bet · G401KU8 · 1980-12-31 00:00:00 — om vissa frågor rörande den statliga förvaltningen m. m. I detta betänkande behandlas följandefrågor som tagits upp i de angivna motionerna: Statensskadereglering - 1979/80:342 Kommittéväsendet- 1979/80:410 Beslutsordningeni länsstyrelses styrelse - 1979/80:587 Sakområdesindelningvid utgivningen av SFS - 1979/80:767 Slopandeav övre åldersgräns för vissa uppdrag - 1919/80:1039 Översyn avJO-ämbetet - 1979/80:1051 De centralaverkens styrnings- och ledningsfimktioner - 1979/80:1055 I motion 1979/80:342 av MarianneKarlsson (c) yrkas, "att beslutar att hos regeringen begäraförslag till förbättring av statens skadereglering enhgt motionensintentioner". I motionen pekas på den praktiska förändring i denenskildes möjligheter att få skadestånd på grund av fel och försummelse avoffentliga funktionärer som inträtt genom ämbetsansvarsreform.Tidigare kunde nämligen den enskilde få hjälp med sin skadeståndstalan avåklagaren i tjänstefelsprocessen. Genom att tjänstefelet i princip avskaffatssom brott står inte den möjligheten öppen längre annat än när det är fråga omgrövre ämbetsbrott, t. ex. brott mot tystnadsplikt eller myndighetsmissbruk.Enligt motionen bör denna olägenhet, som inte justitiekanslerns (JK) uppgifterpå området till fullo kan anses avhjälpa, rättas till. Detta kan, anförs det,ske genom inrättandet av en statens skaderegleringsnämnd med huvudsakliguppgift att utreda allmänhetens skadeståndsanspråk på grund av felaktigmyndighetsutövning. Gällande ordning m. m. Enligt 3 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207)skall staten eller kommun ersätta personskador, sakskada eller renförmögenhetsskada som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövningi verksamhet för vars fullgörande staten eller kommun svarar. Sådan skyldighetföreligger om tjänstemannen i fråga åsidosatt de krav som med hänsyn tillverksamhetens ändamål skähgen kan ställas på dess utövning. 1 1980/81. KU1980/81:8 2 I en särskild förordning- Kungl.Maj:ts kungörelse om statsmyndigheternas skadereglering i vissa fall (SFS1972:416) - stadgas att anspråk på ersättning för skada skall framställas hosJK om anspråket grundas på påstående om felaktigt beslut eller underlåtenhetatt meddela beslut. Vilar anspråket på någon annan grund skall anspråket enligthuvudregeln ställas till den centrala förvaltningsmyndighet inom varsverksamhet skadan inträffat. Vid skadeståndsåtaganden av belopp överstigande . skall frågan prövas av JK. Uppkommer fråga om åtagande för staten attutge belopp överstigande . skall ärendet hänskjutas till regeringen. Den s. k. lämnade i sitt betänkandeJK-ämbetet (SOU 1978:9) förslag till en skaderegleringsförordning som innebarvissa ändringar i skaderegleringskungörelsen, bl. a. skulle anspråk mot statenpå ersättning i vissa fall framställas hos en ny myndighet - statsadvokaten.JK-utredningens förslag har inte lett till lagstiftning utan är fortfarandeunder övervägande i . Utredningen om ansvar för funktionärer i offentligverksamhet bör enligt sina direktiv (Ju 1980:13) överväga rätten för enmålsägande att väcka åtal och skadeståndstalan på grund av brott som harbegåtts i utövningen av offentlig tjänst. I direktiven erinras om att rättenatt väcka åtal eller skadeståndstalan på grund av brott mot vissa högretjänstemän är begränsad i så måtto att riksåklagaren samt JO ochJK är de enda behöriga åklagarna i sådana mål. Målsäganden kan heller inte väckaskadeståndstalan mot tjänstemannen i annat fall än om åtal för brottet ägt rumeller hans talan biträds av någon som har behörighet att besluta om åtal. Detpekas emellertid i direktiven också på de möjligheter som skadeståndslagenenligt vad ovan redovisats öppnar för en skadelidande att få ersättning avstaten eller kommun. kom vid sin behandling av motioner omansvar för funktionärer i offentlig tjänst (JuU 1978/79:5 och 1979/80:5) ävenin på frågan om rätt att föra talan om enskilt anspråk. I 1978/79 årsbetänkande uttalade