bet · G401JuU9 · 1980-12-31 00:00:00 — om åtal för mindre förmögenhetsbrott m. m. I motion 1979/80:612 av BlendaLittmarck (m) och () hemställs att uttalar attmöjligheterna att meddela åtalsunderlå-telse och i förkommande fallrapporteftergift för snatteri, bedrägligt beteende och olovligt förfogandeavsevärt inskränks. Motionärerna tar i motionen upp främst frågor omförundersökning och åtal vid brotten snatteri, bedrägligt beteende och olovligtförfogande. Enligt modonärernas mening kan det på goda grunder ifrågasättas ominte dessa brott bör bekämpas mer intensivt än vad som sker . Motionärernapekar på att de gällande reglerna om rapporteftergift och åtalsbegränsningarbeträffande dessa brott medför att de som begår sina första brott inges detintrycket att samhället inte ser så allvarligt på förmögenhetsbrott. Enligt vadmotionärerna uppger underlättar den förda politiken ungdomens dllvänj-ning tillnarkotika och är i övrigt moralupplösande. Åtalsreglerna bör enligtmotionärernas mening inte fixeras till vissa belopp utan dll omständigheter somframstår som särskilt förmildrande. Stöld m. m. Enligt 8 kap. 1 § (BrB) gäller att den som olovligen tar något som tillhör annan med uppsåt atttillägna sig det kan dömas för stöld till fängelse i högst . Om brottet med hänsyn dll det tillgripnas värde och övrigaomständigheter vid brottet är att anse som ringa kan enligt 8 kap. 2 § BrBdömas för snatteri dll böter eller fängelse . Om brottet är grovt kan enligt 8 kap. 4 § BrB dömas förgrov stöld till fängelse, lägst och högst . I praxis har det utvecklats vissa riktlinjer när detgäller alt med ledning av det tillgripnas värde rubricera brottet som stöldeller snatteri. Gränsen anses f. n. ligga . Bedrägeri m. m. Enligt 9 kap. 1 § BrB gäller attden som medelst vilseledande förmår någon till handling eller underlåtenhet,som innebär för gärningsmannen och skada för den vilseledde eller någoni vars ställe denne är, kan dömas för 1 1980/81. JuU1980/81:9 2 bedrägeri till fängelse i högst . Om brottet med hänsyn till skadans omfattning och övrigaomständigheter vid brottet är alt anse som ringa kan enligt 9 kap. 2 § förstastycket BrB dömas för bedrägligt beteende lill böter eller fängelse i högst sexmånader. Enligt 9 kap. 2 § andra stycket BrB kan den som begagnarsig av husrum, förtäring, transport, tillträde till föreställning eller annatdylikt, som tillhandahålls under förutsättning av kontant betalning, om haninte gör rätt för sig dömas för bedrägligt beteende vare sig han vilseledernågon eller inle. Detta gäller dock inte, om gärningen avser värde, som inte ärringa, och om den i övrigt är sådan som sägs i 9 kap. 1 § BrB. Förfarandet enligt 9 kap. 2 S andra stycket BrB brukarkallas snyllnings-brolt. Förskingring m. m. Enligt 10 kap. 1 § BrB gäller attom någon, som på grund av avtal, allmän eller enskild tjänst ellerdylik.ställning fått egendom i besittning för annan med skyldighet att utgeegendom eller redovisa för den, genom att tillägna sig egendomen eller på annatsätt åsidosätta vad han har att iaktta för att kunna fullgöra sin skyldighet,skall han, om gärningen innebär för honom och skada för denberättigade, dömas för förskingring till fängelse i högst . Den som i andra fall vidtar åtgärd med egendorri som hanhar i sin besittning men vartill ägande- eller säkerhetsrält är förbehålleneller tillförsäkrad eller eljest tillkommer annan, varigenom egendomenfrånhänds den andre eller denne annorledes berövas sin rätt kan enligt 10 kap.4 § BrB dömas för olovligt förfogande till böter eller fängelse i högst . I 20 kap. 7 § (RB)finns bestämmelser om åtalsunderlåtelse. I lagrummets första stycke punkten 1föreskrivs att åklagare må besluta att icke tala å brottet om det kan antas atti händelse av lagföring annan påföljd än böter icke skulle komma att ådömas ochden misstänktes lagföring ej finnes påkallad ur allmän synpunkt. I punkten 2ges åklagaren rätt att underlåta åtal om brottet har förövats innan denmisstänkte har dömts för annat av honom förövat brott