bet · G401LU26 · 1980-12-31 00:00:00 — med anledning av motioner om skadeståndsansvar m.m. I betänkandet behandlas åttamotioner, i vilka tas upp olika frågor som har skadeståndsrättslig anknytning,nämligen A. de under allmänna motionstiden väckta motionerna 1979180:615 av "(), vari yrkas att beslutar om ändring iskadeståndslagen vid utövande av brottslig handling i enlighet med vad somanförts i motionen, 1979180:1124 av (), vari yrkas attriksdagen beslutar att upphäva 11 kap. 2 § byggningabalken, 1979180:1532 av m. fl. (c), vari yrkasatt beslutar om obligatorisk ansvarsförsäkring för fritidsbåtar somregistreras, 1979180:1611 av Hans Nyhage (m), vari yrkas att riksdagenhos regeringen begär lämpliga åtgärder, syftande till att öka möjligheternatill ersättning för behandlingsskador i sjukvården, vilka inträffat någon tidföre , 1979180:1896 av m. fl. (m), vari yrkas attriksdagen hos regeringen hemställer om ett åtgärdsprogram som innebär att densvenska lagstiftningen om ekonomisk ersättning vid oljeskador skärps. B. de under allmänna motionstiden väckta motionerna 1980181:846 av ()vari yrkas att beslutar begära att regeringen vidtar åtgärder för attutreda frågan om alkohol då det gäller försäkringsväsendet och ansvarighet vidolycka, 1980181:905 av och (båda m),vari yrkas att begär att regeringen utfärdar riktlinjer för i vilkafall ersättningsanspråk enligt skadeståndslagen kan riktas mot en skolungdomför av honom eller henne medvetet åstadkommen skada på allmän egendom, 1980181:1898 av (), vari yrkas att riksdagenmåtte besluta om åtgärder för stärkande av den enskildes rättsskydd avseendereglerna för skadestånd i samband med brott. LU1980/81:26 2 Den grundläggande huvudregeln omskadeståndsansvar återfinns i 2 kap. 1 § skadeståndslagen (SKL). Där heter detatt var och en som uppsåtligen eller av vårdslöshet vållar person- ellersakskada skall ersätta skadan såvida annat inte följer av SKL. Frän detta fulla skadeståndsansvar gör SKL vissa undantagför barn och ungdom. Enligt 2 kap. 2 § skall den som vållat person- ochsakskada och som ej fyllt ersätta skadan i den mån det är skäligt medhänsyn till hans ålder och utveckling, handlingens beskaffenhet, föreliggandeansvarsförsäkring och andra ekonomiska förhållanden samt övriga omständigheter. Möjligheten att sätta ned ett barns skadeståndsansvareller helt befria barnet från ansvar fanns redan före tillkomsten av SKL. Deviktigaste nyheterna som SKL förde med sig var att åldersgränsen höjdes från 15till och att man i högre grad än tidigare skulle ta hänsyn till om barnetskyddas av ansvarsförsäkring. Barnets skadeståndsansvar bärs av barnet självt och inteav föräldrarna. En förälder kan bli skadeståndsskyldig endast om han eller honsjälv varit vårdslös. Försummelse när det gäller vård och tillsyn av ett barnkan leda till att föräldrarna åläggs skadeståndsskyldighet. brister iuppfostran brukar däremot inte grunda någon skadeståndsskyldighet förföräldrarna. Inget hindrar att både barnet och föräldrarna kan göras ansvarigaför en skada. I sådant fall tillämpas reglerna om solidariskt ansvar. Motion 1980/81:905 Motionärerna hänvisar inledningsvistill en undersökning, som har låtit utföra om ungdomenskonsumtionsvanor och som enligt motionärerna utvisar att ungdomen har en myckethög konsumtionsstandard. Enligt motionärerna finns det skäl att sätta deframkomna siffrorna i relation till samhällets kostnader för vandalisering iskolor och fritidslokaler, vilka kostnader uppgår till flera milj. kr. Motionärerna framhåller vidare att det är ytterst sällansom myndigheter reser ersättningsanspråk på ungdomar eller deras föräldrar.Detta förhållande beror enligt motionärerna på osäkerhet om hurskälighetsbedömningen enligt 2 kap. 2 § SKL skall ske och vilka kriterier somskall anses behöva vara uppfyllda för att ersättningskrav skall kunna bifallas. I motionen stryks under att ungdomars vandaliseringåsamkar kommunen stora kostnader för