bet · G401JuU3 · 1980-12-31 00:00:00 — om forumregler för mål om krav på obetalda vattenavgifter I modon 1979/80:142 av () hemställs att hos regeringen anhåller om förslag dll ändring iva-lagen i enlighet med vad som anförts i modonen. I motionen pekar motionären på de konsekvenser som kanuppstå till följd av reglerna om statens va-nämnds och allmän domstolsbehörighet att pröva vissa kravmål. Vad som åsyftas i motionen är sådana falldå ett kommunalt energiverk genom ansökan om betalningsföreläggande hostingsrätt gör gällande krav på betalning av el- och vattenavgifter som tagitsupp i en och samma räkning. Bestrider abonnenten ansökningen, t. ex. på dengrund att han har sagt upp abonnemanget, och hänskjuts målet med anledning avbestridandet till rättegång är, enligt vad motionären framhåller, tingsrätteninte längre behörig dll den del målet avser vattenavgifter. I denna del skallsaken i stället prövas av statens va-nämnd, medan fordran avseende elräkningenprövas av tingsrätten. Kravet ger följaktligen upphov till två processer omsamma sak vid två olika myndigheter, något som enligt motionärens mening förabonnenten måste te sig svårförståeligt och oförnuftigt. Motionären pekar isammanhanget på att abonnenten kanske måste inställa sig personligen på tvåhåll; va-nämnden har dessutom säte i . Enligt vad motionären anförlöper också abonnenten risk att åsamkas "dubbla" rättegångskostnader,om han förlorar målet. Härtill kommer att abonnenten i va-nämnden inte har detskydd mot höga rättegångskostnader som "småmålslagen" ger. Slutligen,anför motionären, kan abonnenten råka ut för att myndigheterna bedömertvistefrågan på olika sätt. Enligt motionärens uppfattning måste det från såvälallmän som enskild synpunkt vara angeläget att förenkla handläggningen av dennu berörda typen av kravmål, och det saknas därvid skäl att inte låta tingsrättvara behörig att pröva också fordran på vattenavgifter. Den begränsning idngsrätts behörighet på området som gäller bör därför enligt modonårens meningupphävas. Betalningsföreläggande kan utverkasi en form av summarisk betalningsprocess för fordringar som avser annat änskadestånd och som inte grundar 1 1980/81. JuU1980/81:3 2 sig på skriftligt fordringsbevis. Bestämmelser härom ges ilagsökningslagen (1946:808). Ansökan om betalningsföreläggande görs hos allmänunderrätt, dvs. Förfarandet i målet är i allmänhet skriftligt. Omansökningen inte bestrids av gäldenären, utfärdar rätten ett bevis om detta.Beviset innefattar också en förklaring att utmätning för fordringen genast fårske. Bestrider gäldenären ansökningen, skall målet på yrkande av borgenärensåsom tvistigt hänskjutas till rättegång. Ett mål om betalningsföreläggande vilket såsom tvistigthar hänskjutits till rättegång handläggs härefter av domstolen enligt de reglerom rättegången i tvistemål som finns i (RB). Detta innebär bl.a. i fråga om rättegångskostnaderna att den i 18 kap. 1 § RB stadgadehuvudregeln om skyldighet för tappande part att ersätta motparten hansrättegångskostnader blir tillämplig. Om i det till rättegång hånskjutna måletvärdet av det som yrkas uppenbart inte överstiger hälften av det enligt lagen(1962:381) om allmän försäkring bestämda basbeloppet för oktober nästföregående år (f. n. hälften av .) skall bestämmelserna i lagen(1974:8) om rättegången i tvistemål om mindre värden dllämpas (den s. k.småmålslagen). Enligt den lagen sker handläggningen av målet under någotfriare former än enligt RB, och vidare gäller särskilda regler som inskränkermöjligheten att förplikta part att till motpart utge ersättning för rättegångskostnader. Regler för allmän domstols behörighet att pröva tvistemålfinns i 10 kap. RB. Vad där stadgas gäller också i fråga om laga domstol i målom betalningsföreläggande. Enligt huvudregeln i 10 kap. 1 § RB är laga domstoli tvistemål i allmänhet rätten i den ort där svaranden har sitt hemvist. Vissatvister med anknytning till fast egendom skall enligt 10 kap. 10 § RB tas uppvid domstolen i den ort där fastigheten år