utskottet följande, som sedan erinrades om i följande årsbetänkande: När det gäller talan om enskiltanspråk vill utskottet erinra om reglerna i skadeståndslagen om statens ochkommuns ansvar för fel och försummelse vid myndighetsutövning och det särskildaskadeståndsregleringsförfarandet när det gäller anspråk på staten. Därigenomhar den enskilde tillerkänts möjlighet att få ersättning för skada till följdav fel eller försummelse av offentliga funktionärer. Det finns vid sådantförhållande inte skäl att upphäva de i intagna begränsningarnai den enskildes rätt att föra talan om enskilt anspråk på grund av brott sombegåtts av högre tjänstemän i utövningen av tjänst eller uppdrag. I 1979/betänkande uttaladeutskottet vidare att det kunde finnas anledning överväga andra vägar än eninskränkning i målsägandens talerätt för att tillgodose det skydd mot obefogadeåtal eller krav som avses med KU1980/81:8 3 gällande bestämmelser på området. Utskottet avstyrkteemellertid motionen under hänvisning bl. a. till att en utredning om ansvar förfunktionärer i offentlig verksamhet aviserats. I motion 1979/80:410 av () yrkas att beslutar hemställa hos regeringen om en granskning avutrednings- och kommittéverksamheten i syfte att finna bättre arbetsformer föratt få fram nödvändigt beslutsunderlag. Enligt motionären kan det i många fallvara lämpligare att köpa konsulttjänster och låta parlamentariker granskaförslagen i efterhand än att binda upp experter och ledamöter för lång ochibland improduktiv verksamhet i en utredning. Vidare bör mångsyssleriet minskasså att inte inbokade sammanträden i andra utredningar blir ett hinder för enkommitté att kalla till sammanträde. Det kan enligt motionären också finnasskäl att låta utredningar bara få till sitt förfogande, dvs. attledamöterna får prioritera sin utredningsverksamhet hårdare. Många gångerskulle också riksdagsutskotten med hjälp av sina kanslier lösa problemen påmycket . De offentliga utredningarnasarbetsformer behandlades i betänkandet Rapport om utredningsväsendet (Ds Ju1975:14) som presenterades . Betänkandet som hade utarbetats av enarbetsgrupp inom statsrådsberedningen innehöll en rad reformförslag. a.rekommenderade arbetsgruppen att arbetet i vissa utredningar indelades i tvåfaser. I den första fasen skulle arbetet inriktas på överväganden avhuvudalternativ till lösning av den aktuella frågan och på materialinsamling.Förslagen skulle sedan offfentlig-göras i en promemoria som kunde bli föremålför viss remissbehandling och därefter granskning i vederbörande departement.Inför den andra fasen -detaljutformningen av förslaget - fick i mån av behovmer preciserade direktiv utfärdas. Arbetsgruppen föreslog också att en ny kommittéförordningutfärdades. Där borde bl. a. lämnas föreskrift om vilka befogenheter somtillkommer olika medverkande i kommittéarbetet, dvs. ledamöter, sakkunniga ochexperter. Gruppen förordade återhållsamhet med förordnande av experter ochanvisade som ett ofta bättre alternativ att en myndighet fullgjorde delar avutredningsuppdraget. Av arbetsgruppens övriga förslag kan nämnas att omfångetav ett betänkande normalt inte borde överstiga 300 trycksidor och attbetänkan-dena oftare än dittills borde delas upp på olika, relativtfristående volymer. 1* 1980/81. KU1980/81:8 4 Arbetsgruppens förslag ochförslagets i huvudsak positiva mottagande vid remissbehandlingen redovisadesför kommittéberättelse (skr 1975/76:103). Som ett resultat av arbetsgruppens arbete utfärdades under1976 en ny författning om kommittéerna, kommittéförordningen (1976:119). Somföreslagits av arbetsgruppen infördes bestämmelser om de medverkandesbefogenheter. De sakkunniga får, fastän de inte är kommittéledamöter och alltsåsaknar beslutanderätt, delta i arbetet på väsentligen samma villkor som enledamot. a. hårde "reservationsrätt". Experterna, dvs. deutpräglade specialisterna, har mera begränsade befogenheter. publicerades också en försöksutgåva av enhandbok med anvisningar för kommittéarbete. Efter