mot · G3021281 · 1980-01-25 00:00:00 — Motion 1979/80:1281 av i om ämnesbenämningar för vissa professurer I budgetpropositionen 1979/80, bilaga 12, anför föredragande departementschefen (s. 511-512) med anledning av ett uttalande av utbildningsutskottet (UbU 1978/79:25) att ämnesbenämningarna för vissa professurer vid medicinsk fakultet bör vara resp. medicin, kirurgi, långvårdsmedicin och allmänmedicin. Mot utbildningsministerns ställningstagande rörande medicin och kirurgi har jag ingen erinran. Däremot känner jag tveksamhet inför begreppen långvårdsmedicin och allmänmedicin. Som jag tidigare framhållit har ordet medicin åtminstone tre betydelser: 1) den samlade medicinska vetenskapen (t. ex. i fysiologi eller medicin), 2) "invärtessjukdomar eller intern medicin - i motsats till kirurgi m. m. - samt 3) läkemedel (ta sin medicin). Utbildningsministern har bekräftat att begreppet medicin, när det gäller kliniska professurer, skall avse invärtesmedicinen i den mening begreppet används inom vårt sjukhusväsende (medicinska kliniken). Kan man då använda samma begrepp i sammansättningarna allmänmedicin och långvårdsmedicin? Enligt min mening kan man knappast detta, eftersom patientklientelen inom primärvården resp. långtidsvården ingalunda enbart omfattar invärtesmedicinska fall utan tvärtom, vad primärvården beträffar, även fall som egentligen tillhör exempelvis öron-, näs- och halssjukvården, ortopedin och andra kirurgiska discipliner etc. Inslaget av ortopediska och kirurgiska (tumör-)fall är även betydande inom långvården. Om man därför i dessa sammanhang använder ordet medicin, så är det i betydelsen 1), medan det i fråga om invärtesmedicinen och dess underspecialiteter (njurmedicin, lungmedicin etc.) rör sig om betydelsen 2). Ordet allmänmedicin är utomordentligt tvetydigt. Erfarenheten visar att orden allmänmedicin resp. allmän medicin används huller om buller, ibland för att beteckna den allmänna mvärfesmedicinen i motsats till organspecialiteter inom invärtesmedicinen (exempelvis njursjukdomar, blodsjukdomar etc.), ibland för att beteckna icke-specialiserad allmän läkarvård (primärvård), dvs. den verksamhet som bedrivs av distriktsläkarna och allmänpraktiserande läkare, som ej förvärvat specialitet. I allmänhet bedöms kliniska professurer efter det avgränsade vetenskapliga ämnesområdet, medan den med professuren förenade överläkarbefattningen knyts till benämningen för den klinik (eller motsvarande) vid vilken vederbörande har sin sjukvårdande verksamhet, exempelvis professor i medicin, tillika överläkare vid medicinska kliniken på . I fråga om långvården och primärvården har inrättandet av professurer vållat terminologiska bekymmer. Vi har exempel på professurer både i geriatrik (som är ett vetenskapligt ämnesområde) och i långvårdsmedicin (som egentligen är en praktisk verksamhet med delvis inadekvat benämning), i båda fallen förenade med överläkarbefattning vid långvårdsklinik. Om detta kan sägas att icke alla - men väl de flesta - patienter på långvårdskliniker är geriatriska fall, och ej heller är alla patienter på långvårdskliniker medicinska fall. Även om det vore önskvärt att benämna professurer efter vederbörligt vetenskapsområde, blir det nog till slut nödvändigt att konstatera att det inte finns några specifika vetenskapsområden som är kongruenta med sjukvårdsverksamheterna primärvård/allmänläkarverksamhet resp. lång-(tidssjuk-)vård. Det rör sig här om sammansatta enheter, åldersmässigt, specialitetsmässigt och samarbetsmässigt (i relation till socialvården). Arbetsmetoderna för företrädarna för dessa ämnesområden torde i stor utsträckning ha tvärvetenskaplig karaktär och icke nödvändigtvis begränsas till den medicinska fakultetens domäner. Mot bakgrunden härav finner jag det till slut rimligast att de ifrågavarande professurerna benämns allmänläkarvård (eller allmänläkarverksamhet) resp. långtidsvård (eller långtidssjukvård). Ordet forskning behöver ej förekomma i detta sammanhangdet är självklart att forskningen ingår i uppgifterna för en professur. Om man vill avgränsa en eller flera professurer till att speciellt syssla med åldrandet och de äldre åldersgruppernas sjukvård bör dessa avse ämnet geriatrik. Då det kan finnas specialister även inom primärvården (på vissa vårdcentraler) är förmodligen begreppet primärvård inte adekvat, om man egentligen menar allmänläkarvård (engelskans general practitioner G.P. Under hänvisning till det anförda hemställs att , med ändring av förslaget i denna del i propositionen 1979/80:100 bilaga 12, fastställer termerna allmänläkarvård (eller allmänläkarver/csaw/ief) resp. långtidsvård (eller långtidssywfcvdrd) för professurerna inom tillhörande ämnesområden. G. () i