belägen. Enligt 10 kap. 17 § RB ären domstol inte behörig att ta upp tvist som skall tas upp av annan myndighetän domstol eller av särskild domstol eller som enligt lag eller annanförfattning skall prövas av skiljemän. Allmän domstol är i regelbehörig att pröva tvist om fordran på elavgift. Bestämmelser om vatten- och avloppsanläggningar finns ilagen (1970:244) om allmänna vatten- och avloppsanläggningar (va-lagen). a. bestämmelser rörande prövningen av va-frågor. Enligt 36 och37 §§ skall sålunda de flesta typer av tvister mellan huvudman för allmänva-anläggning och fastighetsägare i första instans prövas av en för hela landetgemensam särskild nämnd, statens va-nämnd. Nämnden är exklusivt behörig isådana tvister som avses i bestämmelserna, däribland mål om fordran på avgifttill huvudman för allmän va-anläggning. Enligt lagen (1976:838) om allmännafjärrvärmeanläggningar är va-nämnden också exklusivt behörig att som förstainstans pröva mål som rör tvist mellan huvudman för allmän fjärrvärmeanläggningoch fastighetsägare om bl. a. fordran på avgift till huvudmannen. Talan motnämndens beslut förs hos . Målet prövas av hovrätten i desssammansättning som vattenöverdomstol. JuU1980/81:3 3 tens avgörande överklagas till högsta domstolen. Vissa frågor bl. a. om skyldighet för kommun att se tillatt allmän va-anläggning kommer till stånd och om omfattningen av allmänva-anläggnings verksamhetsområde i vissa fall prövas av länsstyrelse (35 §va-lagen). Bestämmelser om bl. a. förfarandet vid va-nämnden finns ilagen (1976:839) om statens va-nämnd. Förfarandet vid nämnden är domstolsliknandemen äger rum under något friare former än en domstolsprocess (se prop.1975/76:149 s. 86). Sker förhandling inför nämnden skall enligt 10 §förhandlingen hållas på en plats som är välbelägen för parterna. I fråga omrättegångskostnaderna vid nämnden i bl. a. mål om avgifter gäller somhuvudprincip att vardera parten själv skall bära sin kostnad. I 14 § andrastycket föreskrivs dock att part på begäran kan tillerkännas ersättning avmotparten för kostnad vid nämnden, om det finns särskilda skäl för det. I lagen om statens va-nämnd ges också bestämmelser omnämndens sammansättning. Enligt 2 § består nämnden av ordförande och fem andraledamöter. Ordföranden skall vara jurist med domarerfarenhet. För de övrigaledamöterna uppställs särskilda kompetenskrav. En ledamot skall sålunda varatekniker. Två ledamöter skall vara väl förtrogna med förvaltning och skötsel avallmän va-anläggning eller med frågor avseende leverans av fjärrvärme och tvåväl förtrogna med va-förhållanden eller värmeförsörjning avseende bostäderresp. I samband med tillkomsten av va-lagen antogs ensärskild lag om betalningsföreläggande för fordringar på avgifter för allmännava-anläggningar. Dess bestämmelser överfördes i sak oförändrade till den nugällande lagen (1976:841) om betalningsföreläggande för fordringar som skallprövas av statens va-nämnd. Enligt 1 § denna lag gäller att för fordran påavgift till huvudman för allmän vatten- och avloppsanläggning eller för allmänfjärrvärmeanläggning får huvudmannen söka betalningsföreläggande vid allmänunderrätt utan hinder av att tvist om anspråket skall prövas av statensva-nämnd. Om gäldenären bestrider ansökningen och målet med anledning häravhänskjuts till rättegång, skall målet enligt 2 § förenämnda lag lämnas över dllva-nämnden. Nuvarande ordning för handläggningav tvister i va-frågor tillkom genom va-lagen. hade detta slag avtvister handlagts, förutom i administrativ ordning av länsstyrelser, irättegång vid allmänna domstolar. Bland de frågor som skulle prövas av allmändomstol kan nämnas tvister som rörde brukares avgifter (prop. 1970:118 s. 116). I frågan om valet av prövningsorgan för behandling avvissa va-mål framhöll departementschefen i propositionen med förslag till va-lag 1' 1980/81. JuU1980/81:3 4 1970:118 s. 117) angelägenheten av att man påområdet fick tillgång till ett ändamålsenligt prövningsförfarande, något somvar särskilt viktigt av hänsyn