bet · G401LU11 · 1980-12-31 00:00:00 — I propositionen har tagits upp vissa av utredningensförslag. Sålunda utmönstras den nuvarande principen atl dödsbodelägarna blirpersonligen ansvariga för den avlidnes skulder, om inte boet inom en viss tidavträtls till förvaltning av boutredningsman eller till konkurs. I ställetinförs bestämmelser om att en bodelning eller ett arvsskifte, som sker innanden dödes skulder har betalts, skall gå åter. Vidare föreslås nya bestämmelser om dödsbodelägares rättatl föra talan i mål som rör boet. Enskilda dödsbodelägare skall under vissaförutsättningar få rätt att föra talan som parter i eget namn men för boetsräkning. Förslaget i denna del innebär i huvudsak att nuvarande domstolspraxislagfästs. LU1980/81:11 17 Bestämmelserna om dödförklaringföreslås ändrade på några punkter. a. skall den som har befunnit sig ilivsfara och därefter försvunnit kunna förklaras död redan när , och intesom f. n. , har förflutit från försvinnandet. I enlighet med vad polisutredningen i betänkandet (SOU1976:6) Polisen har förordat föreslås i propositionen att polisen befrias frånskyldigheten att ta hand om avlidna personers egendom. Denna uppgift läggs ifortsättningen enbart på socialnämnden. Samtligalagändringar föreslås träda i kraft . Utskottet kommer i det följande alt närmare behandla någraav propositionens förslag. Övriga förslag i propositionen har utskottet intefunnit föranleda några särskilda uttalanden från utskottets sida. Med anledningav en motion kommer utskottet vidare att la upp frågan om allmänna arvsfondensrätt atl avstå egendom som är värdefull från kulturhistorisk synpunkt ellerfrån natur- eller kulturvårdssynpunkl. I denna fråga avgav utredningen etlförslag som inle har tagits upp i propositionen. Slutligen kommer utskottet altmed anledning av en under den allmänna motionstiden väckt motion behandlavissa frågor om secundosuccession. Dödsbodelägares ansvar för den dödes skulder Om en avliden efterlämnar skuldersvarar i första hand dödsboet för dessa skulder. I vissa fall kan dockdödsbodelägarna göras personligen ansvariga för skulderna. Bestämmelser häromfinns i 21 kap. (ÄB). a. svarar dödsbodelägarna för sådanaskulder som de kände lill när bouppteckningen förrättades eller som senareblivit kända för dem, om inte boet inom viss närmare angiven tid avträds tillförvaltning av boutredningsman eller till konkurs. Dödsbodelägarna blir ocksåpersonligen ansvariga för den dödes skulder, om de genomför bodelning ocharvskifte trots att de vet att den dödes skulder inte är betalda. Även i vissaandra situationer föreligger ett personligt betalningsansvar. a. drabbasden som enligl har skyldighet att se till att bouppteckningförrättas men som försummar att göra detta inom fastställd tid. Som inledningsvis framhållits föreslås i propositionen altbestämmelserna om dödsbodelägares personliga betalningsansvar slopas ochersätts av regler om återgång av bodelning eller arvskifte som har skett i falldå den avlidnes skulder inte har betalats. Utskottet vill till en början erinra om all reglerna omdelägares personliga betalningsansvar kommit lill i syfte alt skyddaborgenärernas intressen. Reglerna torde emellertid allmänt anses varainvecklade och svårtillämpade. I praktiken är det därför sällan som en borgenärgör gällande personligt delägaransvar. Reglerna kan dock medföra ettsynnerligen strängt personligt betalningsansvar för dödsbodelägarna. Det harsålunda inträffat fall där en LU1980/81:11 18 dödsbodelägare på grund av bristande kännedom om reglernaunderlåtit atl förrätta bouppteckning inom föreskriven tid och drabbats av ettoinskränkt betalningsansvar för den dödes skulder trots alt delägaren endastfått en mindre förmån av boet. Detta innebär i sin lur alt en borgenär kan fäfull betalning för sin fordran trots atl boet endast har små tillgångar. uppfattning bör sådana regler utmönstras ur lagstiftningen som kange lill resultat att en borgenär får sin ställning förbättrad på grund av atlgäldenären