bet · G401KU25 · 1980-12-31 00:00:00 — För vissa andra områden finns riktlinjer beslutmen inte . Detta gäller de övriga kusterna, området kring de störresjöarna och älvdalarna som beslut i stort sett inte omfattades avnågra särskilda riktlinjer. Planeringsbehovet betonades dock. För dessa områdengäller enligt beslut att man bör iaktta återhållsamhet med att tillåta KU1980/81:25 188 Sådan bebyggelse bör medges bara omden'inte minskar strändernas tillgänglighet samt om naturvårdens,friluftslivets, kulturminnesvårdens och de areella näringarnas intressensamddigt kan tillgodoses. Även beträffande fjällvärlden utanför de obrutnafjällområdena finns riktlinjer 1979 men ej 1972, beslut underströksdock för samtliga fjällområden behovet av fortsatt planering. Enligt beslutet1979 bör fritidsbebyggelse undvikas i sådana fjällområden som ligger ianslutning till obrutna områden. Också i andra områden som har särskildbetydelse för naturvård, friluftsliv och rennäring bör fritidsbebyggelseundvikas. Liksom inom de högexploaterade kustområdena bör i fjällvärlden annanfritidsbebyggelse än enskilda fritidsbostäder prioriteras. Det bör erinras att för de obrutna fjällområdena finnssedan 1977 riktlinjer som i princip innebär att ingen enskild fritidsbebyggelseinom dessa områden kan komma i fråga. De 24 områden som i riksdagsbeslutet utpekades somprimära rekreationsområden inkluderar både områden som omfattas och inteomfattas av geografiska riktlinjer, beslut angavs som riktlinjer församtliga primära rekreationsområden att planeringen inom dessa skall utgå ävenfrån syftet att områdena skall kunna användas på ett ändamålsenhgt sätt förrekreation och turism. Rekreationssyftet innebar bl, a. att betydande områdenkan behöva avsättas för det rörliga friluftslivet men även för vetenskaplignaturvård och kulturminnesvård. En viss precisering av dessa riktlinjer skeddei beslut där särskilda riktlinjer angavs för de delar av de primärarekreationsområdena som inte täcks av andra geografiska riktlinjer. Dessariktlinjer är dock allmänt hållna och innebär att fritidsbebyggelse skallmedges bara om naturvårdens, friluftslivets och kulturminnesvårdens intressensamtidigt kan tillgodoses och om den möjliggör ett allsidigt utnyttjande avområdena för rekreation och turism. Dessa riktlinjer är praktiskt tagetidentiska med dem som enligt beslut gäller för de obrutna kusterna,för och för , 3, Riktlinjernas betydelse för handläggningen av enskildaärenden Regering och riksdag har vid flerafillfällen uttalat sig om de rättsliga effekterna av riktlinjerna i den fysiskariksplaneringen, proposidon om hushållning med mark och vatten(prop, 1972:111 bilaga 2) gjordes vissa grundläggande preciseringar. Bl, a,framhölls (s, 140) att de riktlinjer som angavs var mycket översikdiga.Avsikten var således att de i det fortsatta planeringsarbetet inom län ochkommuner skulle detaljeras och preciseras till sin innebörd. Detta skulle ske iett samspel mellan stat och kommun. Väsentliga avsteg från rikthnjerna bordeemeller-dd inte ske utan hörande, I propositionen (s. 302) utvecklas också närmare riktlinjernasbetydelse för markanvändningsbesluten: KU1980/81:25 189 Riktlinjerna får inga omedelbararättsverkningar. Det följer redan av att de till sin natur är sådana att de förkonkreta ställningstaganden rörande markanvändningen behöver preciseras ellervidareutvecklas antingen genom fortsatt planering eller i samband med merdetaljerade lokaliseringsbeslut. Härtill kommer att gällande lagstiftning - ochhärutinnan förordas ingen ändring i nu föreliggande förslag - inte förutsätterförekomsten av övergripande planbedömningar som skulle binda Kungl, Maj:t ellermyndigheterna i enskilda beslut rörande markanvändningen. Skall emellertid riktlinjerna, såsom jag nu har angett,bli föremål för ställningstagande, är det naturligt att de också,jämte de yttranden som kan komma att avge, blir vägledande för Kungl.Maj:t vid alla beslut om sådan markanvändning som riktlinjerna avser. Det kanknappast komma