bet · G401KU25 · 1980-12-31 00:00:00 — Lagtexten är inte avseddatt lägga hinder i vägen härför. Straffbestämmelser bör enligt min uppfattninginte bli föremål för subdelegation. Eftersom rätten till subdelegation byggerpå medgivande av , kan utsträcka eller begränsasubdelegationsmöjligheten på det sätt som finner lämpligt. Beträffande 8 kap. 13 § tredje stycket RF anfördepartementschefen följande: KU1980/81:25 131 Tredje stycket ger regeringen rättatt inom sitt primärområde delegera normgivningskompetens till underordnadmyndighet. Som jag anfört i samband med behandlingen av 11 § bör regeringen hadelegationsmöjligheter inom hela sitt kompetensområde. Dennormgivningskompetens som kan delegeras till underordnad myndighet är inteheller här formellt begränsad till närmare bestämmelser i ämnet utan avserbestämmelser över huvud taget i detta. Också när det gäller delegation enligtdenna paragraf måste man i allmänhet räkna med att regeringen till denunderordnade myndigheten överlåter inte hela utan bara en del av sinnormgivningskompetens. Beträffande föreskrifter om avgifter som faller inomramen för regeringens restkompetens kan det dock vara ändamålsenligt att rättenatt besluta om avgifterna i sin helhet läggs i händerna på underordnadmyndighet. Avsikten är att detta skall vara tillåtet. De granskade författningarnainnehåller åtskilliga föreskrifter om delegering till myndigheter. Det ärhärvid fråga om såväl subdelegering enligt 8 kap. 11 § som delegering enhgt 8kap. 13 § tredje stycket RF. I ekonomidepartementets förordningar kan nämnast. ex. förordningen (1979:997) med bemyndigande för bankinspektionen attmeddela föreskrifter om fondkom-missionärs provision. I detta fall är det frågaom s. k. subdelegation, där huvudbemyndigandet från till regeringenfinns i 42 § lagen (1949:749) om . I budgetdepartementets förordningar finns också exempel påsubdelegering. Ett är förordningen (1979:1196) med bemyndigande förriksskatteverket - RSV - att meddela anvisningar för hurredovisningsskyldigheten enligt jordbruksbokföringslagen (1979:141) skallfullgöras. Huvudbemyndigandet återfinns i 25 § st. 1 i den angivna lagen. Ettannat exempel är skatteregisterförordningen (1980:556) med viss subdelegeringtill RSV med föreskrift om samråd med datainspektionen i vissa fall.Huvudbemyndigandet finns i skatteregisterlagen (1980:343). Betydligt vanligare inom budgetdepartementetsförfattningsmaterial är dock delegering enligt 8 kap. 13 § tredje stycket RF.Flertalet sådana delegeringsföreskrifter avser bemyndiganden för RSV. Utananspråk på fullständighet anges nedan ett antal förordningar av detta slag somalla tar sikte på RSV. Förordningen (1979:27) medbemyndigande för att utfärda föreskrifter för beräkning avavdrag för framtida utgifter för hantering av utbränt kärnbränsle m. m.Bemyndigandet bör ses mot bakgrund av en s. k. kvasidelegering i punkten l.b. ianvisningarna till 41 § kommunalskattelagen, se SFS 1978:974. Förordningen (1979:45) om ändring itaxeringskungörelsen (1957:513), som innehåller en ny paragraf - 60 a § - avföljande lydelse: 60 a § skallmeddela de ytterligare verkställighetsföreskrifter som behövs tillbestämmelserna i taxeringslagen (1956:623) om taxering för inkomst ochförmögenhet. Verket skall också meddela de verkställighetsföreskrifter sombehövs till de skatteförfattningar som anges i 1 § taxeringslagen. KU1980/81:25 132 De i 1 § taxeringslagen (1956:623)angivna skatteförfattningarna är kommunalskattelagen (1928:370), lagen(1947:576) om statlig inkomstskatt och lagen (1947:577) om statligförmögenhetsskatt. Förordningen (1979:305) medbemyndigande för att meddela föreskrifter i fråga ommervärdeskatt i vissa fall avser tillämpningen av punkt 14 iövergångsbestämmelserna till lagen (1979:304) om ändring i lagen (1968:430) ommervärdeskatt. Förordningen (1979:494) om ändringi uppbördskungörelsen (1967:626). I en ny 67 § föreskrivs att RSV skall meddela"de ytterligare verkställighetsföreskrifter som behövs till