att ersätta förstörd materiel.Motionärerna hänvisar till att såväl normgruppen som kampanjen mot våld iskolan har gjort stora ansträngningar att komma till rätta med förstörelse ochvandalisering, något som är av största betydelse. När det gäller frågan omungdomars ersättningsskyldighet råder det dock enligt motionärerna storabrister. LU1980/81:26 3 Ersättningsfrågorna bedöms också olika i olika kommuneroch några klara riktlinjer för i vilka fall ersättning skall krävas finns inte.Regeringen bör därför ge ut riktlinjer för bedömningen av i vilka fall 2 kap. 2§ medger att ersättning kan krävas av ungdomar som uppsåtligen orsakat skadorpå allmän egendom. Ur förarbetena till 2 kap. 2 § SKL Av förarbetena till lagrummetframgår att motivet för att vidga möjligheten till jämkning av skadeståndetför 15-18-åringarna främst var de ekonomiska förhållandena. Ett skadeståndkunde lätt bli oskäligt betungan-, de för den som befann sig under utbildningeller ännu inte hade nått upp till några högre inkomster. När det gällde lagrummets tillämpning på denna ålderskategorianförde departementschefen bl. a. följande synpunkter. Utgångspunkten bör som jag tidigarehar nämnt vara, att en person i princip bär fullt skadeståndsansvarenligt den allmänna culparegeln. Bedömningen av den unges beteende skall alltsånormalt ske med utgångspunkt i de handlingsnormer som ligger till grund förvållandebedöm-ningen enligt culparegeln. I undantagsfall kan emellertid ennedsättning av skadeståndsansvaret med hänsyn enbart till skadevållarens ålderoch utveckling eller handlingens beskaffenhet eller i övrigt andraomständigheter än de ekonomiska förhållandena bli aktuell. En jämkning avskadeståndet på sådana grunder kan tänkas i fall av uppenbarautvecklingsstörningar eller när den unge utan egen förskyllan har försatts i ensituation, som han inte rimligen kan väntas ha fysiska förutsättningar ellertillräcklig psykisk mognad för att kunna bemästra på samma sätt som en vuxenperson, utan att han på sådana grunder kan helt undgå ansvarighet. Allmänt sett åsyftas emellertid en restriktiv användningav de möjligheter att sätta ned skadeståndet som bestämmelsen ger för dessaskadevållare. Det är framför allt de ekonomiska följderna av fulltskadeståndsansvar som skall beaktas vid skälighetsbedömningen. Härvid börväsentligen följande principer vara vägledande. Till en början är det uppenbart, att en nedsättning avskadeståndet aldrig kan komma i fråga inom ramen för en föreliggandeansvarsförsäkring. I andra fall, dvs. när försäkring saknas eller ärotillräcklig, bör skadeståndet jämkas endast om det annars skulle bli oskäligtbetungande. Men frågan om skadans absoluta storlek kan inte tillmätas avgörandebetydelse vid den prövningen. För att kunna avgöra om skadeståndet skulle bli»oskäligt» betungande måste man inte bara ställa skadeståndets storlek irelation till skadevållarens ekonomi utan också ta hänsyn till omständigheternakring skadefallet. När det gäller ungdomar i dessa åldersgrupper torde sålundaen lindring av skadeståndsansvaret bli aktuell bara när dessa omständigheter iförening med att skadan från skadevållarens synpunkt är omfattande gör detoskäligt att han belastas med full ersättningsskyldighet. Detta innebär å enasidan, att ett skadestånd som i och för sig inte är av särskilt stor omfattningkan nedsättas, om detta framstår som skäligt med hänsyn till speciellt ömmandeomständigheter i övrigt, t. ex. att skadevållaren är utvecklings-hämmad. Det ärå andra sidan inte ett tillräckligt skäl för nedsättning-av LU1980/81:26 4 skadeståndet, att skadan är stor i förhållande tillskadevållarens ekonomiska bärkraft. En sådan omständighet kan neutraliseras avandra faktorer, som gör det rimligt att skadevållaren trots allt får utge fullersättning. Man måste framför allt beakta den skadevållande handlingensbeskaffenhet. Detta innebär bl. a., att möjligheten att sätta ned skadeståndetbör användas med betydligt