till brukarna, eftersom dessa ofta befann sig iunderläge gentemot huvudmannen. Prövningsreglerna borde enligtdepartementschefen vara utformade så att de underlättade skapandet av enenhetlig praxis och så långt som möjligt undanröjde de rådande svårigheternaför huvudmän och brukare att avgöra vilken prövningsinstans som var den rätta idet enskilda fallet. Departementschefen ansåg därför att handläggningen avtvister i va-frågor som hänför sig till rättsförhållandet mellan huvudman ochbrukare i princip borde ankomma på en särskild central nämnd, som skulle övertade uppgifter som då ankom på allmän underrätt. Med anledning av synpunkter på nämndens kompetens (bl. a.i förhållande till fastighetsdomstol) som förts fram i lagstiftningsärendetanförde departementschefen vidare (prop. s. 202). Som framgått av utredningen i dettaärende kan va-frågor vara av invecklad såväl teknisk som juridisk natur. Medhänsyn hårtill har jag funnit det nödvändigt att skapa en central instans somhar stor juridisk och teknisk kompetens på va-området. Det synes mig interationellt att begränsa behörigheten för en instans med dessa kvalifikationerså att viktiga grupper av va-frågor undandras dess prövning. Detta skullemedföra att vissa va-frågor inte kom att bedömas med samma va-tekniskasakkunskap som andra sådana frågor. Ett annat skäl till att jag har förordat ennämnd rrred vidsträckt behörighet har varit en strävan att undanröja denuvarande svårigheterna för huvudmän och brukare att avgöra vilkenprövningsinstans som är den rätta i det enskilda fallet. Vad gäller frågan om möjlighetenför huvudman att vid krav på obetalda avgifter ansöka om betalningsföreläggandevid allmän domstol för brukaren ansåg departementschefen att denna möjlighetborde stå öppen även i fortsättningen. Hänskjuts ett sådant mål som tvistigttill rättegång borde emellertid tvisten prövas av va-nämnden. Under riksdagsbehandlingen av lagstiftningsärendetprövades också motioner om bl. a. inskränkningar av va-nämndens föreslagnakompetens och om fördelning av va-ärenden mellan va-nämnden ochfastighetsdomstol. Vederbörande utskott uttalade i sitt av godkändautlåtande (3LU 1970:54 s. 76) att utskottet delade den uppfattning i saken somdepartementschefen fört fram.Utskottet framhöll härutöver att om tolkning ochtillämpning av allmänna bestämmelser skulle ankomma på fastighetsdomstol ochinte på va-nämnden det är troligt att domstolen i flertalet fall måste inhämtasakkunnigutlåtande från nämnden. Härigenom skulle man enligt utskottet inte tatill vara nämndens sakkunskap på bästa sätt, eftersom nämnden i sådana falltorde få nästan lika mycket arbete som vid handläggningen av frågans avgörande.- Enligt utskottets mening var den föreslagna ordningen för hur mål ombetalningsföreläggande för fordringar på avgifter till huvudman skulle handhasbåde lämplig och ändamålsenlig. JuU1980/81:3 5 Remissyttranden över motionen haravgetts av , , statens va-nämnd. Samtligaremissinstanser avstyrker bifall till modonen eller uttalar sig i avstyrkanderiktning. tillägger dock att hovrätten inte vill motsätta sig attden väckta frågan övervägs i lämpligt sammanhang. anför inledningsvis att de överväganden somhar lett fram till nuvarande handläggningsordning alltjämt är bärande. Hovrätten uppger vidare att hovrätten i och för sig delaruppfattningen att det för abonnenten kan te sig svårförståeligt och oförnuftigtatt i motionen angivna typ av kravmål kan ge upphov till två processer. Fråganär emellertid enligt hovrätten av mer begränsad betydelse än motionen kan synasge vid handen, eftersom långt ifrån alla mål om betalningsföreläggandehänskjuts till rättegång. Hovrätten framhåller härvid att det sålunda ärvanligt förekommande att gäldenären betalar sin skuld efter att ha delgettsföreläggande eller att borgenären återkallar ansökningen eller låter denna förfalla. Enligt hovrättens erfarenhet är till rättegång hänskjutnava-frågor ofta svårbedömda. Hovrätten pekar härvid särskilt på den oftaförekommande invändningen om