mot · G3021921 · 1980-03-25 00:00:00 — av Per m. fl. med anledning av proposition 1979/80:86 om taxering av industribyggnader Den modell för värdering av vatten- och värmekraftsanläggningar som föreslås i propositionen 1979/80:86 kan kortfattat beskrivas sålunda: Med utgångspunkt i eltarifferna framräknas det samlade avkastningsvärdet för all elproduktion i landet, vattenkraft såväl som s. k. värmekraft. Anläggningarna antas vara nya. Värdet av värmekraftsanläggningarna beräknas därefter separat enligt en produktions- (anläggnings-)kostnadsmetod. Summan av dessa kostnader för värmekraften subtraheras från summan för det samlade avkastningsvärdet. På detta sätt tillgodoräknas värmekraftsanläggningarna. som grupp räknat, en (nominell) värdestegring som motsvarar höjningen av anläggningskostnadsnivån . Den anläggningskostnadsmetod varom ovan talats har två varianter. Den ena, huvudmetoden, baseras på beräknade nyanläggningskostnader för det slag av eller den grupp av värmekraftsanläggningar det gäller. Eller mera precist uttryckt: man beräknar riktvärden för nyanläggningskostnaderna per kilowatt produktionsförmåga för de olika typer av värmekraftsanläggningar som kan särskiljas. Den andra metoden bygger på de historiska anläggningskostnaderna för varje enskild enhet, i princip på sätt som sker i det nuvarande systemet. Sedan departementschefen med hänvisning till vad kommittén anfört rekommenderat riktvärdesmetoden som huvudmetod, säger han följande angående den använda metoden: Självfallet bör den historiska metoden kunna användas inte bara som självständig modell utan även för att belysa det värde som man fått fram med ledning av nybyggnadskostnaderna. Och vidare: Det får bli en uppgift för RSV att meddela erforderliga närmare anvisningar om tillämpliga nybyggnadskostnader liksom i fråga om omräkningstal beträffande den historiska kostnaden." Med det sålunda uppbyggda systemet och de tillämpningsföreskrifter som RSV har att utfärda anser departementschefen att en rimlig avvägning" kan uppnås mellan värdet för vattenkraftsanläggningarna, å ena, och värdet för värmekraftsanläggningarna, å andra sidan. Varken i propositionen eller i förarbetena är några kriterier angivna för vad som skall anses rimligt vid avvägningen mellan vatten- och värmekraft. Sådana strikta kriterier torde knappast heller vara möjliga att uppställa. Man tvingas följaktligen enligt vår uppfattning att söka sig fram till lösningar, där det praktiskt genomförbara spelar en huvudroll. Väsentligt är också att man redan vid beslutsfattandet någorlunda klart kan bedöma konsekvenserna i stort, främst skattenivåerna för olika kraftslag. Med hänvisning till det sagda finner vi det därför naturligt att man för värmekraftens del fasthåller vid anläggningskostnadsprincipen. Frågan är sedan om man skall använda den historiska anläggningskostnadsmetoden eller om man skall införa ett helt nytt system med riktvärden enligt det ovan sagda. Med nödvändighet måste en princip för beräkningen av ett taxeringsvärde redovisas redan under beslutsprocessen. Denna princip skall ligga till grund för det fortsatta arbetet såväl vid den allmänna fastighetstaxeringen som vid därpå följande särskilda fastighetstaxeringar. För att uppnå detta syfte kan den historiska anläggningskostnaden utgöra en fast grund. För vissa typer av värmekraftsanläggningar är det dessutom uppenbart att man knappast har något val; man måste utgå från de historiska anläggningskostnaderna, om man inte vill skapa ett stort antal riktvärden för små grupper av anläggningar. Om man följer den historiska modellen synes det uppenbart att man för de anläggningar det gäller ganska lätt kan få fram de värden man eftersöker. Det finns ingående erfarenheter från tidigare års taxeringar. Det är av stor praktisk betydelse för det förberedande arbetet för taxeringen att man snabbt kan fastställa summavärdet för värmekraften - och därmed även summavärdet för vattenkraften. De omräkningstal som måste framläggas för att man skall få fram acceptabla nyanläggningskostnader kan inte vara något problem i och för sig och dessutom måste dessa tal, enligt propositionen, tas fram i vilket fall som helst. Tanken är uppenbarligen att riktvärdena enligt propositionens huvudmetod skall fastställas av RSV utan att beslutet får överklagas. För berörda skattskyldiga och kommuner torde det te sig mycket mera acceptabelt att man på värmekraftsområdet får fortsätta med den välkända historiska metoden än att man - utan appell - skall bli låst till ett oprövat riktvärdesystem, som rent allmänt baseras på "rimlighet" utan att några av behandlade kriterier uppställts i detta hänseende. Av de remissvar som lämnats på fastighetstaxeringskommitténs betänkande i detta avseende framgår att flera länsstyrelser, speciellt i , har ifrågasatt de konsekvenser i