avlider. Förslaget i propositionen innebär alt den avlidnesborgenärer kan få ut mer än som svarar mot tillgångarna i boet. Denya reglerna tar således på ett helt annat sätt än de gällande hänsyn tilldödsbodelägarnas intressen. Genom regeln alt bodelning och arvskifte skallåtergå om sådan förrättning verkställts innan den avlidnes skulder betalats gesborgenärerna enligt utskottets mening etl tillfredsställande skydd. Utskottet villvidare peka på alt borgenärerna också skyddas av reglerna i 18 kap. 6 8 ÄB omdelägares ansvar för skador som delägaren under förvaltningen av boel genomvårdslöshet eller av uppsåt vållar borgenärerna. Illojala förfaranden fråndödsbodelägarens sida gentemot borgenärerna kan också föranleda straffansvargenom reglerna i om gäldenärsbrott. Enligl utskottets mening medför propositionens förslag enrimlig begränsning av dödsbodelägarnas ansvar för den dödes skulder. De nyareglerna är också enklare atl tillämpa än de gällande. Med hänsyn härtill ochdå förslaget inle leder till alt borgenärernas rätt försämras tillstyrkerutskottet propositionen i denna del. Om någon är borta och harförflutit sedan han veterligen senast var vid liv, kan enligt 25 kap. 1 8 ÄBansökan göras hos domstol om att han skall förklaras död. 1 allmänhet krävs atlminst tioår harförfiutil. Om den som har försvunnit är vidansökningstillfället, får ansökan dock göras har förflutit. Varden försvunne i livsfara vid försvinnandet, får ansökan göras . Irättspraxis har ganska stränga krav ställts på bevisningen om alt livsfaraförelåg (se NJA 1977 s. 118 och 1980 s. 44). De nuvarande reglerna har kritiserats. a. harframhållits att tiderna för ansökan om dödförklaring numera måste anses förlånga. Utskottet erinrar om atl utskottet i sitt av riksdagengodkända betänkande (LU 1977/78:21) med anledning av en motion anslöt sig tillmotionärens ståndpunkt alt lidsgränsen för ansökan om dödförklaringkunde synas alltför lång. Med hänsyn till atl reglerna om dödförklaring varföremål för översyn av utredningen om vissa arvsrätlsliga frågor var någonåtgärd från sida dock inte erforderlig. Utskottet underströk viktenav att utredningsarbetet bedrevs skyndsamt. 1propositionen behålls huvudregeln eller, om den försvunne var över LU1980/81:11 19 Däremot föreslås att treårstiden för falldå den försvunne befann sig i livsfara förkortas till ell år. Vidare föreslåsen uppmjukning av beviskraven när del gäller livsfara. Dödförklaring skallsålunda kunna ske även i sådana fall där det visserligen inle är utrett menändå kan antas alt den försvunne var i livsfara vid försvinnandet. För dessafall där full bevisning om livsfara inte kan åstadkommas föreslås dock atltreårsliden behålls. Utskottet vill för sin del framhålla att reglerna omdödförklaring har stor betydelse för en försvunnens anhöriga. Med hänsyn tillatt en dödförklaring för med sig alla de rättsverkningar i personligt ochekonomiskt hänseende som inträder när någon har dött, är del emellertidangeläget atl dödförklaring får meddelas endast om starka skäl talar för altden försvunne avlidit. Långa tidsfrister minskar naturligtvis risken förorikliga dödförklaringar. Som utskottet ovan anfört har emellertid de nuvarandetidsfristerna ansetts alltför långa. I kombination med del hårda beviskravetvid påstådd livsfara har reglerna lett till resultat som i vissa fall tett sigmindre tillfredsställande. Utskottet hänvisar härvid till del ovan angivnarättsfallet , som torde ha legat till grund för den motion somutskottet behandlade . Reglerna om dödförklaring bör därför ändras. I propositionen har inle valts den lösning som utskottetifrågasatte , nämligen en ändring av huvudregeln . Förslagen om enuppmjukning av del nuvarande stränga kravet på bevisning om livsfara och ensänkning av tidsfristen från tre till etl år i sådana fall där livsfara kunnatlill fullo styrkas tillgodoser emellertid helt de syften som en reform enligtutskottets mening bör ha. 11, ex. rättsfall hade sålunda, om de nuföreslagna reglerna