att kommunens/huvudmannens avgiftskrav enligtfastighetsägarens uppfattning står i strid med bestämmelsen attavgiftsskyldigheten skall fördelas mellan fastigheterna efter skälig ochrättvis grund. Denna bestämmelse har enligt hovrättens mening visat sigsvårtolkad, inte minst mot bakgrund av lagens förarbeten. Hovrätten anför fortsättningsvis att de olägenheter urabonnentsynpunkt som anförs i motionen måste vägas mot de fördelar förfastighetsägarna som en enhetlig praxis och en nämnd med sakkunniga ledamöter ide flesta fall torde utgöra, särskilt som fastighetsägarna ofta befinner sig i underlägegentemot kommunen/huvudmannen. Härtill kommer, fortsätter hovrätten, att de imotionen angivna olägenheterna avseende "dubbla" rättegångskostnaderoch va-nämndens säte i till största delen neutraliseras genom attpart endast kan tillerkännas ersättning för kostnad vid nämnden om det finnssärskilda skäl dll det samt att förhandling, öm sådan är erforderlig, skallhållas på plats som är välbelägen för parterna. Med hänvisning till det sagda finner hovrätten att någonpåtaglig brist i gällande handläggningsordning knappast kan anses föreligga. Deav motionären påtalade praktiska olägenheterna för fastighetsägarna är enligthovrättens uppfattning närmast att hänföra till den ordning kommunen tillämparför indrivning av sina krav. Hovrätten motsätter sig emellertid inte att den avmotionären väckta frågan övervägs exempelvis vid den pågående översynen avrättegångsbalken. Under alla förhållanden bör enligt vad JuU1980/81:3 6 hovrätten framhåller emellertid mål med klara va-rättsligaaspekter överlämnas till va-nämnden. anför att det visserligen kan varabesvärligt för en part att få processa vid två domstolar, om fordran påbetalning rör såväl elavgift som en fråga som skall bedömas av va-nämnden. Åandra sidan är det enligt tingsrättens mening naturligtvis till fördel förparten att va-nämndens sakkunskap och erfarenheter vid handläggningen avtvister om va-avgift eller fjärrvärmeavgift används. är därjämte smidiga. Vidare tillägger tingsrätten att huvudregeln irättegångskostnadshänseende hos va-nämnden är att varje part bär sin kostnad. Tingsrätten påpekar vidare att det i processuellthänseende är att märka att det råder den skillnaden mellan fordran på elavgiftoch och fordran på va-avgift att elavgiften rör ett privaträttsligt avtal medanva-avgiften i allmänhet hänför sig till offentligrättsliga regler. - Enligttingsrättens mening överväger fördelarna med det system som används. anför - efter att ha redogjort för bl. a.förfarandet hos nämnden - att de skäl som motionären har andragit till stöd försitt förslag inte synes bärande. Nämnden framhåller att erfarenheterna av dennuvarande ordningen har varit positiva. Även om åtskilliga sakfrågorännu inte vunnit sin lösning i rättspraxis kan enligt nämnden redan nukonstateras att de avgöranden i va-mål som har träffats av va-nämnden,vattenöverdomstolen och högsta domstolen i betydande mån har bidragit till att entidigare skiftande praxis i va-frågor blivit mera enhetlig och att dennautveckling i hög grad gagnat såväl huvudmanna- som konsumentintressena. Nämndenunderstryker i sammanhanget att den har mottagit åtskilliga bevis påuppskattning av den enkelhet och smidighet som kännetecknar förfarandet.Nämnden anför vidare bl. a. följande. Erfarenheterna visar att det bakombestridande av krav på va-avgift ofta döljer sig invändningar av specielltva-rättslig typ. Invändningarna kan sålunda exempelvis ta sikte på sådanafrågor som om vederbörande överhuvudtaget skall anses skyldig att bidraga genomavgifter dll kostnaderna för allmän anläggning, om det aktuella avgiftsuttagetär förenligt med lagens självkostnads- och likställighetsprinciper eller omföreskrifter i åberopad taxa eljest skall anses lagligen grundade. I inte så fåfall förekommer invändningar av sådan natur att bedömningen kräver densärskilda tekniska eller ekonomiska sakkunskap och överblick som finnsrepresenterad inom nämnden. Kvittningsvis kan vidare i mål