skattehänseende den föreslagna tekniken kan leda till. Framför allt har man vänt sig mot den sammanvägning av värmekraften och vattenkraften som sker. Enligt vår uppfattning är emellertid den övergripande tekniken den enda rimliga. Som nedan framgår finns det emellertid från andra synpunkter anledning för länen i norr att känna oro, liksom det enligt det sagda kan ifrågasättas - dels från principiell synpunkt, dels från skattemässiga synpunkter - om man skall lämna fritt val av metod för värdering av värmekraftsanläggningar med huvudvikten på en helt oprövad riktvärdemetod. Det finns här anledning att något beröra de problem som inställer sig vid en användning av riktvärdemetoden. Som ovan antytts kan det för vissa typer av värmekraft bli nödvändigt att kalkylera med många riktvärden. Ju flera olika riktvärden man tvingas använda, desto mindre meningsfullt blir det att använda riktvärdemetoden. I vad gäller oljekondens- och mottrycksanläggningarna ligger svårigheterna främst däri att dessa verk varierar så starkt i fråga om ålder, storlek, effektivitet (oljeförbrukning per kWh) och komplexitet (olika kombinationer av elproduktion och hetvatten). Problemen för kärnkraften ligger på ett något annat plan. Kärnkraftsaggregaten är förhållandevis lika till sin tekniska uppbyggnad. Men utvecklingen har gått så snabbt, att man näppeligen kan hänföra alla de sex som är i drift till en enda riktvärdegrupp. Kärnkraftsaggregaten är ju sammanförda till stationer (etc.), och detta gör att det kan bli vissa problem med de gemensamma anordningarna. Det största problemet torde dock ligga i det förhållandet att de senast byggda aggregaten - de som skulle ha lämnat de mest pålitliga ny anläggningsvärdena - av politiska skäl inte kunnat byggas på ett ekonomiskt optimalt sätt. Fördröjningarna har också varierat inbördes för de fyra aggregat som står färdiga men som inte fått laddas. Såvitt vi kan förstå tvingas man vid riktvärdemetoden att för kärnkraften dels justera för inverkan av fördröjningarna, dels även här införa indexuppräkningar. Justeringar blir på detta område också nödvändiga på grund av s. k. säregna förhållanden, vilket ytterligare komplicerar. Vi har svårt att förstå hur man med dessa olika komplikationer skall kunna åstadkomma ett rättvisare system med riktvärdemetoden. För förståelsen av norrlänens oro är det motiverat att här redovisa några siffror rörande landets elproduktion. Den totala elproduktionen uppgår f. n. till . Under ett normalår svarar vattenkraften för och kärnkraften (de sex aggregat som är i drift) för . Norrlänen jämte och svarar för . Den helt dominerande delen av denna vattenkraft produceras i skattetyngda inlandskommuner. Enligt våra översiktliga beräkningar kan det totala taxeringsvärdet för landets vatten- och värmekraft komma att uppgå till . Det behöver alltså inte bli så många procent upp eller ned för vattenkraftens andel för att det skall få påtaglig betydelse för berörda kommuner och län. Vattenkraften svarar som nämnts för ca två tredjedelar av elenergiproduktionen. Då vattenkraften dessutom är den billigaste produktionsformen borde man kunna utgå ifrån att vattenkraftens andel av den totala summan taxeringsvärde för vattenkraft och värmekraft skall vara åtminstone . Såvitt framgår av det material som fastighetstaxeringskommittén presenterat skulle användandet av en metod med riktvärden för fastställande av värmekraftsanläggningarnas taxeringsvärde leda till att vattenkraftens andel kan komma att ligga . Om den från principiell synpunkt rimligare metoden med historiska anläggningskostnader får utgöra grund för värderingen av värmekraftsanläggningar kommer däremot vattenkraftsandelen att bli större. detta fall en bättre korrelation med den andel som man av rent förnuftsmässiga skäl kan anse att vattenkraften bör ha, som man använder fasta regler vid värderingen av samtliga värmekraftsanläggningar. Genom den av oss förordade metoden uppnås således en mera rättvis fördelning av skatteunderlaget mellan kommuner med olika vattenkraftsoch värmekraftsanläggningar. För många kommuner i norra skulle en annorlunda fördelning leda till ett minskat skatteunderlag, även om verkningarna i viss mån kan undanröjas genom skatteutjämningssystemet. Mot bakgrund av det anförda hemställer vi 1. att uttalar att, såsom också följer av vad som anförts i propositionen, vattenkraftsanläggningarna skall taxeras enligt en renodlad avkastningsmetod, 2. att uttalar att värmekraftsanläggningarna skall taxeras med utgångspunkt i de historiska anläggningskostnaderna i syfte att ge vattenkraftsanläggningarna en rättvisande andel av sammanlagda värdet för vattenkraft och värmekraft ävensom att för den praktiska bestämningen, såväl vid utfärdandet av tillämpningsföreskrifter som vid därpå följande taxeringsarbete, erhålla fasta normer. PER () () ()