gällt, ansökningen om dödförklaring med allsannolikhet kunnat bifallas. På anfördaskäl tillstyrker utskottet förslagen i denna del. Allmänna arvsfondens rätt att avstå egendom Om den som avlider saknararvsberältigad make eller släkting, tillfaller arvet allmänna arvsfonden (5kap. 1 8 ÄB). Egendom kan tillföras arvsfonden även genom gåva och testamente.Bestämmelser om fonden finns i lagen (1928:281) om allmänna arvsfonden. Fondens egendom skall förvaltas av kammarkollegiet som ensärskild fond för atl främja vård och fostran av barn och ungdom samt omsorg omhandikappade (1 8). Arv som lillfallil fonden kan avstås helt eller delvistill annan, om det med hänsyn till arvlåtarens uttalanden eller andra särskildaomständigheter kan antas överensstämma med arvlåtarens yttersta vilja. Även iannat fall kan arv avstås till arvlåtarens släkting eller annan person som harstått arvlålaren nära, om del kan anses billigt. Beslut om arvsavslående fattasav regeringen eller, efter dess bemyndigande, av kammarkollegiet. I vissa fallkrävs medverkan (5 S). LU1980/81:11 20 Egendom som har tillfallit fondenoch som inte har avståtls skall säljas. Enligt förordningen (1971:727) omförsäljning av staten tillhörig fast egendom m. m. skall den säljandemyndigheten se till att köpeskillingen blir den högsta möjliga och att den ivarje fall inte understiger egendomens saluvärde, om inte annat särskiltföreskrivs. Lös egendom skall säljas på offentlig auktion av den gode man som enligt7 8 arvsfondslagen har förordnats av tingsrätten att vid boutredningenföreträda fonden (8 S arvsfondslagen). Särskilda regler gäller beträffandetomträtt och fordringar. I direktiven till utredningen om vissa arvsrättsligafrågor anförde föredragande statsrådet att det visat sig att intresset attbevara egendom som har särskilt värde från kultur- eller nalurvårdssynpunktinle alltid kunde tillgodoses om egendomen skulle säljas för arvsfondensräkning i vanlig ordning. Statsrådet ansåg därför alt det var befogal att pånytt la upp frågan om att utvidga arvsfondens rätt att avstå egendom. Även närdet inle var möjligt att fastställa vad som kunde stämma överens medarvlåtarens yttersta vilja borde det vara möjligt att avslå egendom till förmånför museer, bibliotek, stiftelser och andra institutioner ellersammanslutningar som hade särskilda förutsättningar att ta hand om egendomen påett lämpligt sätt. Utredningen delade föredragande statsrådets uppfattningatt gällande bestämmelser innebar nackdelar för egendom som är värdefull frånkulturhistoriska synpunkter eller med hänsyn till natur- och kulturvård.Bestämmelserna medförde enligl utredningen atl sådan egendom i vissa fall intekunde bevaras. Utredningen föreslog därför att arv som avsåg egendom som varvärdefull från natur- eller kulturvårdssynpunkl skulle få avslås till annan somhade särskilda förutsättningar att ta hand om egendomen pä ett lämpligt sätt. Samtliga remissinstanser som har yttrat sig i denna delhar tillstyrkt utredningens förslag eller lämnat det utan erinran. Ipropositionen läggs dock inte fram något förslag till vidgad rätt tillarvsavslående. Som skäl härför anförs att - medan de nuvarande bestämmelsernaom arvsavslående förutsätter en personlig anknytning mellan arvlålaren och densom egendomen skall avstås lill - innebär utredningens förslag att arvsfondenskall kunna avslå egendom även för att tillgodose vissa allmänna intressen. Ensådan utvidgning väcker enligt departementschefen frågan om inte avslående börfå ske även för andra ändamål. Departementschefen nämner också att tanken påatt avstående skall kunna ske i fråga om egendom av nu aktuellt slag tidigareavvisats på grund av vissa principiella betänkligheter. Härtill kommer enligtdepartementschefen att del i detta ärende inte har dokumenterats vilketpraktiskt behov som kan finnas av den av utredningen föreslagna möjlighetenlill arvsavslående. Enligt departementschefen bör denna fråga och de övrigaspörsmål som gäller en eventuell utvidgning av fondens