bet · G401JoU5 · 1980-12-31 00:00:00 — I motion 1979/80:212 av (båda s) yrkas att beslutar att hos regeringenanhålla om en utredning om hur i motionen angivna hinder för slybekämpninglämpligen kan elimineras. I mofion 1979/80:307 av Jan-EricVirgin (m) yrkas att hos regeringen anhåller om förslag till lagändringså att de allmänna domstolarna skall utgöra ensam besvärsinstans vid prövningav ärenden angående rätt till ersättning för restrikfioner i jord- ochskogsbruket av hänsyn till naturvården. I motion 1979/80:1376 av JanFransson m. fl. (s) yrkas att som sin mening ger regeringen tillkänna vad som i motionen anförts om behovet av förlängning avpreskriptionstiden för olaga täktverksamhet fill . I motion 1979/80:1754 av JanFransson m. fl. (s) yrkas att beslutar som sin mening ge regeringentill känna vad som i motionen anförts om behovet av allmänna hänsynsregler tillnaturvårdens intressen i jordbrukets lagstiftning. I motion 1979/80:1760 av . (s) yrkas i vad avser yrkandena 13 och 14 att beslutar attdels anta det i bilagan till motionen framlagda förslaget till lag om ändring inaturvårdslagen (1964:822) i fråga om skyddet av våtmarker, dels anta det ibilagan till motionen framlagda förslaget fill lag om ändring i naturvårdslagen(1964:822) i fråga om avsättande av naturvårdsområde. I motion 1979/80:1764 av Jan-EricVirgin och (båda m) yrkas att beslutar som sin meningge regeringen fill känna vad i motionen anförts om ökad informafion motnedskräpning längs våra vägar. I motion 1979/80:1760 framlagtlagförslag återfinns i bilaga till detta betänkande. 1 1980/81. JoU1980/81:5 2 I motion 1979/80:212 framhålls attsamhället gjort omfattande insatser för att uppmuntra till slybekämpning ochdärmed ett bibehållande av ett öppet landskap. kvarstår dock storabrister och framför allt synes många stränder kring olika vattendrag riskeraatt helt växa igen. Enligt motionen föreligger ett par viktiga hinder för attytterligare utvidga den mekaniska slybekämpningen. Motionärerna åsyftar detförhållandet att lagstiftningen inte ger möjlighet till tvängsavverkning av slypå annans mark och inte heller innehåller krav pä markägaren att själv bekämpasly. Enligt motionen kan detta bl. a. leda fill att en som beredskapsarbeteutförd strandrensning runt en sjö blir ofullständigt genomförd för den händelseatt någon av markägarna motsätter sig röjning på det egna markområdet. Frågan om ytterligare insatser förslybekämpning behandlades av utskottet vid riksmötena /77,1978/79 och1979/80 (JoU 1976/77:20,1978/79:8 och 1979/80:3) med anledning av motioner somi huvudsak överensstämmer med den nu behandlade. På utskottets förslag harmotionerna lämnats utan åtgärd frän sida. I mofiveringen tillriksdagsbesluten har bl. a. hänvisats till de insatser pä området som gjortsfrån statsmakternas sida i form av bidragsgivning till landskapsvårdandeåtgärder och beredskapsarbeten. 1betänkandet JoU 1978/79:8 anförde utskottet dessutom bl. 1 anslutning till nu förevarandemotion kan utskottet för sin del ånyo vitsorda det angelägna i att effektivaåtgärder vidtas i syfte att bibehålla ett öppet landskap. Slybekämpning ochandra landskapsvårdande åtgärder fyller härvidlag en vikfig uppgift. Avsärskild betydelse är givetvis den verksamhet som äger rum till gagn förnaturvårdens intressen inom ramen för ett aktivt jord- och skogsbruk. Dock kani sammanhanget finnas anledning påpeka att röjning av sly inte undantagslöst ärtill fördel för landskapsvården på med hänsyn fill att vissaberörda växter kan ha en kvävesamlande effekt eller motverka erosion ivattendrag. När det gäller möjligheterna att vidta åtgärder på annansmark vill utskottet framhålla att konflikter med markägare i samband medslyröjning, enligt uppgift från , är mycket sällsynta. I vartfall kan problemen inte anses vara av den storleksordningen att särskildaåtgärder från statsmakternas sida är påkallade. Talan mot vissa beslut enligt naturvårdslagen m. m. I motion 1979/80:307 anförs att detär oundvikligt att