i fråga att inom ramen för det nu aktuella, partiellalagstiftningsarbetet ge uttryck härför i lagsdftningen. Enligt min mening ärdet inte heller behövligt. Jag förutsätter nämligen att riktlinjerna jämteriksdagens yttrande utan särskild föreskrift får en sådan vägledande effekt.Det Ugger i sakens natur att samma riktlinjer som enligt vad jag sagt nu blirvägledande för Kungl. Maj:t kommer att iakttas också av myndigheterna. (CU 1972:35 s. 10)anslöt sig till uppfattningen att riktlinjerna borde bli vägledande för Kungl.Maj:t och underställda myndigheter. Enligt utskottet fick det också förutsättasatt de beaktas och följs även vid kommunala beslut om markanvändningen. Dåriktlinjerna konkrefiserats direkt eller i en fortsatt planering borde enligtutskottet planeringsintendonernas genomförande säkras genom lagstiftning.Utskottet hänvisade (s. 29) till att den då pågående bygglagutredningenprövade hur man mer generellt skall kunna förknippa beslut grundade på denfysiska riksplaneringen med direkta rättsverkningar för kommuner och enskilda. I cirkulär (1973:15) till samtliga statsmyndigheter ombeaktande av riktlinjer för hushållningen med mark och vatten anbefalls dessamyndigheter att som vägledande vid varje beslut som är av betydelse föranvändningen av mark eller vatten beakta de riktlinjer som statsmakterna dragitupp för hushållningen med dessa naturtillgångar.' I propositionen med redovisning avprogramskedet i den fysiska riksplaneringen (prop. 1975/76:1) gavs den aktuellafrågeställningen ingen utförligare behandling. Föredragande statsrådet tog dockupp (s. 156-157) innebörden av begreppet riktlinje, som "i vissutsträckning upplevts som oklar". Statsrådet underströk att begreppetriktlinje var avsett att markera att de intentioner som kom till uttryck på centralnivå, dvs. i statsmakternas beslut, behövde preciseras i den regionala ochkommunala planeringen på det sätt som skett i programarbetet. Enligt statsrådetantydde det inte någon vaghet i intentionernas syfte. Särskilt de geografiskariktlinjerna borde gälla som klara anvisningar för hur de berörda områdena ' Utfärdandet av cirkuläret synes stå i strid med ovanciterade uttalande i propositionen att riktlinjerna jämte yttrande"utan särskild föreskrift" får en vägledande effekt. Vad som har fåttregeringen att ändra inställning i denna fråga är inte känt. KU1980/81:25 190 Detta synsätt hade också enligtstatsrådet präglat regeringens handlande vid tillämpningen av de fastlagda riktlinjerna. Detta resonemang kommenterades inte närmare underriksdagsbehandlingen (CU 1975/76:1). I samband med propositionen behandladesen motion med krav på att den fysiska riksplaneringens syfte fortlöpande bordebevakas även i enskilda planbeslut under planeringsskedet. (s.8) framhöll att det självfallet var av mycket stor vikt att inte äldrepreliminära planöverväganden får leda till att den fysiska riksplaneringensriktlinjer uppluckras. Utskottet erinrade om att vikten av att även äldredetaljplaner ses över hade betonats i propositionen. gav regeringentill känna vad utskottet hade anfört i denna fråga. I propositionen om riktlinjer i den fysiskariksplaneringen för vissa s. k. obrutna fjällområden (prop. 1977/78:31) betonaspå nytt att de riktlinjer för markanvändningen som läggs fast blir vägledandeför de beslut som fattas av statliga och kommunala myndigheter inom ramen förgällande lagstiftning. Riktlinjerna innebär enligt propositionen inte i sig attnågon ny tillståndsplikt införs. Därtill fordras särskilda beslut av statligaeller kommunala myndigheter enligt dllämpliga lagar som t. ex. naturvårdslageneller byggnadslagen. Riktlinjerna får enligt propositionen självfallet storbetydelse för myndigheternas beslut både vid införande av sådantillståndsplikt och vid efterföljande tillåtlighetsprövning. Om någon önskarvidta en åtgärd som omfattas av tillståndsplikt och ansökan avslås, gällersjälvfallet de för resp. lag tillämpliga ersättningsreglerna. - Resonemanget kommenteradesinte under