1976. Vad beträffar igångsättningen torde en realistisk bedömning, utgående från SCB-siffror samt material, som kan fås från om lånebeslut och inkomna ansökningar, vara att påbörjandet kommer att sjunka. I stället för den av bostadsministem utlovade ök ningen i igångsättningen till 60 000 lägenheter kommer påbörjandet att i stället gå ner till ca 54 000 lägenheter. Som en konsekvens härav kommer färdigställandet att åter sjunka. Denna nedgång i bostadsbyggandet har tillåtits ske i en situation där bostadslösheten okar i allt fler av landets kommuner. Vi ser med djup oro på denna utveckling. Vi gör det inte enbart på grund av att det byggs för lite utan också därför att det som byggs inte riktar sig till de människor som saknar bostad, att kostnaderna för det som byggs är för höga för vanliga inkomsttagare, att ungdom utan rika föräldrar, ensamstående med barn och de som är otrygga på arbetsmarknaden har fått det svårare att få en bostad , att de som har mest pengar och de bästa bankkontakterna givits ökad valfrihet på bostadsmarknaden. var utvecklingen på bostadsmarknaden så oroande att en praktiskt taget enig riksdag undantaget uppmärksammade hur bostadsbyggandet gått ner och bostadsköerna ökat. Av civilutskottets betänkande 1978/79: 26 framgår följande: Regeringens uttalande om igångsättningen åren 1979, 1980 och 1981 röjer enligt utskottets mening en passiv inställning till en ökning av bostadsbyggandet. Utskottet ifrågasätter även regeringens bedömningsgrunder och fastslår att en anpassningsplanering som endast hänvisar till bristande kommunala initiativ tenderar alltid att dämpa både ambitionsnivån och utfallet. Om bostadsbyggandets omfattning framhåller civilutskottet: Målet måste vara att inte endast nå en årlig igångsättning om 65 000 lägenheter otillfredsställda grundbehov och önskvärd standardstegring bör leda till att målet sätts högre. Förutom att bostadslösheten tilltagit på grund av det sjunkande bostadsbyggandet har också produktionsapparaten successivt kommit att rustas ned. Denna nedrustning har dessutom påskyndats av att bostadsbyggandet tillåtits fluktuera kraftigt med hänsyn till årstiderna. Denna brist på övergripande planering från regeringens sida i form av ett näringspolitiskt program för byggsektorn har medfört allvarliga störningar såväl på arbetskraftssidan som inom byggnads- och materialindustrin. Genom det ständigt sjunkande bostadsbyggandet kombinerat med säsongvariationer har otryggheten i arbetssituationen för byggnadsarbetare påtagligt ökat. Om man till detta sedan lägger att arbetslösheten bland byggnadsarbetare i genomsnitt har varit två till högre än bland exempelvis industriarbetare har resultatet blivit att byggnadsarbetarkåren kraftigt minskat. Därför befinner vi oss , av borgerlig bostadspolitik, i en situation där det är möjligt att med den tillgängliga byggnadsarbetarkåren öka bostadsbyggandet till den mot den sociala bostadspolitiken svarande, nödvändiga nivån på ca 70 000 lägenheter . Förutom att de borgerliga regeringarna successivt dragit in landet i en bostadsbrist, har man försvårat ett framtida ökat bostadsbyggande för att undanröja den brist som den borgerliga bostadspolitiken själv åstadkommit. När sedan denna för bostadsförsörjningen katastrofala situation inträffat, lyfts i regeringens budgetproposition bristen på byggnadsarbetare fram som den främsta orsaken till det låga bostadsbyggandet, fast det i själva verket är underlåtenhet att föra en aktiv bostadspolitik som är den egentliga orsaken. Det sjunkande byggandet kombinerat med ryckighet i produktionen har urholkat stora delar av byggnads- och materialindustrin. Möjligheten att optimalt utnyttja industrins resurser har försämrats på ett allvarligt sätt. Denna utveckling är inte enbart ett hot mot vissa industrigrenar och sysselsättningen där utan innebär också i växande grad risk för en nedrustning av utvecklingskapaciteten på byggnadsmaterialområdet i landet. Följden av detta blir ett ökat importberoende på byggmaterialsidan. De snabbt ökande byggnadskostnaderna är en grundläggande orsak till en minskad benägenhet hos olika byggherrar att ta på sig ansvaret för produktion av flerfamiljshus som skall upplåtas med hyres- och bostadsrätt. Byggnadskostnadsutvecklingen, som den kommit till uttryck i bl. a. aktuella anbud, kan inte accepteras. Prisökningen måste därför hejdas. Vi förordar en skärpt kontroll av entreprenadpriserna på bostadsmarknaden. Olika analyser har genomförts för att belysa prisförändringarna. Gemensamt för dessa utredningar har dock varit att de inte på ett uttömmande sätt kunnat förklara prisutvecklingen. f2 1979/80. noterade att uppgången i byggnadskostnaderna inte helt kunde förklaras med bakomliggande mätbara faktorer. Parallellt med prisuppgången föreligger dessutom en relativt stor spridning av byggprisema. Detta har inte minst visat sig i bostadsbyggandet. Det finns t. ex. stora och