jord- och skogsbruket i vissa fall måste åläggasrestriktioner av hänsyn till naturvården. JoU1980/81:5 3 viktigt att de jord- och skogsbrukare som hindras av dessarestriktioner i sin näringsutövning får skälig ersättning. Motionärenframhåller att gällande ersättningsregler är vagt utformade. I princip gälleratt rätt till ersättning föreligger vid "avsevärt hinder i pågåendemarkanvändning". Vad detta innebär i praktiken är enligt motionen ovisst.Vid tvist om rätten till ersättning kan frågan bli föremål för överprövning avtre olika organ, dvs. allmänna domstolar, regeringen och kammarrätten, beroendepä vilken paragraf i naturvårdslagen som tillämpats. Enligt motionärens meningär det en uppenbar risk att olika myndigheter använder lagstiftningen pä olikasätt. Samma restriktioner bedöms på olika sätt i ersättningshänseende, beroendepå vilken myndighet som prövar frågan. För att komma till rätta med rådandeolägenheter bör överklagande av beslut om rätten till ersättning ske till enenhetlig besvärsinstans. För att undvika politisering och administrativtgodtycke bör besvären avgöras av de allmänna domstolarna. Frågan om ersättning med anledningav beslut enligt naturvårdslagen (NVL) kan bli aktuell vid bildande avnaturreservat samt vid anordnande av stängselgenombrott och dikesövergäng ivissa fall. Enligt 8 § NVL skall i beslut om bildande av naturreservatanges grunden för beslutet samt föreskrivas de inskränkningar i rätt attförfoga över fastighet som finns nödiga för att trygga ändamålet medreservatet, såsom förbud mot bebyggelse, uppförande av stängsel,täktverksamhet, uppodling, dikning, plantering, avverkning, jakt, fiske ochanvändning av bekämpningsmedel. Erfordras för tillgodoseende av ändamålet mednaturreservat att vägar, parkeringsplatser, vandringsleder, raststugor,tältplatser, badplatser, sanitära inrättningar eller liknande anordningaranläggs inom området eller att där företas gallring, röjning, slätter,plantering, avspärrning eller dylik åtgärd eller att allmänheten beredstillträde till mark inom området där den eljest ej skulle ägt att fritt färdas,får enligt 9 § NVL förplikta ägaren att tåla sådant intrång.Enligt bestämmelser i 11 § NVL kan länsstyrelse för av högst tre ärbeträffande visst område meddela interimistiska reservatföreskrifter, vilka omsärskilda skäl föreligger kan förlängas att gälla ytterligare högst . Finns på område, som är av betydelse för friluftslivet,eller i områdets närhet stängsel som hindrar eller försvårar tillträdet inom området där allmänheten eljest skulle ägt att fritt färdas, fårlänsstyrelsen enligt 17 § NVL förelägga den som håller stängslet att anordnagrind eller annan genomgång. Det sagda äger motsvarande tillämpning beträffandedike. I 26 och 30 §§ NVL finns bestämmelser om ersättning avstaten i nu berörda fall. Medför föreskrifter enligt 8 eller 9 § att pågåendemarkanvändning avsevärt försvåras eller att mark tas i anspråk, ärfastighetsägaren och r 1980/81. JoU1980/81:5 4 innehavare av särskild rätt till fastigheten berättigadetill ersättning av staten för den skada de härigenom lider. Innebär föreskriftenligt 8 § förbud att vidta viss åtgärd utan tillstånd, färersättning i anledning av den föreskriften ej utgå med mindre tillstånd vägratseller förenats med särskilda villkor. Har förbud meddelats enligt 11 § och vägras fillstånd som däravses, äger vad i det föregående anförts om föreskrifter enligt 8 eller 9 §motsvarande tillämpning. Har den som håller stängsel anordnat grind eller annangenomgång på grund av föreläggande enligt 17 §, är han berättigad att av statenerhålla ersättning härför ävensom för underhäll av genomgången. Ersättningskall dock icke utgå, om det är uppenbart att stängslet endast avser attutestänga allmänheten från område där den eljest skulle ägt att fritt färdas. Vad nu sagts äger motsvarande tillämpning, då på grund avföreläggande enligt 17 § övergång anordnats över dike. Enligt 32 § NVL äger förelägga den, som villgöra anspråk på ersättning, att , , göra anmälandärom hos vid påföljd att han eljest skall ha förlorat sin talan. Om överenskommelse inte har träffats om ersättning enligt26 eller 30 § och den som vill göra anspråk på ersättning jämlikt nyssnämndastadgande i 32 § inte har förlorat sin talan, åligger det honom enligt 33 § atthos fastighetsdomstolen väcka talan mot staten inom ett är från det beslutet,varpå anspråket grundas, vunnit laga kraft. Staten äger ä sin sida, då fräga uppkommit om meddelandeav vissa reservatsföreskrifter, vid fastighetsdomstolen väcka talan motsakägare om fastställande av de villkor som, därest föreskrifterna meddelas,skall gälla beträffande ersättning eller inlösen. Vad gäller talan mot beslut gäller i övrigt den allmännaprincipen i NVL att talan mot förordnanden och beslut i anledning avförordnanden, t. ex. frågan om villkor, dispenser etc, förs hos regeringen,medan talan mot beslut som innefattar förelägganden förs hos kammarrätten. Iöverensstämmelse härmed prövas besvär i frågor om naturreservat hos regeringen,medan talan mot beslut om stängselgenombrott m. m. förs hos kammarrätten liksomtalan mot vitesförelägganden. Principen för fördelningen avbesvärsärenden mellan Kungl. Maj:t i statsrådet (numera regeringen) ochförvaltningsdomstol diskuterades bl. a. i samband med inrättandet av institutetnaturvårdsområde i NVL (prop. 1974:166, JoU 1974:52). Utskottet anförde därvidbl. a. följande (s. 38); Talan mot beslut ombildande av naturvårdsområde skall enligt NVK:s (naturvärdskommitténs) förslagi likhet med vad som f. n. gällerom talan mot förordnande om landskapsskyddföras hos Kungl. Maj;t i JoU1980/81:5 5 Nägra remissinstanser har i likhet med enminoritet i kommittén krävt att beslut varom nu är fråga skall kunna överklagasi kammarrätten. Som skäl åberopas bl. a. att spörsmålet huruvida för ettnaturvärdsområde meddelade föreskrifter är så ingripande att pågåendemarkanvändning avsevärt försvåras är en rättsfråga som bör avgöras av domstol. Departementschefen anför att det med visst fog kan hävdasatt beslut om bildande av naturvårdsomräde med den konstruktion institutetföresläs fä har inslag av rättstillämpning. Frågan om inrättande avnaturvårdsomräde och meddelande av föreskrifter härför är emellertid framförallt en ändamäls-och lämplighetsfråga. Enligt departementschefens mening skulledet vara synnerligen opraktiskt att dela upp avgörandet i rätts- ochlämplighetsfrågorna i samband med inrättandet av naturvårdsområde pä olikainstanser. Med hänsyn till det nya institutets betydelse för samhälletsnaturvårdsverksamhet och sambandet med den fysiska planeringen i övrigt anserdepartementschefen besvärsprövningen som kommittén föreslagit uteslutande böraankomma på Kungl. Maj;t. En sådan ordning är enligt departementschefens meningi överensstämmelse med gällande principer för fördelningen av besvärsärendenmellan Kungl. Maj:t och förvaltningsdomstol. Från närbesläktade rättsområdenkan som exempel nämnas besvär över åtskilliga beslut av enligtbyggnadslagstiftningen samt besvär mot beslut av angående vägranav fillstånd enligt skogsvårdslagen till avverkning bl. a. inom svårföryngradeskogar eller skyddsskogar. Utskottet delar departementschefens bedömning att fråganom inrättande av naturvårdsområde och om meddelande av föreskrifter härförframför allt är en ändamåls- och lämplighetsfråga, varför talan om beslut häromsåsom föreslagits i propositionen bör föras genom besvär hos regeringen. Somantytts i proposifionen kan förutsättas att regeringsrättens utlåtande kommeratt inhämtas i fall då det framstår som behövligt (se prop. 1971:30, s. 90). Genom beslut av riksdagändrades med verkan fr. o. m. ersättningsbestämmelserna iNVL innebärande bl. a. att de begränsningar i markägarens handlingsfrihet sombeslut om naturreservat innebar skulle grunda rätt till ersättning av statenendast om pågående markanvändning avsevärt försvåras. Innebörden av uttrycken "pågåendemarkanvändning" och "avsevärt försvåras" kommenterades avdepartementschefen