uppbördslagen(1953:272)". Fastighetstaxeringsförordningen(1959:1193), där det i 9 kap. 6 § stadgas att RSV skall meddela de ytterligareverkställighetsföreskrifter som behövs till bestämmelserna i fastighetstaxeringslagen(1979:1152). Förordningen har ändrats genom SFS 1980:457. Förordningen (1980:763) medbemyndigande för att fastställa föreskrifter för beräkning avproduktionskostnad för djur på jordbruksfastighet eller i renskötselrörelse.Bemyndigandet anknyter till en s. k. kvasidelegering i punkt 2 femte stycket avanvisningarna till 41 § kommunalskattelagen (1928:370), som infördes genom SFS1979:612. De ovan angivna förordningarna handen att de av regeringen i förordningar meddelade bemyndigandena för RSV- ehuru de alla i konstitutionellt hänseende enligt sin ordalydelse eller sittsakinnehåll tar sikte på verkställighetsföreskrifter som avses i 8 kap. 13 §tredje stycket RF-i praktiken kan sägas vara av två slag. Det ena avser utfyllnadav den i lag givna skattebestämmelsen. Att en sådan utfyllnad har avsetts avlagstiftaren markeras ofta genom en uttryckhg delegation till regeringen ihuvudstadgandet med bemyndigande till subdelegation. Då bemyndiganden påskatteområdet enligt RF aldrig kan omfatta annat än det som inryms iverkställighetsföreskrifter är det alltså i huvudstadgandet fråga om s. k.kvasidelegation. Det andra slaget bemyndigande för RSV saknar närmarespecifikation i förordningstexten och torde i första hand syfta till att göradet möjligt för RSV att meddela tillämpningsföreskrifter av rent administrativkaraktär. De generella bemyndiganden av detta slag som lämnats är emellertidinte på något sätt begränsade. Genom ett sådant bemyndigande får RSV därförformellt sett befogenhet att utfärda verkställighetsföreskrifter i RF:s meningöver hela fältet till den lag som avses med bemyndigandet. Särskilt anmärkningsvärt är det bemyndigande för RSV somgetts i SFS 1979:45. Där har RSV - utan att lagarna ens direkt namngetts iförordningen - tillagts behörighet att utan någon som helst begränsning meddelaverkställighetsföreskrifter såvitt gäller de tre grundläggande lagarna på dendirekta beskattningens område, nämligen kommunalskattelagen, lagen om KU1980/81:25 133 statlig inkomstskatt och lagen om statligförmögenhetsskatt. Ett sådant bemyndigande synes vara mindre väl förenligt medgrundlagspropositionens uttalanden om att delegation till myndighet i allmänhetbör begränsas till bara en del av regeringens normgivningskompetens. Med den behörighet som RSV fått genom SFS 1979:45 kan dethävdas att alla senare förordningar av den typ, som SFS 1980:763 är ett exempelpå, är onödiga. RSV har ju redan genom SFS 1979:45 den behörighet som densenare förordningen enligt sin lydelse avser att ge. I detta sammanhang bör ånyo erinras om de i det föregåendeberörda s. k. kvasidelegeringarna. Deras främsta betydelse är som nämnts attklargöra att en lagregel inte är avsedd att tillämpas direkt utan kräverutfyllnad genom verkställighetsföreskrifter. Förordningar med bemyndigandentill myndighet som ansluter till en i lag intagen kvasidelegering har däremotnormalt en verklig, konstitutionell funktion. I de fall som åsyftats i detnärmast föregående stycket - dvs. där det redan föreligger ett bemyndigande förmyndigheten som täcker också den med kvasidelegationsregeln avsedda frågan - ärdelegeringsbesluten emellertid konstitutionellt sett onödiga. I dessa fall harde sålunda enbart samma informativa funktion som kvasidelegeringarna själva.Det granskade författningsmaterialet ger vid handen att det är praxis attsärskilda förordningar med specificerade bemyndiganden brukar utfärdas i dessafall. Starka praktiska skäl talar uppenbarligen för en sådan ordning. Slutligen bör här erinras om att myndighetsnormgivningskompetens har den grundläggande begränsningen att den ärunderordnad och regeringens normgivning. Ett underordnatnormgivningsorgan får inte meddela normer som står i strid med vad somföreskrivits av ett överordnat organ. Ett formellt obegränsatnormgivningsbemyndigande