riksdagsbehandlingen (CU 1977/78:8 s. 4). granskning behandlade konstitutionsutskottetregeringens beslut i några enskilda planärenden, där berördes avplanförslaget (KU 1977/78:35 s. 22-23). Utskottet kom i detta sammanhang in påfrågan vilken inverkan riktlinjerna i den fysiska riksplaneringen kunde få påstatliga myndigheters beslut vid fastställelse av stads- och byggnadsplaner.Enligt utskottet innebar statsmakternas beslut på detta område att de av riksdagenfastlagda riktlinjerna utan uttryckligt lagstadgande skulle bli vägledande förregeringen och underställda myndigheter vid alla beslut om sådan markanvändningsom riktlinjerna avser. Dessa riktlinjer var enligt utskottet av sådant slagatt det vid fastställelseprövningen av stads- och byggnadsplaner ankom på destatliga myndigheterna att bevaka att de beaktades. Frågan om den fysiska riksplaneringens betydelse vidhandläggning av enskilda ärenden behandlades också i propositionen våren 1979med redovisning av planeringsskedet i den fysiska riksplaneringen (prop.1978/79:213 s. 65-67). Föredragande statsrådet fastslog inledningsvis att deriktlinjer som angavs i den fysiska riksplaneringen inte var förenade med någraomedelbara rättsverkningar. Inte heller hade formerna för planeringenreglerats i författning. Statsrådet erinrade om att i statsmakternas beslut omden fysiska riksplaneringen förutskickades att frågan om hur man generelltskulle förknippa beslut grundade på den fysiska riksplaneringen KU1980/81:25 191 med direkta rättsverkningar för kommuner och enskildaskulle behandlas i arbetet med översynen av byggnadslagsdftningen. anförde vidare följande: De riktlinjer som ställs upp i denfysiska riksplaneringen får således inverkan på efterföljande planering ochbeslut. En stor del av den kommunala planering som har genomförts medutgångspunkt i riktlinjerna för hushållning med mark och vatten har redovisatsi s. k. kommunöversikter. Dessa regleras inte i byggnadslagen. Regeringen haremellerdd förordat att de översiktliga planer som upprättas som ett led iarbetet med den fysiska riksplaneringen bör handläggas enligt de regler somanges i byggnadsstadgan (1959:612, omtryckt 1972:776, ändrad senast 1978:369)beträffande generalplan. Så har också skett i stor utsträckning. Således harkommunöversikterna som regel varit föremål för samråd med statliga myndigheter,de har varit utställda för att ge allmänheten tillfälle att framföra synpunkteroch de har antagits efter sedvanlig behandling i kommunala organ. Därefter återgavs två utslag avhögsta domstolen där riktlinjerna berördes. I det enafallet, ett avstyckningsärende i kommun i , fannHD att den begärda avstyckningen stred mot föreliggande riktlinjer ikommunöversikten beträffande bebyggelseutvecklingen inom det aktuella området.Avstyckningen måste därför anses föranleda olämplig bebyggelse och motverkalämplig planläggning av området. I det andra fallet, ett tillståndsärende enligtvattenlagen, fann HD med hänvisning dll bl. a. riktlinjerna för hushållning medmark och vatten att kulturminnesvårdens intressen borde tillmätas sådanbetydelse att en i ärendet begärd utfyllnad inte fick genomföras. Statsrådet berörde också något frågan om karaktären av debeslut som regeringen fattade för varje län och omfullföljandet av riktlinjerna för hushållning med mark och vatten: Regeringens uttalanden ilänsbesluten utgör självfallet inte några direktiv till länsstyrelserna fördessas beslut i enskilda ärenden. Uttalandena får däremot betydelse på så sättatt de anger hur regeringen kan komma att bedöma de aktuella frågorna i den månde underställs regeringens prövning. De uttalanden som regeringen har gjort ibesluten för varje län utgör således regeringens översiktliga bedömning av vadsom mot bakgrund av riktlinjerna för hushållning med mark och vatten är en frånallmän synpunkt lämplig markanvändning. I civilutskottets betänkande (CU1979/80:6 s. 6) framhölls bl. a. att det redan från början varit klart att deöversiktliga riktlinjerna som sådana inte