bl. a. på följande sätt (prop. 1972:111, bil. 2, s.334-335). För min del ansluter jag mig tillden i promemorian anförda uppfattningen att begreppet pågående markanvändningbör ges en relativt generös tillämpning. Markägare som genom föreskrifter ellerbeslut enligt NVL eller bestämmelser i generalplan hindras att vidta en normaloch naturlig rationalisering av pågående markanvändning bör få ersättninghärför. I promemorian och remissyttrandena har diskuterats frågan om vissa exemplifieradeåtgärder skall anses utgöra ändring i pågående markanvändning eller inte. Bl.a. har nämnts uppförande av s. k. svinfabrik, kalavverkning av skogsmark ellerplantering av granskog där det nu växer bokskog. Något entydigt svar på frågorav denna art går inte att lämna. Bedömningen måste ske från fall till fall ochmed utgångspunkt i vad som framstår som en naturligfortsättning av den pågående markanvändningen. Härvid är att beakta bl. a.samhällets syn på lämpliga bruknings- och JoU1980/81:5 6 rationaliseringsmetoder sådan denna kommer till uttryck ibl. a, den jord-och skogsbrukspolitiska lagstiftningen eller på annat sätt. Omett förfarande är generellt fillståndspliktigt, t. ex. uppförande av s. k.svinfabrik som är koncessionspliktigt enligt ML, kan man utgå från att detinnebär ändring i pågående markanvändning och att således, om förfarandetförbjuds genom föreskrift i generalplan eller med stöd av NVL, ersättning inteskall utgå till följd härav. De andra exemplifierade förfarandena torde meddetta synsätt, i vart fall f. n., i allmänhet bli att betrakta som normaladrifts- eller rationaliseringsmetoder, och hinder mot dem skall alltså iprincip ersättas. I promemorian föresläs attersättning skall utgå endast om pågående markanvändning "avsevärtförsvåras". Det krävs sålunda enligt promemorian att det är fråga om ettnågorlunda kvalificerat intrång. Mot detta har kritik riktats underremissbehandlingen. Enligt min mening är det dock naturligt att någonkvalifikation måste uppställas. måste vara beredd att underkasta sigvisst intrång av hänsyn till allmänna intressen. Ett bagatellartat intrång börinte grunda någon ersättningsrätt mot det allmänna. Jag biträder därför denuppfattning som kommit till uttryck i promemorian på denna punkt. Preskriptionstiden för olaga täktverksamhet Enligt motion 1979/80:1376 är detspeciellt viktigt att beakta naturvärdens intressen när det gäller exploateringav icke förnyelsebara naturtillgångar. Enligt naturvårdslagens 18 § krävsdärför tillstånd för att bedriva takt av sten, grus, lera m. m. Omtillståndsplikten nonchaleras kan obotliga skador på naturen uppkomma. Förbrott mot 18 § NVL är preskriptionstiden . Även i län som har särskildpersonal avdelad för tillsyn av täktverksamheten kan den kortapreskriptionstiden medföra att takter som förts till prövning hos åklagareavskrivs med hänvisning till att brottet är preskriberat helt eller delvis.Enligt motionärernas mening motverkar den korta preskriptionstiden syftet medhela tillståndsgivningen och kan t. o. m. uppmuntra till brott, på grund av attrisken för upptäckt av själva verksamheten dä är liten. Mot denna bakgrund finner motionärerna det angeläget attpreskriptionstiden förlängs till minst fem är. Detta anses enklast kunna skegenom en skärpning av straffsatsen för brott mot 18 S NVL, vilket automatisktskulle medföra en längre preskriptionstid. Naturvärdslagens bestämmelser omtakt finns upptagna i 18 §. Enligt första stycket får takt av sten. grus, sand,lera, jord, torv eller andra jordarter inte ske utan tillstånd.Tillståndsplikten gäller dock inte takt för markinnehavarens husbehov. Tillståndsprövningenligt NVL sker inte heller av takt i vattenområde vartill tillstånd harlämnats enligt vattenlagen JoU1980/81:5 7 (1918:523) eller vartill fillstånd fordras enligt lagen(1966:314) om kontinentalsockeln. I paragrafens andra stycke sägs att fårförelägga den som söker täkttillständ att, vid äventyr att ansökningen avvisas,framlägga täktplan av erforderlig