större återhållsamhet vid uppsåtliga handlingar änvid alldagliga försummelser av lindrig art. Tillbörlig hänsyn måste emellertid tas också till denskadelidandes intresse. En nedsättning av skadeståndet, som skulle verkaobillig mot honom, bör inte komma i fråga. Om den skadelidande befinner sig ismå ekonomiska omständigheter och saknar försäkring, kan detta utgöra ett skälatt ålägga fullt skadeståndsansvar, även om skadan är omfattande. Att denskadelidande är förmögen eller är skyddad av försäkring utgör däremot inte ettsjälvständigt skäl för nedsättning av skadeståndet. Man får hålla i minnet attden särskilda skadeståndsregel som det här gäller är betingad av hänsyn tillden skadevållandes situation. Skadestånd till skadelidande brottsling I motionen framhålls att enmålsägande kan bli skadeståndsskyldig gentemot en brottsling om den senareunder utövande av sin brottsliga handling drabbas av något som han inte behövtha anledning att räkna med under utövande av sitt "arbete". Somexempel nämner motionären att en villaägare som reparerar sin fastighet ochdärvid tagit upp ett hål i golvet kan bli skadeståndsskyldig till eninbrottstjuv som ramlar ned i hålet och bryter benet. Att skadestånd skall utgåi sådana fall torde enligt motionären vara ytterst stötande för den allmännarättskänslan. Motionären anser att skadeståndslagen bör kompletteras med enparagraf av innebörd att skadeståndslagens regler inte skall bli tillämpliga påskada som tillfogats den som utövat brottslig handling, eller ev. grovtbrottslig handling. Skadeståndslagen innehåller ingasärskilda bestämmelser om skadestånd för den som skadats vid utövandet avbrottslig eller annan otillåten handling. I sådana fall blir vanligaskadeståndsrättsliga principer tillämpliga. Den som t. ex. är ansvarig försäkerheten i en fastighet, vid ett bygge e. d. kan sålunda bliskadeståndsskyldig inte endast mot den som är behörig att komma dit utan ävenmot andra. Är risken för skada stor för behöriga besökare kan således även enobehörig besökare erhålla skadestånd om han skadas. Som exempel härpå kannämnas följande rättsfall. NJA 1973 s. 141. En person begavsig in på en i mörker försänkt byggnadsplats för att kasta vatten och fölldärvid ned i ett öppet hisschakt och skadades. De anordningar som avskildebyggnadsplatsen från gatan var otillräckliga och hisschaktet hade lämnats öppetvid arbetets slut. LU1980/81:26 5 skadade erhöll skadestånd från byggnadsentreprenören.Trots att han obehörigen begett sig in på byggnadsplatsen ansågs hans handlandeej "ha innefattat en sådan kränkning av bolaget eller dess rätt som skulleha kunnat fria bolaget från vårdslösheten". Att den skadade under angivnaomständigheter begett sig in på den i mörker försänkta byggnadsplatsen varemellertid att anse som medvållande till skadan. Entreprenören fick därförsvara för två tredjedelar av skadan. Av det refererade rättsfallet kan dras slutsatsen att hadeden skadelidandes handling inneburit en verklig kränkning av bolaget eller dessrätt, t. ex. i form av inbrottsförsök, hade entreprenören med all sannolikhetbefriats från skadeståndsskyldighet. Det torde således i princip inte finnasnågon skyldighet för t. ex. en fastighetsägare att vidta åtgärder så att eninbrottstjuv ej kommer till skada (se även : Skadeståndsansvar,tredje uppl. 1976 s. 89). nämner som exempel att även om en lovligbesökare kan få skadestånd om han snävar i ett hål i en matta får inteinbrottstjuven skadestånd därför att han snävar och bryter benet. En inbrottstjuvtorde dock kunna få skadestånd i sådana fall där han skadats till följd av attfastighetsägaren satt farliga fällor för honom. Skadestånd i samband med brott Motiveringen till motionsyrkandetåterfinns i motion 1980/81:1897, som i övrigt behandlar frågan om tillämpningenav preskriptionsregler. Motionären framhåller att den somdrabbas av inbrott endast kan yrka skadestånd för materiella förluster men inteför förlorad