eller till fulloundergått straff eller annan påföljd för sådant brott och det är uppenbart attdet nya eller nyupptäckta brottet i jämförelse med det andra brottet är utannämnvärd betydelse med hänsyn till påföljden. Enligt punkten 3 - som fårtillämpas endast av riksåklagaren - får åtal underlåtas om det i annat fall änsom avses i JuU1980/81:9 3 punkterna 1 och 2 av särskilda skäl är uppenbart attpåföljd inte erfordras för att avhålla den misstänkte från vidare brottslighetoch att det med hänsyn till omständigheterna inte heller eljest är påkallat attåtal väcks. I punkten 4 föreskrivs möjlighet till åtalsunderlåtelse, bl. a.beträffande den som begått brott under inflytande av själslig abnormitet ochsom kommer att erhålla vård. För ungdomar i åldern ges särskilda regler ilagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare. Lagen geråklagare möjlighet att - utöver vad som följer av 20 kap. 7 § RB - underlåtaåtal för brott som begåtts av den som fyllt 15 men inte . Sådan befogenhethar åklagaren i två fall. Det första är att den underårige utan lagföring blirföremål för sådan åtgärd som med skäl kan antas vara lämpligast för hanstillrättaförande. I lagen nämns övervakning enligt 26 § barnavårdslagen(1960:97), omhändertagande för samhällsvård enligt 29 § samma lag och annandärmed jämförlig åtgärd. Enligt bestämmelsen kan åtalsunderlåtelse ske ävenutan egentliga vårdåtgärder, nämligen om den underårige blir föremål för annanhjälp- och stödåtgärd. Det andra fallet där befogenhet att underlåta åtalföreligger enligt lag är att brottet uppenbarligen skett av okynneeller förhastande. Lagen innehåller inte någon begränsning i fråga om kretsenav brott vid vilka åtalsunderlåtelse kan ske. Enligt sista stycket i 1 § skallåtal emellertid ske, om det är påkallat ur allmän synpunkt. Bestämmelser om särskild åtalsprövning finns i 69 Sbarnavårdslagen, 57 § nykterhetsvårdslagen och 21 § lagen om åtgärder vidsamhällsfarlig asocia-litet. Beträffande vissa brott i BrB och iden specialstraffrättsliga lagstiftningen föreskrivs särskilda inskränkningar iallmän åklagares rätt och skyldighet att väcka åtal. Åtalsbegränsningen harsamband med brottstypen som sådan. Följande olika typfall avåtalsbegränsningsregler finns i BrB. Åklagarefår väcka åtal endast om målsägande angiver brottet tid åtal eller åtal finnes påkallat ur allmän synpunkt En sådan åtalsbestämmelse gäller vid misshandel på enskildplats m. m. (3 kap. 11 § 1 st. BrB), hemfridsbroft o. d. (4 kap. 11 § BrB),våldtäkt och vissa närliggande brott (6 kap. 11 § 1 st. BrB) samt vid vissaförmögenhelsbrotl mot närstående (8 kap. 13 §, 9 kap. 12 § och 10 kap. 10 § 1st. BrB) samt vid brott mot tystnadsplikt i vissa fall (20 kap. 5 § 3 st. BrB). Åklagarefår åtala endast om målsägande angiver brottet tid åtal och åtal finnes påkallat ur allmän synpunkt En sådan åtalsbestämmelse gäller som huvudregel vidvållande till kroppsskada eller sjukdom (3 kap. 11 § 2 st. BrB). JuU1980/81:9 4 Åklagare får åtala endast om målsägande angiver brottetlill åtal och åtal av särskilda skäl finnes påkallat ur allmän synpunkt En sådan åtalsbestämmelse gäller vid förtal, grovt förtaloch förolämpning mot någon i eller för hans myndighetsutövning (5 kap. 5 § 1st. Målsägande har här självständig åtalsrätt jämsides med åklagaren. Åklagarefår åtala endast om åtal av särskilda skäl finnes påkallat ur allmän synpunkt En sådan åtalsbestämmelse gäller vid förtal av avliden (5kap. 5 § 2 st. BrB), olovligt förfogande över avbetalningsgods (10 kap. 10 § 2st. BrB) samt vid åverkan och olovligt tagande av väg (12 kap. 6 § BrB). Åklagare får åtalaendast om åtal finnes påkallat ur allmän synpunkt En sådan åtalsbestämmelse gäller vid otukt mellan jämnåriga ungdomar (6 kap. 11§ 3 st. BrB), vid egenmäktighet med barn (7 kap. 6 § BrB), vid bedrägligtbeteende (9 kap. 12 S 2 st. BrB) och vid vårdslöshet mot borgenärer (11 kap. 8§ 1 st. BrB). Föreskrifter om särskild åtalsprövning finns vidare i bl.a. skattebroltsla-gen (1971:69). Enligt 13 § i denna lag får åtal förskatteförseelse och bristande uppbördsredovisning väckas endast om det ärpåkallat av särskilda skäl. Vad särskilt gäller åtalsbegränsningsregeln enligt 9 kap.12 § BrB beträffande bedrägligt beteende kom den till genom lagstiftning år1976 (prop. 1975/76:148, JuU 1976/77:11, rskr 1976/77:90). I detlagstiftningsärendet beslutades om begränsningar i tillämpningsområdet förstraffbestämmelserna rörande bedrägligt beteende i 9 kap. 2 § andra stycket,s. Åndringarna ägde rum mot bakgrunden av undersökningarsom visade att praktiskt taget alla snyltningsbrott begicks av personer somhörde lill de ekonomiskt och socialt sämst ställda i samhället och beträffandevilka det fanns större anledning att söka tillgodose behovet av vård och stödän atl beakta de rent straffrättsliga aspekterna pä ifrågavarande beteenden.Den eftersträvade lagföringsbegränsningen nåddes genom en kombination avstraffrättsliga och processrättsliga metoder. I det förstnämnda hänseendetgjordes den ändringen att snyltningsförfaranden, när vilseledande ej ägt rum,alllid skall bedömas som bedrägligt beteende och inte som bedrägeri, inte ensom det avser betydande värde (se JuU 1976/77:11 s. 10). När det gäller den processrältsliga metoden förlagföringsbegränsning föreslogs i propositionen en åtalsbegränsningsregelenligt vilken snyltningsbrott inte skulle få åtalas med mindre åtal avsärskilda skäl finnes påkallat ur allmän synpunkt. Avsikten med den föreslagnabestämmelsen var att åtal skulle ske endast i undantagsfall (prop. s. 181). 1praktiken skulle det komma alt innebära att åtal väcktes bara när uppsåt attvilseleda förelåg (prop. s. 161). föreslog i sitt av godkändabetänkande att åtalsbegränsningsregeln skulle få den utformningen attsnyltningsbrott inte JuU1980/81:9 5 skulle få åtalas av åklagare med mindre det finnespåkallat ur allmän synpunkt. I sin motivering anförde utskottet följande. Vid en avvägning av för- ochnackdelar har utskottet stannat för att välja en åtalsprövningsregel med mindrestarkt begränsande effekt än den som föreslagits i propositionen. När detgäller utformningen av en sådan regel kan man utgå från de olika typer av ätalsprövningsreglersom i övrigt finns i BrB. Enligt vissa åtalsbestämmelser får brottet åtalasendast om målsägande anger brottet till åtal och åtal tillika finnes påkallatur allmän synpunkt. När det gäller andra brott får åklagare åtala endast ommålsäganden anger brottet till åtal eller om åtal finnes påkallat ur allmänsynpunkt. I andra fall slutligen föreskrivs som villkor för åtal att åtalfinnes påkallat ur allmän synpunkt. Sistnämnda rekvisit, som också återfinns i20 kap. 7 S RB och i lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare,har ansetts innebära att bedömningen skall ske med hänsyn till såväl brottetsart och straffets syfte som till omständigheterna vid brottets begående (jfrBeckman m. fl. I 4. uppl. 1974 s. 124). Om en åtalsprövningsregelav denna typ införs för snyltningsbrottens vidkommande, skapas störremöjligheter ån vid ett genomförande av förslaget i propositionen att vidprövningen huruvida åtal skall äga rum beakta samtliga omständigheter kringbrottet. a. kan hänsyn tas lill målsägandens intresse. Beträffande olovligt förfogandegäller enligt 10 kap. 10 § andra stycket BrB att åtal för olovligt förfogandeöver egendom som har kommit i gärningsmannens besittning genom avtal, enligtvilket äganderätten skall övergå först sedan betalning erlagts eller somgärningsmannen eljest innehar på grund av kreditköp med förbehåll omåtertaganderätt, inte får åtalas av åklagare, med mindre åtal av särskilda skälfinnes påkallat ur allmän synpunkt. Motiveringen till denna åtalsbegränsningsregel har varitatt tvinga avbetalnihgssäljare till en viss försiktighet genom att ta ifrån demmöjligheten att kostnadsfritt anlita allmän åklagare som indrivningsorgan.Möjligheten till allmänt åtal är inte avsedd att komma till användning annatän i undantagsfall (se m. fl. I 4. uppl. 1974 s. 470). Enligt 21 S aklagarinstruklionen(1974:910) ankommer det på länsåklagare att besluta om åtalsunderlåtelse delsenligt 20 kap. 7 S punkten 1 RB när det gäller brott för vilket stadgatssvårare straff än böter och dels enligt samma paragraf punkten 4. Länsåklagareprövar också om beslut rörande åtalsunderlåtelse bör meddelas enligt lagen medsärskilda bestämmelser om unga lagöverträdare. 