det att synpunkter inhämtatspå denna utgåva från kommittéer, departement och myndigheter utkom under 1978Kommittéhandboken (Ds SB 1978:1). riktar sig i första hand till kommittéordförande,särskild utredare och kommittésekreterare. innehåller delsredogörelser för bestämmelser som gäller för kommittéerna, dels råd ochrekommendationer. Kostnadsaspekten på utredningsförslagen har ocksåuppmärksammats . överlämnade under 1976betänkandet Offentligt utredningsväsende (SOU 1976:49). a. ansågutredningen att alla utredningsförslag som bedöms ha ekonomiska konsekvenserskall kostnadsberäknas. En anvisning av denna innebörd intogs i Kommittéhandboken.På förslag av (FiU 1978/79:2, rskr 16) införde regeringen under 1978en ny bestämmelse i 13 § kommittéförordningen. Enligt denna bestämmelse skallen kommitté i sitt betänkande redovisa en beräkning av kostnaderna för attgenomföra kommitténs förslag. utfärdade vidare regeringen tilläggsdirektiv(Dir. 1978:40) till samtliga kommittéer och särskilda utredare angåendefinansieringen av reformer. I dessa direktiv framhölls att något nämnvärtutrymme för genomförande av kostnadskrävande kommittéförslag inte kommer attföreligga . Kommittéerna bör därför noga överväga hureventuella kostnadskrävande förslag skall kunna finansieras genom omprövning avpågående verksamhet och omfördelning av befintliga resurser inom det områdekommitténs förslag avser. Vidare förordas i direktiven ett successivtförverkligande av nya förslag och en prioritering mellan olika önskemål inomutredningsområdet. Kommittéerna bör enligt direktiven också så omsorgsfullt sommöjligt belysa de indirekta effekter i form av exempelvis ökad administrationoch byråkrati för myndigheter och enskilda som förslagen kan medföra. har utfärdats nya besparingsdirektiv tillkommittéerna (Dir. 1980:20) som i stor utsträckning är en upprepning av 1978års direktiv. Nytt är bl. a. uttalandet att de kommittéer som inte anser sigkunna uppfylla kraven i direktiven möjligt bör anmäla detta till detansvariga statsrådet. Regeringen beslutar om eventuella undantag. KU1980/81:8 5 har utskottetbehandlat det statliga kommittéväsendet, dels med anledning av motioner, dels igranskningsarbetet. ägnades ett betänkande åtmotioner om utredningsväsendet (KU 1971:18,1972:36,1973:44,1974:51). Därefterhar motionsvis väckta frågor om kommittéväsendet tagits upp /76,1976/77 och 1979/riksmöten. 11975/betänkande (KU 1975/76:3) behandlades bl. a.utredningarnas sätt att arbeta och presentera sina förslag. Ett enigt utskottförklarade att de förslag som hade lagts fram av den i föregående avsnittnämnda arbetsgruppen var av stort intresse. Utskottet uttalade förhoppningenatt dessa förslag skulle leda till förbättringar av utredningsväsendet. På förslag av utskottet förklarade motionernabesvarade med vad utskottet anfört. De frågor som behandlades i 1976/betänkande (KU1976/77:5) var utredningsbetänkandenas omfång, medverkan av riksdagsledamöter istatliga utredningar och prissättningen på betänkanden i . Utskottetframhöll enhälligt bl. a. följande: Det statliga utredningsväsendet hari en omfattning och betydelse som i få andra länder.Utredningsväsendets ställning är framför allt en följd av den grundlighet ochsaklighet som av tradition präglar såväl kommittéarbetet som den efterföljanderemissbehandlingen av utredningsförslagen. Härigenom förses statsmakterna medett allsidigt och konstruktivt beslutsunderlag som den allmännadebatten kring samhällsfrågorna tillförs ett diskussionsmaterial av högkvalitet. Från demokratisk synpunkt är särskilt betydelsefullt attutredningar med viktiga politiska uppgifter har ett brett parlamentarisktinslag. Som utskottet tidigare framhållit har det därigenom ofta varit möjligtatt åstadkomma en bred politisk förankring inför viktiga samhällsreformer. Utskottet erinrade vidare om attolika åtgärder vidtagits i syfte att förenkla presentationen av utredningarnasförslag. Utskottet pekade särskilt på bestämmelserna i kommittéförordningen ochpå anvisningarna i kommittéhandboken. Enligt utskottet borde en tillämpning avdessa regler och anvisningar kunna leda till att allmänhetens information ominnehållet i utredningsförslagen förbättras. De aktuella motionerna förklaradesbesvarade med vad utskottet anfört. 