arbetsförtjänst eller psykiskt lidande. Enligt motionären är detförenat med åtskilligt besvär för den enskilde att ordna upp efter ett inbrott,som vänt upp och ned på allt han har. Den enskildes rättsskydd bör därförstärkas på detta område. Gällande rätt m. m. Huvudregeln om skadeståndsansvarför den som uppsåtligen eller av vårdslöshet vållar person- eller sakskadagäller även vid skador orsakade i samband med brott. När det gäller sakskadaomfattar skadeståndet enligt 5 kap. 7 § SKL sakens värde ellerreparationskostnader och värdeminskning, annan kostnad till följd av skadansamt inkomstförlust eller intrång i näringsverksamhet. Som exempel på annankostnad till följd av skadan anförs i förarbetena utgift för transport av detskadade föremålet, kostnad för besiktning och värdering av detta samt utgiftersom har varit nödvändiga för att begränsa skadeverkningarna. En viktig ochganska vanlig ersättningspost är stilleståndsersättning vid skada på bilar. Skulle vidett inbrott personskada uppkomma kan enligt 5 kap. 1 § SKL 1* 1980/81. LU1980/81:26 6 ersättning utgå för dels sjukvårdskostnad och andrautgifter, dels inkomstförlust, dels ock sveda och värk, lyte eller annatstadigvarande men samt olägenhet i övrigt till följd av skadan. Vid personskadakan således ersättning utgå även för ideell skada. Huruvida det fallet att en person drabbas av en psykiskchock utan att han i övrigt lider men skall anses som en personskada kan i vissmån vara tveksamt. En depression, som framkallats genom chocken vid entrafikolycka och medfört arbetsoförmåga redan från olycksdagen, har i ett fallersatts som personskada (NJA 1971 s. 78). Till personskada kan man däremot interäkna lidande eller obehag som inte framkallat något fysiskt eller psykisktsjukdomstillstånd. Skadestånd och försäkring vid skada i samband medalkoholpåverkan Skadestånd utgår i princip även omden skadelidande varit alkoholpåver-kad. Skadeståndet kan dock jämkas om denskadelidande varit medvållande. När det gäller personskada skall enligt 6 kap.1 § första stycket SKL jämkning ske endast om den skadelidande självuppsåtligen eller genom grov vårdslöshet har medverkat till skadan. Skadeståndtill förare av motordrivet fordon som gjort sig skyldig till rattfylleri ochrattonykterhet kan också jämkas, om föraren genom vårdslöshet har medverkattill skadan. Sistnämnda regel infördes i SKL av 1975 isamband med att antog en ny trafikskadelag. En motsvarandebestämmelse återfinns i 12 § trafikskadelagen (1975:1410). Trafikskadelagen medger trafikförsäkringsgivareåterkravsrätt mot skadevållare när skadan vållats uppsåtligen eller genom grovvårdslöshet (20 §). Sådan rätt tillkommer även försäkringsgivare omskadevållare gjort sig skyldig till enkel vårdslöshet och därvid varitstraffbart påverkad av alkohol eller annat berusningsmedel. Motion 1980/81:846 Motiveringen till motionsyrkandetåterfinns i motion 1980/81:845, som i övrigt tar upp frågor som rör informationom alkoholens skadeverkningar. Motionären framhåller att det är en intressantfråga om den som åstadkommer skada under alkoholpåverkan bör få svara förskadan själv genom lämpliga anordningar på försäkringssidan. Motionärenhänvisar till att alkoholpåverkan enligt nuvarande lagstiftning - framför allttrafikskadelagen - under vissa förhållanden inverkar på såväl rätten tillersättning för egen skada som betalningsskyldigheten för skada som vållasannan. Det kan enligt motionären behöva undesökas om mera allmänna principerbör införas. LU1980/81:26 7 innebärande att en person som är påverkad av alkohol ellerannat berusningsmedel får finna sig i att bära de skador han åstadkommer.Möjligheten att införa en mera generell försäkringsanordning täckande skador pådet aktuella området bör utredas. Reglerna i SKL och trafikskadelagenom medvållande av alkoholpåverkad förare samt regeln i trafikskadelagen omregressrätt mot alkoholpåverkad förare infördes av med anledning avmotionsyrkanden