från regeringens sida till myndighet begränsas sålundareellt genom de föreskrifter på området som regeringen meddelar i förordningar.Ju mer ingående regeringens reglering är, desto mindre blir myndighetensfaktiska normgivningsområde. En fylligare lagreglering på området minskar ocksåde underordnade normgivningsorganens handlingsutrymme. I regeringens på 8 kap. 13 § RF(restkompetensen; verkställighetsföreskrifter) grundade normgivningskompetensingår inte att meddela strafföreskrifter. Alla föreskrifter om straff - ocksåsådana som innebär att en straffbestämmelse lindras eller upphävs - är ju i sighänförliga till 8 kap. 3 § RF och kan därför aldrig meddelas av regeringen utanstöd av ett bemyndigande från sida. I detta hänseende innebar RF attregeringens befogenheter inskränktes i förhållande till vad som gällde enligttidigare praxis. I åtskilliga äldre författningar som beslutats av Kungl. Maj:tinom områden, som i kompetenshänseende numera täcks enbart av KU1980/81:25 134 bestämmelserna i 8 kap. 13 § RF, förekommerstrafföreskrifter. Med stöd av övergångsbestämmelserna till RF (p. 6 förstastycket första meningen) gäller dessa föreskrifter också efter RF:sikraftträdande. Övergångsbestämmelserna medger emellertid endast att en sådanbestämmelse får kvarstå i oförändrat skick. Den får därför inte ändras eller upphävasav regeringen utan att bemyndigande föreligger från sida. Avsiktenär att sådana av Kungl. Maj;t beslutade strafföreskrifter, som inte står iöverensstämmelse med RF successivt skall upphävas och - i förekommande fall-ersättas av föreskrifter som tillkommit enligt om normgivningsmakten. Vid granskningen av de 1979utfärdade förordningarna har uppmärksammats förordningen (1979:396) om ändringi vägtrafikskattekungörelsen (1973:776). I kungörelsen, som beslutats av Kungl.Maj:t , ingår vissa straffbestämmelser i 56 § (bötesföreskrif-ter). Degenom förordningen vidtagna ändringarna i kungörelsen avser bl. Ändringarna är huvudsakligen men inte enbart av formellkaraktär. Vägtrafikskattekungörelsen ansluter till vägtrafikskattelagen(1973:776) och utgör verkställighetsföreskrifter till denna. I vägtrafikskattelagenfinns visserligen ett uttryckligt bemyndigande för Kungl. Maj:t eller myndighetsom Kungl. Maj:t bestämmer att meddela föreskrifter om "betalning ochindrivning av skatt enligt denna förordning samt de föreskrifter som behövs iövrigt för tillämpningen av förordningen". Bemyndigandet kan emellertidinte anses ge regeringen någon behörighet att besluta normer på området utövervad som följer av 8 kap. 13 § RF. Däri ingår som nämnts inte att besluta ifråga om straffbestämmelser. Genom ändringen i 56 § vägtrafikskattekungörelsen- åtminstone i den mån denna har saklig och inte enbart formell betydelse -synes regeringen därför ha överskridit sina normgivningsbefogenheter. Förbudet mot retroaktiv skattelag Den förstärkning avrättighetsskyddet i RF som beslöts 1979 och som trädde i kraft den 1 januari1980 avsåg bl. a. ett principiellt förbud mot retroaktiv skattelag. 10 § andra stycket RF får sålunda - utom i vissa angivnaundantagssituationer - skatt eller statlig avgift inte uttas "i vidare månän som följer av föreskrift, som gällde när den omständighet inträffade somutlöste skatte- eller avgiftsskyldigheten". Föreskriften riktar sig iförsta hand till de rättstillämpande myndigheterna. Den skall dock självfalletbeaktas också inom normgivningen. Genomgången av författningar ger vid handen attde nya bestämmelserna i 2 kap. 10 § andra stycket RF har beaktats. KU 1980/81:25 135 Åtskilliga av budgetdepartementets förordningaravser s. k. dubbelbeskattningsavtal. Med stöd av bemyndigande i 72 §kommunalskattelagen utfärdar sålunda regeringen förordning om att avtal för attundvika dubbelbeskattning skall lända till efterrättelse för del.Avtalet, som har godkänts av (jfr 10:2 RF), fogas sombilaga till förordningen. Förordningen brukar även innehålla anvisningar förtillämpningen av avtalet. Då dubbelbeskattningsavtalträder