om va-fordran görasgällande motkrav av likaledes speciellt va-rättslig karaktär, exempelvis kravpå ersättning för privat va-anordning som blivit onytdg till följd av attallmän anläggning kommit till stånd. Flera exempel skulle kunna andragas mendet anförda torde tillräckligt belysa angelägenheten av att fordringsmålen ejsärbehandlas utan alltjämt bör vara underkastade samma processregler som övrigava-mål. Att prövningsorganet har tillgång dll den speciella sakkunskap ocherfarenhet som krävs vid prövningen av va-mål är självfallet ytterst värdefulltinte bara när det gäller att avgöra målen utan också när det gäller attfullgöra nämndens i lag påbjudna uppgift att söka föriika parter i va-mål. JuU 1980/81:3 7 Med anledning av det exempel som nämns i motionenpåpekar nämnden att gemensamma krav på va-avgifter och andra avgiftervisserligen förekommer men att de lokala kravrudnerna varierar i hög grad. Detär sålunda enligt nämnden inte alls ovanligt att krav på va-avgifter utfärdasseparat från exempelvis kommunens kassakontor eller den lokala förvaltning somhandhar drift och skötsel av va-verket. Nämndenanför vidare att den inte delar den i modonen framförda uppfattningen att kravpå elavgift och krav på va-avgift från processuell synpunkt avser en och sammasak. Grunden för elkravet är, framhåller nämnden, i regel ett frivilligtingånget abonnemangsavtal, medan kravet på va-avgift i allmänhet grundas påoffendigrättsliga bestämmelser i lag och i taxa som har utfärdats med stöd avlag. Att de bägge tvistefrågorna kan komma att bedömas på olika sätt är därförenligt nämnden inte en följd av forumreglerna utan beror på den materiellarättens innehåll. Medhänvisning dll sin redogörelse om förfarandet hos nämnden m. m. framhållernämnden att dess placering i inte medför olägenheter urpartssynpunktj eftersom förhandlingarna prakdskt taget undantagslöst hålls iparternas hemort, och att gäldenären i normalfallet inte alls riskerar attdrabbas av några kostnader för motpartens processande. Enligt nämnden utdöms ipraktiken kostnadsersättning endast i fall då part genom försumlighet i etteller annat avseende har föranlett kostnad för sin motpart. Enligtvad uppger har erfarenheterna av va-nämndens tioårigaarbete visat att nämnden mycket väl har infriat de förhoppningar som ställdespå nämndens arbete när den inrättades. Kommunförbundetframhåller att konsekvenserna av den i motionen föreslagna ändringen blir attsyftet med va-nämnden helt förfelas. Den föreslagna ändringen skulle i principinnebära en återgång till vad som gällde innan den nya va-lagen trädde i kraft.Ett stort antal av de mål som upptas i va-nämnden kommer enligt kommunförbundetdll nämnden i form av hänskjutna betalningsförelägganden, och de frågor somhärigenom aktualiseras berör de flesta områden inom va-juridiken. Det ärsåledes, framhåller kommunförbundet, inte fråga om en isolerad typ avfrågeställningar. Den föreslagna förändringen skulle enligt kommunförbundetsmening innebära att samma typ av frågor skulle komma under bedömning av bådeva-nämnden och allmän domstol med en oenhetlig praxis som följd. Va-nämndenssärskilda sakkunskap skulle heller inte kunna utnyttjas i ett stort antal mål.Den sakkunnighet va-nämnden besitter har enligt kommunförbundets meningunderlättat och medfört en förenklad handläggning av den aktuella typen avärenden. a. följande. JuU1980/81:3 8 Här är fråga om s.k.konsumtionsavgifter vilka förutom el- och va-avgifter kan omfatta t. ex.renhållningsavgifter. I allt större utsträckning debiteras dessa med hjälp avautomatisk databehandling. Det blir också allt vanligare att man i en och sammaräkning sammanställer flera olika typer av avgifter som dock tydligtspecificeras var och en för sig på räkningen. Man kan inte helt förneka att detnuvarande förfarandet medför visst besvär för den enskilde. Det är emellertidinte forumreglerna i sig som förorsakar besväret utan systemet med fleraavgifter på samma räkning. Detta förfarande medför å andra sidan betydandebesparingar