mot · G3021999 · 1980-04-23 00:00:00 — Motion 1979/80:1999 av m. fl. med anledning av proposition 1979/80:145 om åtgärder för att främja ungdomars utbildning i gymnasieskolan m. m. I propositionen föreslås att beredskapsarbete och arbetsmarknadsutbildning spärras för 16-17-åringar. Vid årets böl jan sysselsattes 10 946 ungdomar i sådan verksamhet. Dessa ungdomar skall i stället framgent överföras till gymnasieskolans yrkesinriktade linjer och specialkurser samt introduktionsprogram för utbildning . Dessutom föreslås att gymnasieskolan blir huvudman för en 40-veckors yrkesintroduktion, där eleverna skall arbeta på företag verksamma på den öppna marknaden. I propositionen (s. 30) försäkrar regeringen företagen att de inte riskerar att behöva anställa några av dessa ungdomar: och eleven träffas inte något avtal. Förslaget innebär alltså att regeringen kraftigt begränsar 16-17-åringars möjligheter att kunna få lön för sitt arbete, som man erbjuder företagen gratis arbetskraft. I förbigående fastslår också propositionen att dessa gymnasieelever skall arbeta 40-timmarsvecka (s. 27). Genom dessa förslag fullföljer regeringen sin och SAF:s politiska huvudlinje på två sätt. Man sparar på statens utgifter genom att beröva unga beredskapsarbetande deras lön och 16-17-åringar rätten att uppbära kontant arbetsmarknadsstöd (KAS). Via gymnasieskolan får företagen framgent ung arbetskraft på öppet köp. utan risk att få anställda på halsen, fritt gallra bland de unga som arbetar hos dem och dessutom utan kostnad tillägna sig de värden dessa unga skapar. Dessutom förbereder sig regeringen inför den väntade konjunkturnedgången genom att frigöra redan befintliga beredskapsarbeten och arbetsmarknadsutbildningsplatser för vuxen arbetskraft (propositionen s. 18). Om dessa förslag antas av drabbar de många 16- och 17-åringar hårt. De har sökt sig från skolan för att de vill arbeta, inte studera vidare. De försöker skaffa sig fotfäste för ett eget liv och en egen inkomst. Det enda som stått många av dem till buds har varit beredskapsarbeten och arbetsmarknadskurser. Trots att de inte kunnat få vad de vill ha - ett eget, fast jobb - så har de åtminstone fått lön och därmed ekonomisk möjlighet att skaffa sig en bostad. vill regeringen stänga denna utväg för dem. I stället för att avskaffa beredskapsarbeten bör man behålla, utöka och förbättra dem och målmedvetet satsa på att omvandla dem till fasta jobb. Vpk har i annat sammanhang redovisat hur ett stort antal nya arbetstillfällen kan skapas, åtgärder som onödiggör beredskapsarbeten. En annan sida av propositionen är att den i realiteten stänger alla vägar till arbetsmarknaden för det stora flertalet av de ungdomar som lämnar skolan i och med att skolplikten upphör. Förslagen innebär att regeringen är beredd att, utan lagligt stöd, i praktiken förlänga skolplikten! I propositionen försöker sig arbetsmarknadsministern på att göra en analys av ungdomens växande problem på arbetsmarknaden. Genom att jämföra situationen i med andra vill han ge intryck av att ungdomsarbetslöshet är något oundgängligt. Om han vågat blicka utanför kretsen av kapitalistiska industriländer hade förstås intrycket blivit ett annat. Existerande ungdomsarbetslöshet i försöker man i propositionen förklara på tre sätt: strukturella förändringar på arbetsmarknaden, brist på yrkesutbildning samt konjunkturutvecklingen. Förslagen på åtgärder blir därefter. Mycket riktigt konstaterar ministern att många arbeten har försvunnit och att andra kommit i stället. Problemet är dock, enligt denna analys, att kraven på utbildning därvid har höjts. Men det är inte så att detta är kärnfrågan när det gäller ungdomsarbetslösheten. Problemet är i stället att nya jobb mäste skapas. Så länge de saknas kan landets skol- och arbetsmarknadsmyndigheter hålla på att utbilda, vidareutbilda och omskola de arbetslösa i oändlighet. Resultatet blir ändå bara att man förflyttar arbetslösheten mellan regioner och institutioner - inte att man avskaffar den. Men om behovet av att skapa nya jobb sägs ingenting. Däremot beskrivs arbetsförmedlingens mödosamma insatser för unga arbetslösa. Litet patetiskt påpekas i propositionen att drygt 2 100 nya tjänster skapats inom arbetsförmedlingen , att särskilda ungdomsgrupper bildats på många förmedlingar samt att unga utan arbete på hemorten beviljas två fria hemresor . Trots att särskilda informationskampanjer har genomförts för att bl. a. informera arbetsgivare om de stödåtgärder som står till buds för att anställa