möjligheter alt avståegendom utredas ytterligare innan slutlig ställning tas fill utredningensförslag. Departementschefen anser att utredningens förslag LU1980/81:11 21 får tas upp senare i lämpligt sammanhang. Att utredningens förslag inte nu läggs fram för riksdagenkritiseras i motion 175 (c, fp, m, s). Motionärerna anser det märkligt attregeringen först finner det befogat att utreda möjligheterna till arvsavslåendeför nu aktuellt ändamål men - när sedan utredningen föreslår regler om sådantavstående och delta förslag fillstyrks av remissinstanserna - anser alt någonlagändring inte bör ske. Enligt motionärerna är det angelägel att egendom somhar ett kulturpolitiskt värde eller som är av betydelse från naturvårds- ellerkulturvårdssynpunkt och som har tillfallit arvsfonden skall kunna överlåtas påkultur- och nalurvårdande institutioner eller organisafioner och inte, såsomibland sker, överläs av markexploatörer eller skingras åt olika håll. Attdet finns ett praktiskt behov av vidgade möjligheter lill arvsavslående ärenligt motionärerna ovedersägligt. Motionärerna anför vidare atl denomständigheten att det kan finnas skäl atl överväga möjligheten att avståegendom även för andra ändamål inte rimligen bör föranleda atl genomförandetav utredningens förslag skjuls upp till en avlägsen framlid. På anförda skälyrkar motionärerna att 5 8 arvsfondslagen ändras i enlighet med vad utredningenföreslagit. Utskottet konstaterar till en början att bestämmelserna omatl egendom som tillfallit arvsfonden skall försäljas till högsta möjliga prisleder till att kultur- och naturvårdande institutioner och organisationer får ivissa fall svårt att förvärva egendom, som det är önskvärt alt bevara. Av såvälutredningsdirektiven som utredningens betänkande framgår att den nuvaranderegleringen är till nackdel för de intressen som dessa institutioner ochorganisationer har att bevaka. Utskottet delar motionärernas uppfattning attdet är angelägel atl egendom av nu ifrågavarande slag kan överläs av sådanainstitutioner och organisationer, som har särskilda förutsättningar atl ta handom egendomen på ett lämpligt sätt. Även om det inte torde röra sig om mer ännågot enstaka objekt är det mot bakgrund av det anförda enligtutskottets mening ovedersägligt att det finns ett praktiskt behov av att ändraden nuvarande regleringen. Som framgår av departementschefens uttalanden har tankenpå att öppna möjlighet att avslå kulturhistoriskt intressant egendom prövatstidigare, närmare bestämt , men då avvisats med hänsyn till deprincipiella betänkligheter som förelåg mot att utvidga arvsfondens ändamål förvissa speciella situationer. Regeringen har emellertid i utredningsdirektivenfunnit det befogat att på nytt ta upp frågan om att utvidga arvsfondens rättalt avstå egendom. Varken utredningen eller någon av remissinstanserna hardärefter funnit att principiella betänkligheter nu skulle tala mot denföreslagna utvidgningen av rätten lill avslående. Utskottet kan för sin delansluta sig till denna ståndpunkt. Att rätlen lill arvsavslående föreslåsvidgad för att fillgodose vissa allmänna syften kan självfallet, såsomdepartementschefen påpekar, väcka frågan om inte arvsavslående bör få ske ävenför andra ändamål. Del förhållandet utgör dock, såsom motionärerna framhållit,inget LU1980/81:11 22 bärande skäl för att nu till en oviss framtid skjuta uppen angelägen reform. Ulskotlel kan således inle finna att vad som anförs i propositionenmot etl genomförande av utredningens förslag har sådan styrka atl man bör avslåfrån atl nu ta ställning till förslaget. Utskottet vill tillägga att motutredningens förslag skulle möjligen kunna tala den omständigheten att ellavstående av egendom kan komma alt innebära alt fondens möjligheter att lämnaunderstöd minskar. Som utskottet tidigare framhållit torde del dock kunna blifråga om arvsavslående för nu aktuella ändamål endast i något enstaka fall omåret. Enligt utskottets mening torde därför etl avslående inte kunna i någonnämnvärd grad