i stället för svensk skattelag skall de enligt nya RF införlivas med densvenska rättsordningen genom lag och inte genom förordning. Bemyndigandet ikommunalskattelagen - som alltså inte överensstämmer med - fåremellertid enligt punkten 6 första stycket andra meningen iövergångsbestämmelserna till RF fortfarande utnyttjas. Detta gäller "tillsriksdagen bestämmer annorlunda". Bemyndigandet synes ha utnyttjats i följandefall åren 1979 och 1980, nämligen 1979:26 Förordning om avtal mellan Sverigeoch angående grunderna för fördelningen av beskattningen avLuossavaara-Kiirunavaara Aktiebolags inkomster 1979:57 Förordning om dubbelbeskattningsavtal mellan och Rumänien1980:864 Förordning om dubbelbeskattningsavtal mellan och Tjeckoslovakien1980:1131 Förordning om dubbelbeskattningsavtal mellan och Nya 1980:1142Förordning om ändring i kungörelsen (1968:769) om tillämpning av avtal den 28juli 1960 mellan och och för undvikande avdubbelbeskattning och förhindrande av skatteflykt beträffande inkomstskatter.Det kan tilläggas att en sådan omläggning av praxis, när det gäller sättet att införlivadubbelbeskattningsavtal med svensk rätt, som kräver, inte tordeleda till några större praktiska svårigheter. Lag om införlivandet kan sålundabeslutas av som den godkänner avtalet. Erforderligaanvisningar för avtalets tillämpning kan som regel meddelas av regeringen somverkställighetsföreskrifter. KU1980/81:25 136 Av regeringsrätten avgjorda resningsansökningarbeträffande regeringsbeslut Beslutsdag Ärende (regeringsbeslut) Utgång flyttningsbidrag enligt arbetsmarknads- avslag (556-1976) kungörelsen (1087-1975) (, kommunikationsdepartemen tet) ansökan omvapenfri tjänst bifall (3450-1976) (,försvarsdepartementet) (4212-1976) (, numera ) (1334-1977) (,försvarsdepartementet) (4064-1978) (,) (4641-1978) (,försvarsdepartementet) fastställelseav förslag till stadsplan avslag (5663-1978) (,) (677-1979) (,) (1903-1979) (,) (1783-1979) (,) (3220-1979) (,) KU 1980/81:25 137 (198-1979) (,) (2330-1979) (,) (4221-1979) (,) beslutatt icke hålla protokollfört förhör avslag (3777-1979) (,kommundepartementet) tillståndenligt 136 a § byggnadslagen bifall (4513-1979, (,) (1834-1980) (,) (2815-1980) (,) tillsättningav långtidsvikariat på tjänsten avslag (3435-1980) som överbibliotekarie vid Musikaliska aka demin (, ) r) m TJ- in \o r 00 o\ o r t p r-- r 00 0 0\ 0 0 00 KU 1980/81:25 139 4513-1979, 4579-19794642-1979, 36-1980 på ansökan av GöstaEriksson, , och om resning iärende angående tillstånd enligt 136 a § byggnadslagen, i vilket ärenderegeringen () meddelat härvid fogade beslut den 5 juli1979. , O, har i egen skrivelse instämt i Erikssonsoch resningsansökning. Somskäl för resningsansökningarna åberopas bl. a. att yttrande inte inhämtats innan regeringen avgjorde ärendet. Regeringen har avgivityttrande i målet. Såsomsökandena påstått har ifrågavarande ärende om tillstånd enligt 136 a §byggnadslagen avgjorts av regeringen utan att yttrande i ärendet. Regeringen har inhämtat yttrande endast från Alekommun. Enligt136 a § byggnadslagen ankommer det på regeringen att pröva frågor angåendetillkomsten och lokaliseringen av viss industriell och liknande verksamhet.Regeringens prövning är bindande vid koncessionsnämndens prövning enligtmiljöskyddslagen. Har regeringen avslagit en ansökan om tillstånd enligt 136 a§ byggnadslagen, får koncessionsnämnden således inte tillåta verksamheten. Omregeringen bifallit ansökningen, måste koncessionsnämnden lämna tillståndenligt miljöskyddslagen. Nämnden har därvid att föreskriva de villkor förverksamheten som krävs från miljöskyddssynpunkt, i den mån sådana frågor inteär reglerade i regeringens tillståndsbeslut. Lagstiftarenssyfte med denna införda ordning - som grundar sig på förslag i en inomcivildepartementet upprättad promemoria (Ds C 1972:1) Lagstiftning om fysiskriksplanering - har varit att på ett tidigt stadium i planeringen få till stånden för koncessionsnämnden och planmyndigheterna bindande, allsidiglokaliseringsprövning