1 fråga om vissa brott, bl. a.snatteri enligt 8 kap. 2 § BrB, får dock enligt 37 § tredje stycketaklagarinstruklionen distriktsåklagare fullgöra vad som enligl det sagdaankommer på länsåklagare. JuU1980/81:9 6 Enligt 12 § första stycketpolisinstrukdonen (1972:511) skall polisman som får kännedom om brott som hörunder allmänt åtal rapportera saken till vederbörande förman så snart det kanske. I andra stycket ges det undantaget från rapporteringsskyldigheten attpolisman får underlåta atl avge rapport eller vidarebefordra rapport tillåklagare beträffande brott för vilket inte stadgas svårare straff än böter ochinte heller normerade böter, om brottet med hänsyn till omständigheterna i delsärskilda fallet är obetydligt. Polismannen får i stället låta saken bero vidpåpekande eller erinran till den felande. Om en rapport avser snatteri enligt 8 kap. 2 § BrB och ombrottet med hänsyn till det tillgripnas värde och övriga omständigheter är obetydligtkan polisman, som är förundersökningsledare, underlåta att vidarebefordrarapporten till åklagare och i stället låta saken bero vid en erinran. Maj:ts cirkulär (1972:25) till polismyndigheternaom rapport-eftergift för vissa snatteribrotl ges följande anvisningar förtillämpningen av de sist angivna bestämmelserna i polisinstruktionen. Gärningen skall gälla tillgreppi affärslokal av vara som hålls till salu under sådana former att den är lätt tillgänglig för kunden. Främst avses dllgrepp i snabbköpsbutiker och i varuhus med självbetjäning. Åven tillgrepp i andra affärslokaler med liknande försäljningssystem, t. ex. inom bokhandeln, bör bedömas på samma sätt. Erkännande behöver inte föreligga. Rapporteftergift fårsåledes lämnas även om den misstänkte t. ex. förnekar tillägnelseuppsåt. Detmåste dock stå klart för polismannen att den misstänkte har begått gärningenoch att denna är att bedöma som snatteri, dvs. att han bl. a. haft uppsåt attolovligen tillägna sig varan. Brottet skall framstå som obetydligt. Värdet av dettillgripna skall vara lågt. I regel bör det åsatta försäljningspriset inte varahögre än . Framgår det av utredningen att det finnsförsvårande omständigheter får rapporteftergift inte lämnas, även om värdet avdet tillgripna är lågt. Rapport skall avges när tillgängliga uppgifter visaratt tillvägagångssättet har varit särskilt förslaget, t. ex. om den misstänkteanvänt hjälpmedel eller samarbetat med andra personer. Åven när andraförsvårande omständigheter framkommer kan dessa utgöra skäl atl avge rapport. En mera ingripande åtgärd får inte framstå som påkallad.Rapporteftergifl skall inte lämnas, när omständigheterna i det särskilda fallettyder på atl beslut om rapporteftergift och den erinran som lämnas i sambanddärmed inte har en tillräckligt avhållande verkan. Vid bedömningen härav börden misstänktes personliga förhållanden beaktas. Ger tillgängliga uppgiftereller omständigheterna i övrigt vid handen att den misstänkte förut har gjortsig skyldig till förmögenhetsbrott av liknande eller allvarligare slag, börrapport avges. Hånsyn skall dock inte tas till förhållanden som ligger långttillbaka i tiden. Det skall vara utrett att den som lidit skada avtillgreppet har fått ersättning eller avstår från att rikta ersättningsanspråkmot den misstänkte. Hinder föreligger inte att lämna rapporteftergiftenligt 14 S tredje stycket polisinstruklionen även för annat snatleribrott ån butikssnatteri. JuU 1980/81:9 7 under 1 givna anvisningarna gäller i tillämpliga delaräven i sådant fall. Brottet skall vara bagatellartat och ett straffrättsligtingripande bedömas som uppenbart överflödigt med hänsyn till omständigheterna. Framstår del redan