påverka fondens understödjande verksamhet. På anförda skäl ansluter sig utskottet till motionärernasståndpunkt atl utredningens förslag nu bör genomföras. I sin motivering till förslaget framhåller utredningen atlarvsavslående för nu aktuella ändamål bör ske företrädesvis lill museer,bibliotek, stiftelser och andra institutioner eller sammanslutningar. Iblandkan det enligt utredningen vara lämpligt att avstå lill förmån för kommuner.Utredningens förslag till lagtext öppnar emellertid möjlighet att också avståegendom till fysisk person. Denna möjlighet kommenteras inte av utredningen.Kammarkollegiet framhåller i sitt remissvar att med hänsyn till syftet med denföreslagna nya möjligheten till arvsavslående bör del enligt kollegiets meninginle vara möjligt att avstå egendom lill fysisk person. Utskottet delar dennauppfattning. Sammanfattningsvis förordar utskottet att utredningensförslag om allmänna arvsfondens rätt att avstå egendom, som är av intresse fränbl. a. kulturhistorisk synpunkt, genomförs. Den begränsningen av förslagetsräckvidd bör dock göras alt avstående endast får ske lill juridisk person.Vidare bör enligl ulskotlets mening lagtextförslaget justeras så alt det klartframgår att avstående endast får ske beträffande egendom som är av väsentligbetydelse från kulturhistorisk synpunkt eller från natur- ellerkulturvårdssynpunkt. Den föreslagna bestämmelsen om arvsavslående bör införassom en ny tredje mening i 5 S första stycket arvsfondslagen. Utskottet villpeka på att bestämmelsen i vissa fall kan konkurrera med föreskriften i förstameningen. I dessa fall bör den föreskriften ges företräde. I utredningsdirektiven ifrågasatte föredragande statsrådetom inle etl arvsavslående borde förenas med villkor om hur egendomen skulleförvaltas. Utredningen fann dock inte detta nödvändigt. Eftersom egendomenenligl den föreslagna bestämmelsen ju skall tillföras endast sådana sammanslutningare. d. som kan antas ha de bästa förutsättningar atl sköta egendomen på avsettsätt, anser inte heller utskottet del erforderligt med särskilda villkor ellerföreskrifter. Utskottet förutsätter dock att beslutande myndighet alltid kräverbesked av den till vilken avståendet skall ske om hur egendomen är avsedd attförvaltas. Är myndigheten inle nöjd med beskedet bör den söka få LU1980/81:11 23 lill stånd en överenskommelse med sökanden om de åtgärdersom lämpligen bör vidtas. Utskottet vill tillägga atl, innan ett avståendesker. samråd normall bör las med myndigheter som har särskild sakkunskap närdet gäller att avgöra om egendomen är av sådant slag som bestämmelsen förutsätter. Polisens skyldighet att ta hand om avUdens egendom Enligl 18 kap. 2 8 ÄB åligger detpolismyndighet att i vissa fall ta hand om avlidens egendom. gjort delta kan myndigheten antingen tillkalla delägare alt lahand om egendomen eller göra anmälan till socialnämnden. Om den avlidne saknade hemvist här i landet gällersärskilda regler enligt 2 kap. 3 S lagen om internationella rättsförhållandenrörande dödsbo. Om till polismyndighet har anmälts att sådan person har avliditskall polismyndigheten ta hand om den avlidnes egendom, om det behövs. Äregendomen av ringa värde kan polismyndigheten, sedan begravningskostnader m. m.har betalats, under vissa förutsättningar lämna egendomen till anhörig till denavlidne eller till konsul för hans hemland. I annat fall skall polismyndighetengöra anmälan till domstol som har all förordna boutredningsman. I propositionen föreslås på grundval av polisutredningensbetänkande att polisen befrias från sin skyldighet att ta hand om avlidnapersoners egendom och att denna uppgift i fortsättningen läggs enbart påsocialnämnden. Utskottet erinrar om att i samband med behandlingen år1976 av förslaget om införandel av dödsboanmälan prövade medanledning av en motion frågan om polisens vård av avlidens egendom. Utskottetkonstaterade (LU 1975/76:66) att dödsboförvaltning inte var en i första handpolisiär uppgift. Enligt utskottets mening borde man i