oförklarade prisskillnader mellan olika orter med i stort sett samma allmänna prisförutsättningar. En viktig utgångspunkt för samhällets stöd till bostadsförsörjningen är självfallet att de pengar som avdelas primärt skall komma de boende till del. Ett effektivt byggande med sunda principer för prissättning av byggproduktema är en förutsättning för detta. Upprepade motionsförslag från oss om att uppmärksamhet måste riktas mot utvecklingen av entreprenadpriserna i relation till normala kalkylpriser har lett till vissa resultat genom att statens pris- och kartellnämnd (SPK) inlett undersökningar. Dessa undersökningar bekräftar i redovisad del att vår uppfattning varit riktig. De kan också redan i detta skede anses visa att förutsättningar för en effektiv och prispressande konkurrens inte föreligger i stora områden där produktionsapparatens struktur närmar sig monopolsituationen. SPK:s arbete bör självfallet fortsätta och intensifieras med stöd av tillräckliga resurser. Den i budgetpropositionen aviserade enmansutredningen kan enligt vår mening inte ge underlag för politiska beslut. En parlamentarisk utredning bör därför tillsättas . I avvaktan på resultat av utredningens arbete krävs att kontrollen av entreprenadprisema skärps inom det nuvarande systemets ram. Åtgärder för ett ökat bostadsbyggande Den nuvarande utvecklingen på bostadsbyggnadsmarknaden inger stor oro. Ett bostadsbyggande som knappt utgör tre fjärdedelar av behovet och som till består av småhus kan inte tolereras. Därför måste bostadsbyggandet ökas. Med hänsyn till den nedrustning av byggnadsarbetarkåren sorn förekommit kan målsättningen 70 000 lägenheter inte uppnås. Vi kräver därför i stället en planerad successiv ökning av bostadsbyggandet med minst 5 000 lägenheter t. o. m. har produktionen av lägenheter i flerfamiljshus varit så låg att en allvarlig social brist uppstått i allt fler kommuner. Bostadsproduktionens ökning bör därför i första hand ske i form av flerfamiljshus. Även i fortsättningen kommer ett betydande behov av enfamiljshus att finnas. Andelen av dessa som upplåts med hyresoch bostadsrätt bör ökas. Ökningen av bostadsproduktionen skall i huvudsak ske i de allmännyttiga och folkrörelsekooperativa företagens regi. För att tillgången till byggnadsarbetare skall kunna bli tillräcklig måste de kunna erbjudas en verklig anställningstrygghet. Bostadsbyggandet måste då planeras så, att det kan hållas på en jämn och mot behovet svarande nivå över tiden. Den nivån måste bestämmas utifrån ett mera långsiktigt behov av bostäder. Om företag och beställare skall kunna förbättra sin planering krävs en bättre samhällelig planering såväl lokalt och regionalt som centralt. Målet för en sådan planering måste vara ett heltäckande näringspolitiskt program för hela byggsektorn. Naturligtvis måste ett sådant näringspolitiskt program ha ett nära samband med utvecklingen och målen inom andra samhällssektorer. Byggnadsverksamheten är i sin helhet ett resultat av aktiviteter inom samhället i övrigt. Den socialdemokratiska regeringen inledde ett omfattande utredningsarbete för att ta fram det underlag som krävs när ett näringspolitiskt program formuleras. Efter regeringsskiftet har dock detta arbete i praktiken insomnat. Det är nödvändigt att arbetet med det näringspolitiska programmet snabbt upptas och slutförs. För att en sådan planerad ökning av bostadsbyggandet skall kunna förverkligas krävs en bättre samlad kunskap om förutsättningarna för den kommunala bostadsförsörjningen. Detta gäller bl. a. planberedskap, det planerade bostadsbyggandet , förekomsten av tomma lägenheter resp. bostadslöshet. Vidare bör särskild uppmärksamhet ägnas åt ungdomens möjligheter att erhålla bostad på hemorten. En av följderna av den låga nyproduktionen av flerfamiljshus har nämligen blivit att ungdomar som söker sig ut på bostadsmarknaden ställs inför stora svårigheter. Det , , har vid ett flertal tillfällen fäst regeringens uppmärksamhet på dessa förhållanden. Genom enkäter och inventeringar har man kunnat visa skrämmande bilder av de ungas bostadssituation. Kunskaper med kontinuerlig uppföljning av detta speciella bostadsbehov är nödvändiga. Regeringen bör därför ta initiativ till att kartlägga de ungas bostadsbehov och därefter vidta åtgärder så att kommunerna inser att det är nödvändigt att bygga lägenheter för att angripa bostadslösheten bland ungdomen. Vidare måste uppgifter om arbetskraftssituationen, annat pågående och planerat byggande, pris- och kostnadsläget, konkurrensförhållanden etc. insamlas. Många av dessa uppgifter finns i och för sig sammanställda, men den totala bilden av förutsättningarna för den kommunala bostadsförsörjningen, anpassad till den enskilda kommunen eller till regionala förhållanden, är oklar. Dt räcker inte med att materialet insamlas och ställs till kommunernas förfogande. De sporadiska och tillfälliga kontakter regeringen haft med vissa kommuner för