avsetts ha självständig rättsligverkan. En sådan verkan kunde enligt utskottet uppstå först i den mån riktlinjernatillämpades i bl. a. enligt byggnadslagstiftningen. Rikdinjernas betydelse för beslut om detaljplaneärendentogs också upp av statsrådet då han besvaradeIngvar () interpellation om regeringens handläggning av plan- och KU1980/81:25 192 byggnadsärenden (1980/81:48, RD 1980/81:43 s. 20-34).Planministern framhåller i svaret bl. (s. 20-21) att det redan från börjanhar varit klart att riktlinjerna som sådana inte har någon självständigrättslig betydelse. Byggnadslagstiftningens regler om avvägning mellan de olikaintressen som kan stå mot varandra i enskilda fall gäller också når intressensom har kommit dll uttryck i den fysiska riksplaneringen är med i bilden. Detär enligt planministerns mening regeringens skyldighet att göra sådanaavvägningar även inom områden som omfattas av de riktlinjer som harantagit. Avslutningsvis kan nämnas att riktlinjerna i den fysiskariksplaneringen enligt förslaget till ny plan- och bygglag (SOU 1979:65-66)skall föras in i lagen. I den avlämnade propositionen om fortsattfysisk riksplanering (prop. 1980/81:183) förklarar planministern att även hananser att riktlinjerna för hushållning med mark och vatten bör lagregleras. Enlagreglering skulle enligt planministern innebära att den osäkerhet omrikthnjernas rättsliga innebörd som finns undanröjs. Härigenom får hela denprocess som den fysiska riksplaneringen innebär en ökad stadga, som i sin turger förutsättningar för förenklingar i planerings- och beslutsprocessen.Enligt uppgift i propositionen övervägs f. n. i dels fråganom den närmare utformningen av lagregleringen beträffande såväl deverksamhetsanknutna som de geografiska riktlinjerna, dels förslagen i rapportenom ändrade och nya geografiska riktlinjer. Propositionenär ännu ej behandlad av . Den frågeställningsom belysts i detta avsnitt genom olika uttalanden av statsmakterna gälleralltså riktlinjernas rättsliga betydelse för beslut i enskilda ärenden. Härbör för det första klargöras vilka slags ärenden som närmare avses.Riktlinjerna bör naturligtvis i första hand ha betydelse för de beslut imarkanvändningsfrågor som fattas inom ramen för den fysiska riksplaneringen.Härmed avses t. ex. regeringens länsvisa beslut i program- ochplaneringsskedena. I andra hand kan riktlinjerna ha betydelse för de beslut imarkanvändningsfrågor som fattas i enlighet med bestämmelser i vissa lagar, t.ex. byggnadslagen, naturvårdslagen. I detta sammanhang är det beslut av detsenare slaget som avses. Närmare bestämt är det riktlinjernas betydelse förbyggnadsplanebeslut som är av intresse. Som framgår av nästa avsnitt öppnarbyggnadslagstiftningen möjlighet till en sådan påverkan. För det andra bör fastställas för vilka myndigheterriktlinjerna gäller. Som kommer att framgå mer i detalj i nästa avsnitt ärmyndigheter på såväl , statlig regional som statlig central nivåinblandade i byggnads-planebesluten. I fråga om de statliga myndigheterna torderättsläget vara klart. Regeringen har själv uttalat att riktlinjerna gäller förregeringen, och detta har konfirmerats genom riksdagsbesluten. Vidare harregeringen genom utfärdandet av cirkuläret om beaktande av riktlinjer förhushållningen med mark och vatten anbefallt att riktlinjerna skall gälla församtliga KU1980/81:25 193 Problemet är att fastställa omriktlinjerna i någon mening kan sägas gälla för kommunerna. I striktkonstitutionell mening torde detta knappast vara fallet. Riktlinjerna har intehögre konstitudonell valör än andra riksdagsuttalanden, som sker utan sambandmed lagstiftning. Å andra sidan bör framhållas att det särskilt förutsattes i1972 års riksdagsbeslut att riktlinjerna "beaktas och följs även vidkommunala beslut om markanvändningen". Frågan om riktlinjernas gildghetför kommunerna har emellertid rönt förvånansvärt liten uppmärksamhet i deciterade uttalandena. För det tredje bör klarläggas vilken rättslig innebörd somriktlinjerna har då de myndigheter