princip befriapolismyndigheten från uppgifter som bättre kunde skötas av andrasamhällsorgan. Utskottet kunde emellertid inte utesluta att det alltjämt fannsett behov av att polisen tillfälligt tog hand om avlidens egendom.Polismyndighets skyldighet att göra detta borde därför bestå tills vidare.Utskottet strök emellertid under att ansvaret för egendomens vård i sådana fallsnarast efter omhändertagandel borde föras över på socialnämnden. Mot bakgrund av det anförda finner utskottet dettillfredsställande att polisen nu kan befrias från skyldigheten att la hand omavlidens egendom och att denna uppgift, som är en social uppgift, nu läggsenbart på socialnämnden. Utskottet tillstyrker förslaget. Utskottet villemellertid tillägga att lagändringen inte innebär någon ändring i polisensallmänna skyldighet att ge upplysningar och hjälp. Polisen kan därförundantagsvis - för att skador skall kunna undvikas på egendom - bli tvungen alttillfälligt ta hand om egendomen till dess socialnämnden kan ingripa. LU1980/81:11 24 Eflerievande make saknar, ombröstarvingar finns, arvsrätt efter den avlidne maken. Den efterlevande har idessa fall endast sin giftorätt. Vid bodelning mellan bröstarvingarna och makenerhåller maken - om tillgångarna utgörs endast av giftorättsgods - därförhälften av tillgångarna. För att undvika splittring av dödsbon rned ringafillgångar har en särskild bodelningsregel införts i 13 kap. 12 S andrastycket (GB). Enligt denna regel äger eflerievande make alltidav makarnas giftorättsgods få egendom till så stort värde alt den tillsammansmed makens ev. enskilda egendom motsvarar fyra gånger det vid tiden fördödsfallet gällande basbeloppet enligt lagen om allmän försäkring. Basbeloppetär f. n. Fyra basbelopp utgör således . Saknar äkta makar bröstarvingar har den eflerievande makenarvsrätt enligt 3 kap. ÄB. Maken leder dock inte härigenom utan vidare över allegendom fill sina egna arvingar. Tvärtom bibehåller lagen en arvsrätt för denförsl avlidnes föräldrar och syskon men uppskjuter arvsrättens inträde lill dentidpunkt då den eflerievande maken dör. Denna uppskjutna arvsrätt kallasvanligen secundosuccession och arvingarna kallas efterarvingar ellersecundosuccessorer. När vid eflerievande makes död boel skall delas mellandenna makes egna arvingar och efterarvingarna gäller som huvudregel att varderasidan tar hälften. Därest den efterlevande maken på grund av den ovanredovisade regeln i 13 kap. 12 8 GB skulle ha fått hela kvarlåtenskapen - ombodelning hade skett efter den först avlidne - så behöver enligt 3 kap. 7 S ÄBden efterlevande makens arvingar dock inte vid dennes död dela med sig något avboet till den först avlidne makens släktingar. Regeln i 3 kap. 7 8 ÄB innebår således att om en makeavlider och kvarlåtenskapen är . skall vid den efterlevandemakens död kvarlåtenskapen i princip delas mellan resp. makes arvingar. Varkvarlåtenskapen i stället . tillfaller vid den efterlevande makensdöd all kvarlåtenskap dennes arvingar. I motion 1191 (m) kritiseras regeln i 3 kap. 7 8 ÄB, somenligl motionären kan leda till obilliga resultat. Eftersom regeln är enbodelningsregel skall det verkliga värdet på kvarlåtenskapen gälla och inlebouppteckningsvärdet, som oftast är lägre. I bouppteckningen las t. ex.fastighet upp till taxeringsvärdet som ju som regel understiger saluvärdet. Nuangivna förhållanden kan, när kvarlåtenskapen i bouppteckningen tagits upp tillett värde understigande fyra basbelopp, leda till tvister om värdetför varje sak i boet. Motionären anser att det inte ligger i rättsordningensintresse att framkalla sådana rättegångar och yrkar därför att skallbesluta upphäva bestämmelsen i 3 kap. 7 8 ÄB. Utskottet behandlade en motion med liknandesyfte. I sitt betänkande (LU 1974:17) konstaterade utskottet alt syftet medmotionen var behjärlansvärl. De gällande reglerna kunde enligl utskottet ledalill mindre LU1980/81:11 25 Utskottet kunde dock inleställa sig bakom det förslag till lagändring som motionären lagt fram.