ungdomar (i klartext: trots alla reklamkampanjer med lågpriserbjudande på ungdomlig arbetskraft), så kvarstår ungdomsarbetslösheten. Och trots all denna välvilja envisas många ungdomar att inte vilja skaffa sig gångbar yrkesutbildning (s. 8-9). Är kontentan av denna analys att om ungdomar själva hindrar att de får jobb genom att vägra intressera sig för gångbar yrkesutbildning, så skall regeringen tvinga dem? "Brist på yrkesutbildning" Problemet för många 16- och 17-åringar som söker arbete är inte att de saknar yrkesutbildning, utan att de är för unga för vissa arbeten och att det är brist på jobb. Det visas också av att ett mycket stort antal gymnasieutbildade, när de väl kommer ut på arbetsmarknaden, hamnar på helt andra jobb än dem de utbildat sig till. Vpk har naturligtvis ingenting att invända emot att yrkesutbildningen som sådan byggs ut i samhället. Däremot vänder vi oss emot att arbetslöshet döljs genom att unga arbetssökande föses in i gymnasieskolan och därefter som gratis arbetskraft utbjuds till företagen. Vpk vänder sig också emot att de borgerliga, bl. a. i denna proposition, försöker skylla ungdomsarbetslösheten på de unga arbetslösa själva och försöker urskulda den med tal om bristande yrkesutbildning. Vad regeringen menar med kamp mot arbetslösheten kan uppenbarligen sammanfattas så, att de arbetslösa i vårt land som tidigare bara hade sex, åtta eller skolutbildning bakom sig med regeringens hjälp nu skall få en tio- eller elvaårig skolutbildning. De arbetslösa i kommer , om denna linje också fortsättningsvis blir förhärskande, att kunna glädja sig åt att vara världens i särklass bäst utbildade. Om praxis med förtidspensionering av arbetslösa också den byggs ut, öppnar sig svindlande möjligheter för den borgerliga regeringens arbetsmarknadspolitik. De i propositionen 1979/80:145 föreslagna åtgärderna innebär bl. a. att den företagsförlagda utbildningen ökas. Detta medför en försvagning av det demokratiska inflytandet genom att enskilda företag får ökat inflytande på de lokala och centrala skolmyndigheternas bekostnad. Utbildningen blir snävare genom att låsas, inte vid en bransch utan vid ett företag. De ungas möjligheter till valfrihet på arbetsmarknaden och till att ställa krav på sina arbetsköpare elimineras restlöst när de bl. a. genom de föreslagna statsbidragen utbjuds till företagen som billig arbetskraft. Urvalet av sökande till den inbyggda utbildningen knyts till företaget. Skolstyrelsernas insyn och beslutsmöjligheter minskas. Utbildningens allsidighet tunnas ut ännu mer än . Kortkurserna och de s. k. specialkurserna kännetecknas av samma uttunning av innehållet. Arbetsmarknadsministern konstaterar i propositionen att en del ungdomar uppfattar gymnasieskolan som alltför teoretisk. Att den teori som ingår i dagens gymnasieskola väsentligen är en parodi på teori föresvävar inte den förda regeringspolitikens försvarare. ungdomarna reagerar mot brister i undervisningens innehåll och känner oro för den ökande arbetslösheten tas till intäkt för att försvara de hastverk och lapptäcken som kortkurserna, specialkurserna och de s. k. KUB-försöken är exempel på. Fackliga organisationer har tidigare framlagt krav på att propositionen 1979/80:145 över huvud inte skulle föreläggas . En utgångspunkt för detta krav har varit att TCO:s och LO:s krav på säkerställd kvalitet i den företagsförlagda utbildningen ignoreras i propositionen. Propositionen har, för att tala med de fackliga kritikerna, många vackra och riktiga ord om hur det borde vara, men bestämda krav ställs inte på företagen, och resurser och fasta riktlinjer som kan leda till målet ges inte. Med hänvisning till vad som anförts ovan och med anledning av regeringens proposition 1979/80:145 om åtgärder för att främja ungdomars utbildning i gymnasieskolan m. m. föreslås 1. att avslår propositionen 1979/80:145, 2. att av regeringen begär förslag om hur statskommunala beredskapsarbeten för ungdomar kan göras om till fasta tjänster, 3. att hos regeringen hemställer om förslag till särskilda åtgärder för att skapa arbetstillfällen för ungdomar som inte vill studera vidare inom gymnasieskolan, 4. att uttalar sig för att antalet platser inom gymnasieskolan ökas, så att alla ungdomar som så önskar bereds möjlighet till utbildning på valfri linje, 5. att uttalar sig för att det nuvarande studiesociala stödet bör ersättas av studielön för alla studerande och hemställer hos regeringen om förslag till genomförande av denna reform. (vpk) (vpk) (vpk) (vpk)