för vilka de gäller beslutar ombyggnadsplaner. I de redovisade dokumenten finns uttalanden om både vilkeninnebörd som riktlinjerna har och inte har. När det gäller de positivauttalandena är formuleringen vanligen att riktlinjerna bör vara"vägledande" eller bör "beaktas" i markanvändningsbesluten.Någon gång skymtar skarpare formuleringar såsom när det sägs i prop. 1975/76:1att de geografiska riktlinjerna bör gälla som "klara anvisningar för hurde berörda områdena skall utnyttjas". De negadva uttalandena innebär oftast att riktlinjernasägs sakna "omedelbara" eller "självständiga"rättsverkningar. Härmed markeras att riktlinjerna kan ha indirektarättsverkningar. 1977/78:31 betonas t. ex. att riktlinjerna "intei sig innebär att någon ny dllståndsplikt införs. Därtill fordras särskildabeslut av statliga eller kommunala myndigheter enligt tillämpliga lagar som t.ex. naturvårdslagen eller byggnadslagen." Samma synpunkt återfinns icivilutskottets betänkande 1979/80:6 då det framhålls att en rättslig verkankan uppstå "i den mån riktlinjerna dllämpades i bl. a. kommunalplanläggning enligt byggnadslagstiftningen". De preciseringar som här gjorts leder alltså tillslutsatsen att riktlinjerna gäller för de statliga myndigheterna. Formellt settgäller de däremot inte för kommunerna. Den rättsliga betydelsen av riktlinjernaär att de bör beaktas som ett starkt allmänt intresse i den avvägning som skallgöras enligt byggnadslagen vid byggnadsplanebeslut. Däremot har riktlinjernainga rättsverkningar direkt utan endast om hänsyn tagits dll dem iplanläggningsbeslut enligt gällande lag. Gällande regler för handläggningen avbyggnadsplaneärenden ' Detaljplanläggning sker enligtbyggnadslagen, BL, (1947:385, omtryckt 1972:775) genom upprättande av stadsplaneller byggnadsplan. Frågan om detaljplan skall upprättas i form av stadsplaneller byggnadsplan är främst beroende av samhällets intresse av att planen blirgenomförd. ' Avsnittet bygger i huvudsak på redogörelser som lämnas ibygglagutredningens betänkande Markanvändning och byggande (SOU 1974:21). 13 1980/81. KU1980/81:25 194 kommunen lösningsrätt till mark som behövs för gator och istor utsträckning också för annan mark som behövs för plangenomförandet. Ifråga om byggnadsplan saknas däremot bestämmelser om skyldighet för kommunenatt svara för vägar och om lösen av mark. Genomförandet av byggnadsplanankommer i allt väsentligt på markägarna. Enligt 107 § skall kommunen ombesörja att byggnadsplanupprättas när tätbebyggelse uppkommit eller kan väntas uppkomma på viss ort ochomständigheterna inte föranleder att stadsplan bör upprättas. Byggnadsplanantas av kommunfullmäktige eller, efter delegering, av . Denmåste fastställas av för att bli gällande (108 §). Föreliggersärskild anledning, kan underställa planen regeringens prövning.Sådan underställning skall alltid ske, om planen avviker från generalplan somefter föreskrift av regeringen enligt 10 a § andra stycket blivit fastställdoch avvikelsen inte är ringa. Underlåter kommun att vidta erforderliga åtgärderför upprättande av byggnadsplan där sådan behövs kan låtaupprätta och fastställa sådan plan för det område som är i fråga. Enligt 110 §får nybyggnad inte ske i strid mot byggnadsplan. Från förbudet kan dispensmeddelas av och enligt av regeringen meddelade föreskrifter avbyggnadsnämnden. Har fråga väckts om upprättande av byggnadsplan kanlänsstyrelsen enligt 109 § första stycket meddela förbud - högstett år - mot nybyggnad inom området. Förbudets giltighetstid kan förlängas medhögst i sänder. Undantag från förbudet får medges av länsstyrelseneller, enligt av regeringen meddelade föreskrifter, av (109 §andra stycket). I 149-151 §§ meddelas bestämmelser om talan mot vissabeslut i planärenden och andra ärenden enligt BL. Enligt 149 § får särskildklagan inte föras över kommunfullmäktiges eller byggnadsnämnds beslut rörandestadsplan, byggnadsplan eller tomtindelning som för att bli gällande skallfastställas av regeringen eller . Talan mot