1979/betänkande behandlade ett motionsyrkande omatt närvarolistor från utredningssammanträden skulle publiceras som bilagatill utredningens betänkande. På utskottets förslag avslogs motionen (KU 1979/80:4). Utredningsväsendet har uppmärksammats i granskningsarbetet1972, 1974, 1975 och 1976. Den mest ingående undersökningen redovisades 1975(KU 1975:12). I undersökningen behandlades bl. a. kommittékostnadernasutveckling, kommittéinitiativ och kommittéernas parlamentaris- KU1980/81:8 6 Undersökningen föranledde inga särskildauttalanden från utskottets sida. Kartläggningen av riksdagsledamöternasdeltagande i utredningsverksamheten företogs också 1972 (1972:26), 1974(1974:22) och 1976 (1975/76:50). Inte heller vid dessa tillfållen gjorde utskottetnågra uttalanden. I en reservation (2 fp, 2 m) till 1972 årsgranskningsbetänkande framfördes kritik mot att departementsutredningar iökande utsträckning fick ersätta offentliga utredningar. Utskottetscenterpartistiska ledamöter anförde i ett särskilt yttrande bl. a. att det varolyckligt att det parlamentariska inslaget i de offentliga utredningarnaminskat och att en aWt större del av utredningsverksamheten kommit att ske iform av interna s. k. departementsutredningar. följde utskottet ochlade betänkandet till handlingarna utan särskilt uttalande på denna punkt. Beslutsordningen i länsstyrelses styrelse I motion 1979/80:587 av BertilDanielsson (m) hemställs att beslutar uttala att den kollektivabeslutsordningen skall tillämpas vid beslut av lekmannastyrelse. I motionen anförs att omröstningsförfarandet ilänsstyrelsernas lekman-nastyrelser sker enligt den kollegiala metoden vilkeninnebär att som styrelsens beslut skall gälla "den mening varom de flestaförenar sig" (27 § länsstyrelseinstruktionen, 1971:406). Motionärenframhåller att om mer ån två förslag föreligger kan omröstning enligt dennametod medföra att styrelsens beslut endast biträds av en minoritet. Enligtmotionären har länsstyrelsernas roll förändrats genom tillkomsten avlekmannastyrelser. Tiden är därför inne att införa den kollektivabeslutsmetoden även i länsstyrelsernas styrelser. Den kollektiva metoden somtillämpas inom representativa församlingar innebär att när mer än två förslagföreligger skall omröstningar ske successivt så att vid sista omröstningen tvåyrkanden kan ställas mot varandra. I en motion (2 c) föreslogs att den kollektiva metoden skulle införas vid beslutsfattandeinom centrala och regionala myndigheters lekmannastyrelser. Utskottet (KU1977/78:34) framhöll att omröstningsreglerna i de statliga ämbetsverkengrundade sig på en lång tradition som gick tillbaka föreförtroendemannastyrelsernas tillkomst. När ämbetsverken ännu i första hand hadeuppgifter av myndighetsutövande karaktär var det naturligt att tillämpa sammabeslutsregler som i domstolarna. Utvecklingen hade emellertid enligt utskottetinneburit att många myndigheters arbetsuppgifter fått en annan karaktärsamtidigt som allt fler verk erhållit förtroendemannastyrelser. KU1980/81:8 7 För länsstyrelserna gällde enligt utskottetockså att deras arbetsuppgifter inom centrala områden är föremål föröverväganden inom främst länsdemokratikommittén. Med hänsyn till det anfördaansåg utskottet det lämpligt att omröstningsreglerna togs upp till prövning. Ensådan prövning borde utgå från en analys av arbetsuppgifternas karaktär ochbeakta de förändringar som skett beträffande både länsstyrelserna och andraverk . Det fick enligt utskottet ankomma påregeringen att bedöma i vilka former en sådan prövning borde ske. I enlighetmed utskottets förslag gav regeringen till känna vad utskottet anförtangående omröstningsreglerna i statliga förtroendemannastyrelser. Genom