omfattning. I samband med tillstånd fårlänsstyrelsen meddela sädana föreskrifter att företagets menliga inverkan pånaturmiljön begränsas eller motverkas. I detta stycke föreskrivs vidare att, ominte särskilda skäl föranleder annat, täkttillständ för sin giltighet skallgöras beroende av att säkerhet ställs för åtgärder som föreskrivs i beslutet.Visar sig sådan säkerhet otillräcklig, får föreskriva attfillståndet skall gälla endast om ytterligare säkerhet ställs. Enligt tredjestycket är markinnehavaren skyldig att tåla att åtgärd som är föreskriven itillständs-beslut vidtas, även om fullgörandet av sådan åtgärd ankommer päannan än markinnehavaren. Fjärde stycket i 18 § innehåller följande bestämmelser.Har förflufit från det ett täkttillständ har vunnit laga kraft, färlänsstyrelsen upphäva fillståndet helt eller delvis eller förena fillståndetmed ändrade föreskrifter. Visar det sig att meddelade föreskrifter inte ierforderlig mån begränsar eller motverkar företagets menliga inverkan pånaturmiljön, kan före utgången av den angivna fiden förenatillståndet med de ytterligare föreskrifter som behövs. I 37 § NVL stadgas straff, böter eller fängelse i högst 6månader, för den som uppsåfligen eller av oaktsamhet gör sig skyldig fill bl.a. någon av följande gärningar: 1. bryter motförbud eller föreskrift som har meddelats enligt 5, 8, 10, 11 eller 14 §, 16 §andra stycket eller 19 § (avser bl. a. brott mot särskilt meddelade förbudeller föreskrifter angående nafionalpark, naturreservat, strandskyddsområde ochnaturvårdsomräde), 2. bryter mot 16 §första stycket första punkten eller, om gärningen inte är ringa, mot 16 §första stycket andra punkten (avser ofillåtna åtgärder på strandskyddsområdesåsom uppförande av ny byggnad eller ändring av byggnad), 4. utför takt i strid mot 18 § eller föreskrift som harmeddelats i samband med tillstånd fill företaget, 6. bryter mot 22 § första eller tredje stycket eller motföreskrift som har meddelats i samband med medgivande enligt tredje stycket(gäller bl. a; överträdelser av tillståndplikten för reklamanordningar). I 35 kap. ges regler om bl. a.åtalspreskripfion i vissa fall. Preskriptionstiden är bestämd till olika antalår alltefter det straff som högst kan följa på brottet. Sålunda gäller bl. a.enligt 1 § en preskriptionstid av om det på brottet ej kan följa svårarestraff än fängelse och , om svåraste straffet är högre men ejöver fängelse . 1980/81. JoU1980/81:5 8 överlämnade imars 1979 sitt slutbetänkande Naturvård och täktverksamhet (SOU 1979:14 och15). Kommittén stryker under att det är hänsynen till naturmiljön som begränsarmöjligheterna till täktverksamhet och som medför krav på hushållning med fyndighetergenom främst en bättre planering av täktverksamheten. Kommittén föreslår bl. a.ett program för regionala inventeringar som skall läggas fill grund förplaneringen. I avvaktan på att detta genomförs föresläs att den nuvarandetäktprövningen skärps. Vidare förs fram förslag om täktsamverkan och om ettobligatoriskt fillsynsansvar för kommunerna. De bör enligt kommittén få sammabefogenhet som länsstyrelserna nu har att vitesförelägga den som bedriver olagatakt eller som åsidosatt gällande föreskrifter. Betänkandet har remissbehandlats och ärendet bereds f. n.inom . Hänsynstagande till naturvårdens intressen vid jordbruk Enligt motion 1979/80; 1754 måsteför jordbruket liksom för andra näringar gälla att verksamheten skall bedrivasmed utgångspunkt i den ekologiska grundsynen. Mot den bakgrunden föreslärmotionärerna att uttalar sig för att allmänna hänsynsregler börinföras i jordbrukets lagstiftning som ett komplement till NVL på motsvarandesätt som har skett i skogsvårdslagen. Mofionärerna hänvisar bl. a. till attfrågan om allmänna hänsynsregler i jordbrukets lagstiftning behandlatsi en rapport. Hushållning med mark och vatten 2 (SOU 1979:54), som utarbetatsinom . I rapporten ges en rad exempel på hänsyn som bordekunna tas i jordbruket, bl. a. användningen av gödselmedel så att