länsstyrelses beslutrörande fastställelse av plan eller mot annat beslut av länsstyrelse skall,utom i vissa fall angående medgivande att bibehålla byggnad som inkräktar pågatumark, föras hos regeringen genom besvär (150 §). Har länsstyrelsefastställt ett av kommunfullmäktige eller byggnadsnämnd antaget planförslagfår beslut överklagas bara av sakägare vars yrkande helt ellerdelvis lämnats utan bifall. I byggnadsstadgan, BS, (1959:612, omtryckt 1972:776) finnsvissa allmänna bestämmelser om planläggning. Bestämmelserna har i huvudsakföljande innehåll. Planläggning skall ske så att den främjar en från allmänsynpunkt lämplig utveckling inom det område som planen skall avse. Tillbörlighänsyn skall tas till förhållandena inom angränsande områden samt till behovsom är gemensamma för riket. Också enskildas intressen skall tillbörligenbeaktas. skall, om inte särskilda förhållanden föranleder annat, avses fördet ändamål vartill den är mest lämpad med hänsyn till läge, terräng- och KU1980/81:25 195 grundförhållanden samt övriga omständigheter. Tillbebyggelse får inte avses mark som inte är lämpad för sådant ändamål frånsundhetssynpunkt, med hänsyn till samfärdseln, möjligheterna att anordnavattenförsörjning och avlopp, faran för vattenförorening eller eljest frånallmän synpunkt. Vissa områden skall såvitt möjligt bevaras, nämligen områdenmed särskild naturskönhet eller säregna naturförhållanden, bebyggelse medsärskilt värde från historisk eller kulturhistorisk synpunkt eller frånskönhetssynpunkt samt områden som är lämpade och behövliga för friluftsliv (9 §BS). De allmänna bestämmelserna i om planläggningkompletteras i viss utsträckning genom materiella bestämmelser för särskilda planformer.Sålunda föreskrivs för stadsplan i huvudsak följande. Planen skall dllgodose deanspråk som från olika synpunkter skäligen kan ställas på en väl ordnadbebyggelse. Därvid skall tillses att marken utnyttjas på ett ekonomiskt och iövrigt lämpligt sätt. Samfärdselns och trafiksäkerhetens krav skall tillbörligenbeaktas, erforderlig trygghet mot brandfara vinnas samt hänsyn tas till defordringar som bör ställas upp från sundhets-, skönhets- och trevnadssynpunkt.Skälig hänsyn skall tas till bestående äganderättsförhållanden,fastighetsgränser, servitut och andra omständigheter som kan inverka på planensgenomförande (12 § BS). För byggnadsplan gäller i huvudsak följande bestämmelser.Planen skall tillgodose de krav som med hänsyn till de särskilda förhållandenainom det riilämnade planområdet skäligen bör ställas på en väl ordnadbebyggelse. Särskild hänsyn skall tas till bebyggelsens art,äganderättsförhållandena samt markägarnas möjligheter att genomföra planen.Jordbruk, skogsbruk eller annan dylik näring får inte onödigtvis hindras ellerförsvåras. får tas upp i planen för jordbruksändamål - vilket är möjligt ibyggnadsplan men inte i stadsplan - bara i den mån det behövs för planenslämpliga utformning. I övrigt gäller för byggnadsplan bestämmelserna omstadsplan i tillämpliga delar (13 § BS). Enligt 14 § BS skall den som upprättar förslag dll plansamråda med kommunstyrelsen eller annat organ, som kommunfullmäktige bestämmer,samt övriga myndigheter, sammanslutningar och enskilda personersom kan ha ett väsentligt intresse av frågan. I 15 och 16 §§ ges bestämmelser om vilka handlingar somskall upprättas och åtfölja planförslag. Enligt 15 § skall sålunda förslag dllstadsplan eller byggnadsplan upprättas på grundval av en för ändamålet avseddkarta över det område som berörs av förslaget (grundkarta). I en särskildförteckning (fasdghetsförteckning) skall redovisas de fastigheter,samfälligheter och andra områden som berörs av förslaget, deras ägare samtservitut och andra särskilda rättigheter som kan ha betydelse för eller berörasav planläggningen. Innan förslag till plan antas skall det enligt 17 § underviss dd vara utställt till granskning. får den som inteåtnöjs med förslaget framställa anmärkning mot detta. Avser förslagetgeneralplan som skall KU1980/81:25 196