regeringsbeslut i september1978 tillsattes en kommitté för översyn av förvaltningslagen (Ju 1978:09). Idirektiven anförs bl. Trots att det inom förvaltningenmera sällan förekommer att omröstningsreglerna ställs på sin spets är det frånrättsäkerhetssynpunkt en brist att bestämmelserna om omröstning iförvaltningsärenden delvis är oklara och därför i vissa fall kan tillämpasolika. För förvaltningsmyndigheternas del kan en ändamålsenlig lösning vara attde allmänna bestämmelserna om förfarandet hos dem byggs ut med föreskrifter somger klart besked om vad som skall gälla vid omröstning. Det bör ankomma påkommittén att ta upp denna fråga. I detta sammanhang bör också övervägas om enprecisering kan göras för förvaltningsdomstolarnas del av när 16 resp. 29rättegångsbalken skall tillämpas. Med anledning av motionsyrkanden om att den s. k.parlamentariska omröstningsmetoden borde införas inom statliga myndigheter medförtroendemannastyrelser har i skrivelse förordaten prövning av frågan om omröstningsreglernas utformning (KU 1977/78:34, rskr221). Även denna fråga bör tas upp av kommittén. Sakområdesindelning vid utgivningen av I motion 1979/80:767 av BjörnKörlof (m) yrkas, "att hos regeringen begär att ensakområdesindelning vid utgivning av i enlighet medvad i motionen anförts prövas". I motionen påtalas att den som endast har behov av attfölja rättsutvecklingen inom ett område inte kan göra detta på annat sätt ängenom att prenumerera på hela (). Man skulleenligt motionen uppnå ett effektivare utnyttjande av SFS och sannolikt ocksåspara en del utgifter om SFS utgavs med en sakområdesindelning, t. ex. den idepartementsförordningen stadgade indelningen av ansvarsområden förförfattningar, förvaltningsärenden och myndigheter, hänförliga till respekti- KU1980/81:8 8 Ett första steg skulle således kunnainnebära att författningarna på lämplig plats försågs med endepartementsbeteckning och att författningar, tillhörande ett visstdepartement, inte vid löpande utgivning binds ihop med författningar,tillhörande ett annat departement. En så enkel reform skulle enligt motionenmöjhggöra prenumeration på enbart författningar, tillhörandekommunikationsdepartementets verksamhetsområde. Vidare skulle öppnas möjlighetatt vid den löpande utgivningen av SFS-nummer bygga upp aktuella ochlättillgängliga lagsamlingar i intern inbunden form för visstverksamhetsområde. skulle systemet kunna utvidgas till attomfatta ytterligare en indelningsnivå i rättsområden hörande under visstdepartement. De grundläggande bestämmelserna omkungörande av författningar som beslutats av , regeringen ellermyndighet under eller regeringen finns i lagen (1976:633) omkungörande av lagar och andra författningar. I författningssamlingsförordningen(1976:725) finns mera detaljerade bestämmelser om SFS och övrigaförfattningssamlingar, utgivna av myndigheter under regeringen. Av lagen framgår bl. a. att det för kungörande avförfattningar skall finnas 3. författningssamlingarför centrala myndigheter 4. enförfattningssamling för varje län. Vidare stadgas i lagen att författning som utfärdas avregeringen (lagar och förordningar) skall kungöras i SFS, som utges genomregeringens försorg. Lagen öppnar dock viss begränsad möjlighet för regeringenatt bestämma att författning skall kungöras på annat sätt. Slopande av övre åldersgräns för vissa uppdrag I motion 1979/80:1039 av MargaretaAndrén (fp) och () yrkas att hos regeringen begäratt tillämpliga lagar och förordningar ändras så att ingen övre åldersgränsfastställs för innehav av offentliga uppdrag. Enligt motionen kan man ibland inte dra tillräcklig nyttaav äldre personers livserfarenhet och kunnande på grund av att man beslutat omövre åldersgränser. Den gräns som f. n. finns när det gäller vissakommunala och statliga uppdrag, t. ex. nämndeman i tingsrätt och länsrätt,ledamot i domkapitel, ordförande i taxeringsnämnd m. m. bör därför slopas. KU1980/81:8 9 Regler om en övre åldersgräns kanendast finnas för statliga nämnder