vid brottsanmälan som sannolikt atlrapporteftergifl kan komma att meddelas, bör i stället för protokoll föraskortfattade anteckningar enligt 23 kap. 21 § tredje stycket . I fråga om handläggningen av ärende om rapporteftergiflför snatteri iakttages vad föreskriver i fråga om s. k.rapporteftergift i efterhand. De nuvarande bestämmelserna ombehörighet för distrikts- och kammaråklagare att besluta om åtalsunderlåtelsebl. a. beträffande snatteri samt om polismans rätt alt underlåta attvidarebefordra rapport beträffande sådanl brott infördes (SFS1972:23). De dllkom som en följd av de förslag som lagts fram av 1968 årsbrottmålsutredning i betänkandet (SOU 1971:10) Snatteri. I betänkandet hadeföreslagits begränsningar av de straffrättsliga ingripandena vid mindre brott.De nya reglerna i aklagarinstruklionen och polisinstruktionen tog främst siktepå butikssnatterier. I riksåklagarens cirkulär C 70 medanledning av ändringar i åklagarinstrukdonen uttalades bl. Meningen är att Underlätelse avåtal för i synnerhet snalteri skall förekomma i större utsträckning änhittills. Åtal bör i många fall underlåtas även då värdet av det tillgripnaligger över gränsen för att rapporteftergift skall kunna meddelas (enligtcirkuläret till polismyndigheterna om rapporteftergift för vissa snatteribrotlligger denna gräns vid ). Som exempel på sådana fall kannämnas att lagöverträdaren är gammal eller sjuk, att brottet begåtts i enpsykiskt pressad situation eller att gärningen förövats under andra speciellaförhållanden. Sammanfattningsvis kan sägas att åtal bör underlåtas om brottetvid en samlad bedömning kan anses ha ringa straffvärde. Så är i regel intefallet om den misstänkte använt hjälpmedel eller samarbetat med andra personer.Åtalsunderlåtelse bör inle heller förekomma når omständigheterna tyder på attgärningen ingår i en serie av liknande brott eller alt annan kriminalitet kanföreligga. Visar tillgängliga uppgifter, alt den misstänkte förut har gjort sigskyldig till förmögenhetsbrott, bör åtal inte underlåtas. Hänsyn skall dockinle las till förhållanden som ligger långt tillbaka i tiden. Riksåklagaren har den 15 juni 1979i "RÅ-nytt" nr 7 redogjort för en av honom gjord enkät hos samtligaöveråklagare och länsåklagare beträffande bl. a. dllämpad värdegräns vidåtalsunderlåtelse för butikssnatteri enligt 20 kap. 7 § första stycket punkten1 RB. Något mer än hälften av ,åklagardi-strikten tillämpade inte högrevärdegräns än . Av de distrikt som tillämpade en högre gräns angavflertalet . och ett fåtal mer än . I de flesta distrikten uppgavs attpraxis beträffande åtalsunderlåtelse var restriktiv. Åtalsunderlåtelsemeddelades endast då särskilda omständigheter, såsom hög ålder, sjukdom ellerliknande, förelåg. JuU1980/81:9 8 han kan godta en praxis enligt vilken värdegränsen sätts vid50 kr. I samma RÅ-nytt har riksåklagaren redogjort också förresultatet av en enkät rörande tillämpningen av åtalsbegränsningsregelnbeträffande snyltningsbrott. 113 av åklagardistrikten hade redovisats sammanlagt 620anmälningar om snyltningsbrott. Av dessa hade 127 () lett till åtal ellerstrafföreläggande. Av återstoden hade en mindre del avskrivits på allmännagrunder såsom att brott ej kunnat styrkas. Till denna grupp hade åven hänförtsåtalsunder-låtelser som meddelats enligt lagen med särskilda bestämmelser omunga lagöverträdare och enligt 20 kap. 7 § första stycket 1 eller 2 RB. 1 detövervägande antalet anmälda ärenden hade den särskilda åtalsprövningsre-gelnmedfört att åtal inte ansetts påkallat ur allmän synpunkt. Från några distrikthade upplysts atl åtal regelmässigt inte skedde och från andra att lagföringendast skedde vid återfall. Förundersökning hade i stor utsträckning underlåtits medstöd av 9 kap. 12 S andra stycket BrB. I något distrikt hade förundersökningverkställts endast.i fall där beloppet överstigit . I ett annat distrikthade förundersökning verkställts endast då omständigheterna särskilt föranlettdetta. Några distrikt hade emellertid särskilt påpekat att