hos regeringen av viss verksamhet, innefattande ensammanvägning av bl. a. miljöskyddssynpunkter med arbetsmarknadspolitiska,regionalpolitiska och näringspolitiska synpunkter (prop. Under remissbehandlingen av promemorian framfördes farhågor för attkoncessionsnämndens sakkunskap beträffande miljöskyddsfrågor inte skulle bliutnyttjad i önskvärd utsträckning. Med anledning härav förordade vederbörandedepartementschef, i enlighet med KU1980/81:25 140 ett under remissbehandlingen framfört förslag, denlösningen att koncessionsnämnden gavs uppgiften att såsom remissinstans görautredningar och avge yttrande innan regeringen avgjorde lokaliseringsfråga,såvida det inte genast på grund av föreliggande material kunde avgöras attansökan inte kunde bifallas. I anslutning härtill yttrade departementschefenvidare. "Syftet med koncessionsnämndens medverkan vid beredningen avärendet hos regeringen är att den skall ge en allsidig belysning avmiljöskyddsaspekterna. Det kan ske bl. a. genom att koncessionsnämnden hållersamman-, trade på den plats som är aktuell i lokaliseringsärendet. Vid sådanasammanträden kan olika intressen komma till tals. Nämnden kan vidare verkställabesiktning samt i mån av behov föranstalta om utredningar. Koncessionsnämndensyttrande bör inriktas på att belysa det ifrågavarande företagets lokaliseringpå den aktuella platsen med hänsyn till de krav som ställs i miljöskyddslagen.Sådana villkor för verksamheten i frågor som är av väsentlig betydelse från miljöskyddssynpunktbör också belysas av nämnden." I annat sammanhang uttaladedepartementschefen ytterligare att regeringen för att kunna närmare bestämmaden tillåtna verksamhetens omfattning och art också med hänsyn till deförsiktighetsmått som skall iakttas från miljöskyddssynpunkt regelmässigt måsteinhämta yttrande från bl. a. koncessionsnämnden (a. prop. 2 s. 368).Civilutskottet upprepade vid sin behandling av propositionen att förslagetbeträffande koncessionsnämnden innebar att nämnden gavs uppgiften att såsomremissinstans göra utredningar, bereda ärendet i denna del och avge yttrande ifrågorna innan de avgjordes om det inte var uppenbart att en ansökan skulleavslås, att syftet med nämndens medverkan i beredningen var att den skulle geen allsidig belysning av miljöaspekterna samt att nämndens yttrande bordeinriktas på att belysa företagets lokalisering på platsen med hänsyn till dekrav som ställdes i miljöskyddslagen. Med anledning av motioner syftande tillatt ytterligare hävda miljöaspekterna uttalade utskottet, att motionärernasintresse kunde anses tillgodosett genom koncessionsnämndens förutsattamedverkan och bevakning av krav inom miljöskyddslagens område (CU 1972:35 s.41). Regeringens förslag i denna del antogs utan ändring av (rskr348). Enligt 14 § miljöskyddslagen skall koncessionsnämndensörja för fullständig utredning av ärende som kommer under nämndens prövning.Därvid skall nämnden bl. a. bereda dem som kan beröras av den miljöfarligaverksamheten tillfälle att yttra sig och samråda med de statliga och kommunalamyndigheter som har väsentliga intressen att bevaka i frågan. Enligt uttryckligföreskrift i lagrummet skall denna ordning följas också när koncessionsnämndenskall avge yttrande till regeringen i ärende enligt 136 a § byggnadslagen. har numera, genom beslut den 14februari 1980, lämnat tillstånd enligt miljöskyddslagen till den iregeringsbeslutet avsedda verksamheten för tillverkning av bensylprodukter.Nämnden har därvid KU1980/81:25 141 förordnat att frågan om de slutliga villkor och andraföreskrifter som skall gälla för tillståndet skall upptas till prövning avnämnden efter det att fabriken - som tekniskt sett befinner sig påplaneringsstadiet - efter erforderlig intrimning varit i kontinuerlig driftunder , I sin motivering för beslutet yttrade koncessionsnämndenbl, a, följande. Någon tillverkning av bensylprodukter har ejbedrivits inom landet. Ifrågavarande anläggning är sålunda den första i sittslag som prövas enligt