som kommer den enskilde abonnenten dll godo genom, lägre avgifter.Inte heller systemet med flera avgifter sammanförda på en räkning borderätteligen medföra något problem. Den som har anmärkningar mot en räkning ochdärför inte betalar torde - om det inte är fråga om betalningsoförmåga -normalt endast ha anmärkningar mot en av de på räkningen debiterade avgifterna.Rätteligen borde därför de övriga avgifterna betalas och process endastuppkomma om en avgift och då endast vid ett forum. Med anledning av det i motionenframförda exemplet understryker kommunförbundet att det för va-avgifter och elavgiftergäller två helt olika regelsystem. Enligt va-lagen (11 §) blir ny ägare till enfastighet betalnings-, skyldig för avgifter som förfaller till betalning eftertillträdesdagen. För elavgifter är den avgörande tidpunkten den dag till vilkenelabonnemanget har sagts upp. Även om båda avgiftsfrågorna skulle handläggas ien och samma process kan, enligt vad kommunförbundet anför, abonnenten såledesbli skyldig att erlägga den ena avgiften men gå fri från betalningsskyldighetbeträffande den andra avgiften. Beträffande övriga argument i modonen för en ändring avforumreglerna anför kommunförbundet följande. har visserligen sittsäte i men vid förhandlingstillfällena reser va-nämnden ut i landetoch håller förhandlingar på den ort som bäst passar båda parterna. Det tordedärför vara lättare att inställa sig till en förhandling iva-nämnden än tiU en,förhandling vid allmän domstol. När det gällerrättegångskostnaderna i va-nämnden gäller som huvudregel att vardera parten skallbära siria kostnader. När det gäller rättegångskostnader är således va-lagengenerös mot den enskilde även i jämförelse med den s. k. småmålslagen. Det börvidare påpekas att handläggningen inför va-nämnden ur den enskildes synvinkelär väl så smidig och enkel som enligt den s. k. småmålslagen. erinrar omatt tvistefrågor mellan fastighetsägare och huvudman för va-anläggning kanvara av många olika slag; fastighetsägaren kan exempelvis påstå att han harpåförts för höga vattenavgifter därför att vattenmätaren har varit felaktigeller att han inte skall betala avgift eller full avgift därför att vattnetinte har hållit godtagbar kvalitet. Genom sin sammansättning har va-nämndenenligt samfundets mening tillförsäkrats kompetens att bedöma dylika frågor utanatt parterna behöver förebringa särskild bevisning genom sakkunniga. Enligt 13§ lagen om statens va-nämnd äger nämnden dessutom "inkalla i saken insattperson att höras i målet". Kostnaderna härför skall, framhåller samfundet,utgå av JuU1980/81:3 9 Med hänsyn härtill och till atträttegångskostnad i va-nämnden skall utdömas endast om det finns särskilda skälför det torde enligt samfundets uppfattning förfarandet inför va-nämnden varabåde ekonomiskt gynnsammare och säkrare för fastighetsägaren än motsvarandeförfarande inför allmän domstol. Att särskilja frågor som naturligt faller underva-nämndens kompetensområde från frågor av den typ som nämns i motionen kan,påpekar samfundet, vara svårt och i många fall sannolikt inte möjligt förränefter förhandling i allmän underrätt, beroende pä att ansökan om betalningsföreläggandeinte sällan bestrids utan angivande av grund för bestridandet. Den i motionenföreslagna ändringen kan alltså enligt samfundets mening i sämsta fall medförabåde tidsutdräkt och kostnadsökningar för parterna. Enligt vad samfundet anförär den olägenhet som ligger i att elavgifterna prövas av allmän domstol medanva-avgifterna prövas av va-nämnden, såvitt kan förstås, endast skenbar ochuppkommer därför att två skilda avgifter debiteras på samma räkning. Samfundet anför vidare att fördelarna med en ändring avkompetensreglerna på sätt som föreslås i motionen måste vägas mot de nackdelarsom kan uppkomma genom gränsdragningsproblem meUan va-nämnden och de allmännadomstolarna. Alternativet synes enligt samfundets mening vara att jämkakompetensfördelningen i förhållande till fastighetsdomstol på sätt som berördesi förarbetena dll va-lagen.