förundersökningalltid verkställs. Slutligen hade genom enkäten och även vid riksåklagarensinspektioner framkommit att åtal ofta ansetts påkallat ur allmän synpunkt avlokalt betingade orsaker. Lagföring hade sålunda tillgripits vid upprepadplankning dll viss lokal eller vid systematisk gratisåkning med allmäntfärdmedel. Enkätsvarenföranledde följande yttrande av riksåklagaren. Vad beträffar den särskildaåtalsprövningsregeln vid snyltningsbrott finns i förarbetena inte angivna någraexempel på när åtal skulle vara påkallat ur allmän synpunkt. Departementschefenhade föreslagit en mer restriktiv prövningsregel, nämligen att åtal skulle varaav särskilda skäl påkallat ur allmän synpunkt. Som exempel på sådana fall hadehan angivit bl. a. att en taxiförare eller servitör före färd respektiveservering frågat kunden om han hade pengar att betala med och denne försäkratatt så var fallet men sedan inte gjort rätt för sig. Som ett annat exempel hadeangivits att kunden enligt vad som blev utrett hade satt i syslem att låta bliatt betala. Som ännu etl exempel hade anförts fallet med passageraren som innanhan upptäcks färdats en mycket lång sträcka med etl allmänt färdmedel ulan attinneha biljett. Med hänsyn till att lagstiftaren stannade för en vidareåtalsprövningsregel år det självklart att de av departementschefen anfördafallen bör föranleda åtal. För den praktiska dllämpningen avåtalsprövningsregeln är det av intresse vad justitieutskottet anförde som skälför sitt av godtagna förslag. Utskottet framhöll sålunda, att man ejkunde bortse från risken att en så kraftig lagföringsbegränsandeåtalsprövningsregel som den i propositionen föreslagna kunde leda till enökning av antalet smitningar. Det borde enligt utskottet även beaktas, att ensådan ökning ytterst kunde komma att ekonomiskt drabba de anställda iservicenäringarna och att dessa främst fick bära de olägenheter som år förenademed ökade kontroller och krav på JuU1980/81:9 9 Den av utskottet förordadeåtalsprövningsregeln skapade enligt utskottet större möjligheter än den avdepartementschefen föreslagna att vid åtalsprövningen beakta samtligaomständigheter vid brottet bl. a. målsägandens intresse. Den aktuella åtalsprövningsregeln har i ett flertaldistrikt använts som grund för att i stor utsträckning underlåta att inledaförundersökning rörande ett påstått snyltningsbrott. Man synes sålunda viljatillämpa samma principer på förevarande område som då del gäller anmälningar omolovligt förfogande över avbetalningsgods. Den i 10 kap. 10 S brottsbalkenuppställda ålalsregeln har emellertid en restriktivare utformning ochförutsätter för åtal att sådant av särskilda skäl finnes påkallat ur allmänsynpunkt. JVled hänsyn lill den utformning som åtalsprövningsregeln fått i 9kap. 12 § andra stycket , kan sålunda förundersökning inteunderlåtas i samma utsträckning som vid olovligt förfogande överavbetalningsgods. Den diskredonära åtalsprövningsregeln vid snyltningsbrottmedger givetvis att förundersökning kan underlåtas när anledning förekommertill antagande atl ett beivrande av gärningen inte är påkallat ur allmänsynpunkt. Vägledande för denna prövning bör vara tidigare redovisademotivuttalanden. Som praktiska exempel på sådana omständigheter som kanföranleda att förundersökning inte inleds kan nämnas att gärningen avser ringabelopp eller att den misstänkte gjort rätt för sig. Pågående utrednings- och lagstiftningsarbete I betänkande (SOU 1976:47) Färrebrottmål lämnade åtalsrättskommitlén förslag till ökade möjligheter tillåtalsunderlåtelse och förundersökningsbe-gränsning. a. diskuteras ibetänkandet möjligheten att vidga området för åtalsbegränsningar. Som skäl motsådana begränsningar nämnde utredningen att skuldfrågan är av betydelse förvilka resocialiseringsåtgärder som kan och bör komma i fråga, att starkovisshet råder om vilken påföljd som i händelse av lagföring skulle åläggas ochalt viktigt målsägandeintresse eller betydelsefull fråga om särskildrättsverkan kan utgöra starkt skäl för rättegång (bet. s. 20).