att diskutera aktuella bostadsbyggnadsproblem är inte heller tillräckliga. I det nuvarande krisläget är det i hög grad angeläget att tillvarata alla initiativ och inventera alla möjligheter till ett ökat bostadsbyggande. Vi föreslår därför att en speciell kommission tillkallas. Den skall dels kartlägga förhållandena på orter med ett lågt bostadsbyggande, dels framlägga förslag till åtgärder för de speciella förhållanden som kan finnas på skilda orter och till generella lösningar. En sådan bostadsbyggnadskommission skall ha en allsidig sammansättning med kommun- och rikspolitisk erfarenhet representerad. Regeringens förslag i budgetpropositionen om en produktionsanpassad belåning för bostadsprojekt som upphandlas i konkurrens och som skall upplåtas med hyres- eller bostadsrätt ligger i linje med förslag som vi har framfört. Vi anser emellertid att det inte nu finns några skäl att utestänga andra upphandlingsformer från dessa nya lånevillkor, om byggnadskostnaderna hålls på en rimlig nivå. Enligt regeringens förslag får t. ex. inte ett egenregibygge av ett allmännyttigt företag eller ett bygge upphandlat genom förhandlingsentreprenad med måttliga och godkända överkostnader lån enligt de nya reglerna. Ett bygge upphandlat i konkurrens men med högre överkostnader skulle däremot kunna få det. Vi föreslår därför att även egenregibyggen och byggen upphandlade genom förhandlingsentreprenad skall kunna erhålla de nya lånen efter prövning i varje enskilt fall. behandlade i sitt yttrande CU 1979/80: 1 y bl. a dels förslag i kapitalmarknadspropositionen från den dåvarande folkpartiregeringen om att det nuvarande finansieringssystemet på bostadsmarknaden skulle bibehållas, m. m., dels förslag i en socialdemokratisk partimotion om vissa principuttalanden om integrerad och fullständig finansiering, dvs. Utskottets majoritet (s, c) fann bl. a. att tanken på en integrerad finansiering inte kunde avvisas på i regeringsförslaget angivna skäl. Den fann också att kapitalmarknadsutredningens bakom regeringsförslaget liggande analys av de administrativa huvudformerna för integrerad och fullständig finansiering inte var fullföljd så långt, att man kunde godta regeringens slutsats att de administrativa vinsterna vid övergång till totalfinansiering var för små för att väga upp olägenheterna. Utskottsmajoriteten kunde därmed inte förorda ett direkt beslut som innebar att det nuvarande finansieringssystemet skulle behållas, den ansåg däremot fördelarna med en integrerad och samordnad finansiering belagda. Utskottsmajoriteten förordade i stället en ytterligare konkretisering av de administrativa och organisatoriska övervägandena i syfte att nå fram till en alternativ lösning med totalfinansiering av bostadsbyggandet. Utskottsmajoriteten ansåg vidare att något uttalande från sida som binder de institutionella formerna inte då var påkallat. Från vår sida har vi inte heller nu anledning att frånträda de redovisade bedömningarna och förslagen från civilutskottets (s, c)-majoritet bedömningar som även förts vidare i reservation (s) till finansutskottets betänkande FiU 1979/80: 8. Vi för därför nu åter fram samma uppfattning och föreslår att som sin mening ger regeringen till känna vad civilutskottets majoritet förordat om totalfinansiering i det ovan sammanfattningsvis redovisade yttrandet CU 1979/80: 1 y. Det råder ojämlika ekonomiska förutsättningar vid boende med hyres-, bostads- och äganderätt. Detta har medfört att relationerna i boendekostnaderna har förändrats på ett oacceptabelt sätt till hyresrättens nackdel. med denna utveckling har boende med äganderätt, men också i många fall med bostadsrätt, kunnat tillgodogöra sig ansenliga värdestegringsvinster, som i praktiken dessutom ofta varit skattefria. Parallellt med denna utveckling har samhällets stöd till bostadsförsörjningen successivt förlorat sitt ursprungliga syfte att möjliggöra ett socialt nödvändigt bostadsbyggande till att ha i väsentlig grad blivit ett sätt att subventionera det som ligger utanför det som motiveras av samhällets engagemang i bostadsfrågan. (Jfr med vad som sagts om underskottsavdragens utveckling och storlek.) För att lösa problemet med spekulation i boendet måste strävan vara att fortsätta att kontinuerligt minska det ekonomiska utrymmet för spekulation genom att värdestegringar skapade genom samhällsbyggandet skall tillfalla medborgarna gemensamt. Vidare måste de bostadspolitiska instrumenten ses över så att deras ursprungliga syfte återställs. Med bostadspolitiska reform lades grunden till ett mer långsiktigt bostadspolitiskt arbete för att skapa rättvisa mellan alla boende oavsett besittningsform. Genom samordning av skatte- och finansieringssystemen skapades bättre förutsättningar att till jämförbara kostnader producera lägenheter med olika besittningsformer. Även de ekonomiska förutsättningarna för redan byggda bostäder förändrades i riktning mot ökad rättvisa.