miljöskyddslagen. Bolagets uppgifter om processer,föroreningsutsläpp, driftsstörningar m. m. grundas på erfarenheter från tvåjapanska fabriker, vilka enligt uppgift varit i drift under ca tio år.Remissmyndigheter och sakägare har gjort gällande att verksamheten vidbensylproduktfabriken kommer att omfatta hantering av kemikalier med betydligthögre potentiell miljöfarlighet än de kemikalier som skulle användas vid dentidigare medgivna produktionen av tvättmedelsråvaror, att flera av de produkteroch biprodukter som skall framställas är i hög grad toxiska och vissa av demäven cancerframkallande samt att till följd härav även små föroreningsutsläppkan medföra risker för miljön. delar myndigheternas ochsakägarnas uppfattning i berörda hänseenden och konstaterar att den nu avseddaoch enligt 136 a § byggnadslagen medgivna tillverkningen av bensylprodukterkännetecknas av en hög grad av miljöfarlighet. finner försin del en förläggning av sådan verksamhet till Stora Viken-området ingebetänkligheter från miljöskyddssynpunkt. - uttalade vidare,att utredningen i flera avseenden är mycket knapphändig och att detta ärotillfredsställande med tanke på verksamhetens miljöfarliga karaktär ochbristen på inhemska erfarenheter av sådan verksamhet. har i yttrande över resningsansökningarna anförtatt den verksamhet som avses med regeringens beslut helt liggeri linje med tidigare verksamheter inom området vartill tillstånd givits och attdet därför inte fanns skäl till en ny stor remissomgång. Koncessionsnämndensuttalanden i beslutet visar dock att det yttrande nämndenavgivit i det tidigare ärendet om tillstånd för bolaget att anlägga fabrikerför tillverkning av fozzil m. m. i Stora Viken-området inte varit tillfyllestsom underlag för bedömning från miljöskyddssynpunkt av bolagets ansökan att därfå tillverka bensylprodukter. Mot bakgrund av vad sålunda upptagits finnerregeringsrätten, att regeringen på sätt som har förutsatts vid tillkomsten av136 a § byggnadslagen skulle ha inhämtat yttrande från koncessionsnämnden innantillståndsärendet avgjordes. Ärendet har således inte blivit handlagt ienlighet med föreskriften i 7 kap. 2 § regeringsformen att vid beredning avregeringsärende behövliga upplysningar och yttranden skall inhämtas frånberörda myndigheter. Tillståndsbeslutet har härigenom fattats utan att enväsentlig förutsättning för prövningen förelegat. På grundav det anförda anser regeringsrätten att möjlighet bör öppnas till KU 1980/81? förnyadprövning av det genom regeringens beslut avgjorda ärendet omtillstånd för enligt 136 a § byggnadslagen att i nyanläggaen fabriksenhet för produktion av bensylprodukter. Med beviljande av resningundanröjer regeringsrätten beslutet och visar ärendet åter till regeringen() för ny handläggning. Iavgörandet har deltagit: regeringsråden , , , ochBjörne Föredragande regeringsrättssekreterare: KU1980/81:25 143 Ansökan av om tillstånd enligt 136 a §byggnadslagen att nyanlägga en fabrik för tillverkning av bensylprodukter iStora Viken, Ale kommun, har i skrivelser tillbostadsdepartementet och redovisat planer på attuppföra en anläggning för tillverkning av bensylprodukter (bensylklorid,bensalklorid, bensylalkohol och bensalde-hyd) i , Ale kommun. Högstaårliga produktionskapaciteter i anläggningen anges bli organiskaklorider, organiska hydrolysprodukter och 11 500 saltsyra (32 %-ig).Bolaget har i skrivelsen hemställt om undantag från prövningsskyldighetenenligt 136 a § byggnadslagen för ifrågavarande anläggning. I skrivelse den 29maj 1979 har bolaget alternativt hemställt om tillstånd enligt 136 a §byggnadslagen till nämnda anläggning. Ale kommun har beslutat tillstyrka atttillstånd enligt 136 a § byggnadslagen lämnas till bolagets ansökan. Regeringen har i beslut lämnat bolagettillstånd enligt 136 a § byggnadslagen till bl. a. att i nyanläggadels en fabriksenhet för tillverkning av en produkt benämnd fozzil, dels enfabriksenhet för mekanisk blandning av kemiska produkter. För tillståndetföreskrevs vissa villkor.