och organ. För de kommunala nämnderna -såväl de fakultativa som de specialreglerade - gäller nämligen kommunallagensallmänna regler för valbarhet vilka inte innehåller någon övre åldersgräns (seKL 2 kap. 4 §). Reglerna gjordes tillämpliga även på de specialregleradenämnderna genom reform (jämför prop. 1976/77:1 s. 62). I en promemoria, som utarbetats inom kommundepartementet,redovisas bestämmelserna om val av ledamöter och suppleanter i sådana statligaoch liknande organ som helt eller delvis utses av kommunalfullmäktige ellerlandsting (Proportionella val till statliga nämnder m. m., Ds Kn 1980:4). Avpromemorian framgår att personer som fyllt ej är valbara till följandebefattningar till organ: - nämndeman ihovrätt, tingsrätt. 4 kap. 6 §fastighetsdomstol - nämndeman ilänsrätt, kammar- Lagen (1971:286) om allmänna förrätt valtningsdomstolar 20 § - nämndeman iförsäkringsrätt Lagen (1978:28) om försäkrings- - ordförande, ledamot, suppleanti Taxeringslagen (1956:623) 8 § taxeringsnämnd - ordförande, ledamot, suppleanti (1979:1152) 17 kap. 9-10 §§ Bland statliga organ, där statlig myndighet utserledamöter, finns en övre åldersgräns i åtminstone följande fall: - nämndeman i den mellankommu- Lag (1979:168) om mellankommu- nala skatterätten (utses av rege- nal skatterätt 5 § - ledamot av arrendenämnd(utses Lag (1973:188) om arrendenämnder av regeringen eller myndighet, och hyresnämnder 2 § - ledamot av hyresnämnd (utsesav Samma lag 5 § regeringen eller myndighet, som Beträffande de kyrkliga organen kannämnas att någon övre åldersgräns ej föreligger enligt församlingsstyrelselagen(1961:436) för valbarhet till kyrkofullmäktige (10 §), kyrkoråd (45 §) ochkyrkliga nämnder (57 §). I lagen (1936:567) om domkapitel föreskrivs däremot enåldersgräns även för lekmannaledamöterna. Regeln om en övre åldersgräns för nämndemäninfördes i genom riksdagsbeslut (prop. 1963:156, ILU 27).I propositionen anförde departementschefen bl. a. följande: KU1980/81:8 10 Såsom första lagutskottet i ettförra året avgivet yttrande funnit, talar beaktansvärda skäl för att en övreåldersgräns stipuleras för valbarhet till nämndeman i allmän underrätt. Därmedökas garantierna för att i nämnden icke kommer att sitta personer, som på grundav alltför hög ålder är mindre skickade att tjänstgöra såsom domare. Även om deorgan, som har att välja nämndemän, fullgör denna uppgift med stor omsorg, fårlikväl icke förbises, att det mången gång kan vara vanskligt att avgöra,huruvida en viss till nämndeman föreslagen person med hänsyn till sin ålderkommer att vara i stånd att på tillfredsställande sättfullgöra med nämndemansuppdraget föreliggande åligganden, särskilt sommandatperioden är så lång som . I likhet med flertalet remissorgan villjag därför förorda utredningens förslag att införa en övre åldersgräns förnämndemän i allmän underrätt. På något håll har under remissbehandlingenuttalats farhågor för att erforderligt antal nämndemän icke skulle kunnauppbringas inom lägre åldersskikt. Dessa farhågor förefaller emellertidöverdrivna. Det kan förtjäna att framhållas, att den väsentliga höjning avnämndemans arvode, som skett, gör det möjligt att bättre än förutekonomiskt kompensera yrkesverksamma personer, som tjänstgör såsom nämndemän. Med hänvisning till dennabestämmelse har sedermera samma åldersgräns införts för nämndemän i andradomstolar. För ledamöter i arrende- och hyresnämnder beslöt riksdagenom en sjuttioårsgräns (prop. 1970:145 s. 309, 3LU 81). Sammaåldersgräns för ordförande, ledamöter och suppleanter 1978 (prop. 1977/78:181 s. 195, SkU 55). I båda dessa fallåberopade departementschefen bestämmelsen i . I en motion (1 fp) föreslogs att regeringen dels borde föranstalta om en översynav och avskaffande av bestående formella övre åldersgränser inom offentligförvaltning, dels ta initiativ till åtgärder mot sådana åldersgränser inomorganisationer och privat näringsliv. I sitt yttrande över motionen anfördeutskottet (KU 1978/79:2) att frågorna om bl.