grundvattnetinte förstörs, begränsning av användningen av kemiska bekämpningsmedel,bevarande i rimlig omfattning av diken, våtmarker, odlingsrö-sen ochåkerholmar. Uttalanden i samband med förslaget till lag om skötsel avjordbruksmark I propositionen 1978/79:163 medförslag till lag om skötsel av jordbruksmark gjorde föredragande statsrådetvissa uttalanden om jordbrukets hänsyn fill naturvärden. Han anförde därvidföljande: Jag vill i detta sammanhang nämnaatt i sitt remissyttrande föreslår att i den nya lagen ocksäskall föras in bestämmelser om jordbrukets hänsyn till naturvården. Liknandesynpunkter har av framförts i ämbetets yttrande över denfysiska riksplaneringens planeringsskede. anför att denföreslagna lagstiftningen stärker skyddet av odlingsjorden och dess nyttjandeför jordbrukspro- JoU 1980/81:5 9 duktionmen framhåller att jordbruksmarken också är av stor betydelse frånnaturvårdssynpunkt, särskilt i landets skogs- och mellanbygder. Jag villunderstryka att det numera inte råder det minsta tvivel om att etthänsynstagande till naturvårds-, kulturminnesvårds- och de övriga miljövårdsintressenamåste ingå som ett nödvändigt led i all verksamhet som avser utnyttjande avnaturresurser. Detta gäller självfallet även i fråga om ingrepp inomjordbruksområden liksom inom andra områden som påtagligt fått sin prägel avmänniskans åtgärder. Det får numera anses vara en allmänt accepteraduppfattning att markägare inte har frihet att använda sin egendom pä ett sättsom skulle vara till skada för andra människor och för samhället. Den skärpningi samhällets inställning som har inträtt härvidlag har bl. a. kommit tilluttryck i den allmänna regeln i 1 § naturvårdslagen (1964:822) och i lagensbestämmelser till skydd för naturmiljön (prop. 1974:166, JoU 1974:52, rskr1974:405). I begreppet naturmiljö inbegrips landformer, vegetation och alltsåäven t. ex. kultur- och odlingslandskapet. har för sindel ansett att naturvårdsintressena inom jordbruket liksom bör fillvaratasmed stöd av naturvårdslagen. Jag ansluter mig fill utredningens uppfattning. Påsamma sätt bör kulturminnesvårdsintressena och övriga allmänna intressentillvaratas med stöd av lagstiftningen inom berörda områden. Önskemålet om attnaturvårdens intressen liksom för övrigt även kulturminnesvårds- och övrigamiljövårdsintressen skall beaktas inom jordbruket fillgodoses sålunda redan.Jag anser således att det i detta sammanhang inte finns skäl att vid sidan avde bestämmelser som finns i annan lagsfiftning föra in någon allmän regel omhänsyn fill naturvärden och kulturminnesvården i den nu föreslagna lagen. Detfinns emellertid anledning att ytterligare överväga bl. a. hur samarbetetmellan lantbruksnämnderna och länsstyrelserna i dessa frågor skall kunnaeffekfiviseras. Jag avser att ta upp denna fråga i annat sammanhang. Föredragandens uttalande föranledde inte någonerinran från sida. Som förutskickades i proposition 1978/79:163 harregeringen uppdragit åt lantbruksstyrelsen, statens naturvårdsverkoch riksanfikvarieämbetet med lantbruksstyrelsen som samordnande myndighet attgemensamt utreda och lägga fram förslag om hur samarbetet mellanlantbmks-nämnderna och länsstyrelserna skall kunna bättre beaktas inomjordbruket. Uppdraget torde komma att redovisas till regeringen under hösten1980. Iseptember 1979 publicerades en inom utarbetad rapport (SOU1979:54, 55) Hushållning med mark och vatten 2. Vissa frågor behöver enligtrapporten uppmärksammas särskilt i den fortsatta utvecklingen av den fysiskariksplaneringen. Det gäller t. ex. belastningen på naturmiljön av olikamiljöföroreningar varvid särskilt behovet av insatser mot försurningen påtalas.Vidare krävs förbättrad handlingsberedskap inför introduktion av nyaenergikällor och en bättre överblick över och reservation av resurser förproduktion. Även frågor rörande havets resurser och sötvattenresurserbehandlas. Vidare framhålls vikten av att finna vägar till JoU1980/81:5 10 förenkling av arbetsformerna i den fysiskariksplaneringen.