väckta i anslutning till förslaget till trafikskadelag. uttalade i sitt av godkändabetänkande LU 1975/76:3 bl. a. följande. Frågan är då huruvida en föraresbrottsliga förfarande i samband med förande av motorfordon och särskilt detförhållandet att föraren har gjort sig skyldig till rattfylleri ellerrattonykterhet skall påverka hans rätt till trafikskadeersättning för denhändelse han skadas under körningen. De brott det här är fråga om väcker, såsomtrafikskadeutredningen påpekar, i regel stark indignation hos allmänheten, ochtanken att rattfylleristen eller biltjuven skall kunna uppbära full gottgörelseför skador, som tillfogats honom under färd med fordonet, torde för många tesig stötande. Utskottet vill för sin del kraftigt stryka under attförtäring av alkohol eller andra berusningsmedel och förande av motorfordoninte hör samman. Även om det råder delade meningar om i vilken utsträckningtrafikskadorna vållas av alkoholpåverkade förare, råder det inget tvivel om attsådana förare är betydligt mer olycksbenägna än nyktra förare. Det måste därförenligt utskottets mening vara en viktig uppgift för lagstiftaren att imöjligaste mån motverka att alkoholpåverkade pesoner framför motorfordon. Isyfte att främja trafiksäkerheten bör man vidta alla åtgärder, som har någonreell preventiv verkan. Dessa kan självfallet vara av olika slag. Särskildbetydelse torde emellertid sådana åtgärder ha som ökar riskerna för upptäckt. Efter en redogörelse för den dåpågående försöksverksamheten med rutinmässiga alkoholutandningsprov anfördeutskottet vidare. Att utandningsproven har haft enpreventiv effekt torde vara ostridigt. Det är självfallet svårare att göranågra bestämda uttalanden om vilken brottsförebyggande effekt en bestämmelsesom utesluter eller i väsentlig mån inskränker rätten tilltrafikskadeersättning för tidigare angivna kategorier av förare skulle få.Enligt utskottets mening kan man emellertid inte utan vidare frånkänna ettsådant ingrepp i ersättningsreglerna en preventiv verkan. Det kan inte helleruteslutas att en underlåtenhet att införa särbestämmelser för alkoholpåverkadeförare kan - med tanke på att sådana bestämmelser finns - komma attuppfattas som en del i en allmän nedtoning av samhällsåtgärderna mottrafikonykterhet. Genom det sätt på vilket förslaget har kommenterats i skildasammanhang har för övrigt risken för en sådan negativ effekt blivit större. Mot bakgrund av det anförda kan utskottet inte ansluta sigtill statsrådets ståndpunkt att behovet av sanktioner för att motverkatrafiknykterhetsbrott skall tillgodoses endast inom ramen för samhälletskriminalpolitik. LU 1980/81:26 8 delar justitiekanslerns uppfattning att man i kampen motdenna brottslighet inte bör "låsa in sig" i olika rum, där man enadagen behandlar straffrättsliga sanktioner och en annan dag behandlarekonomiska påföljder i ett försäkringssystem. I stället måste man enligtutskottets mening ta alla lämpliga medel i anspråk för att tjänatrafiknykterhetens intressen, oavsett om de faller inom straffrättens,skadeståndsrättens eller försäkringsrättens områden. Utskottet har därförkommit till den uppfattningen att i varje fall straffbart alkoholpåverkadeförare bör i någon form särbehandlas när det gäller rätten till esättning vidpersonskada. Efter en diskussion om olikaalternativ till hur en sådan särbehandling skulle kunna komma till ståndanförde utskottet. Enligt utskottets mening återstårsåledes endast möjligheten att, såsom yrkas i motionen 1975/76:8, införa ensärskild jämkningsregel i 12 § förslaget till trafikskadelag. Vid övervägandetav vad en sådan regel skall innehålla har utskottet stannat för att jämkningbör tillåtas även vid "enkel" vårdslöshet i förening med rattfyllerioch rattonykterhet. En jämkning av en straffbart alkoholpåverkad förarestrafikskadeersättning kan följaktligen ske, om han genom oaktsamhet medverkattill den egna skadan. Däremot får jämkning icke ske av hans ersättning, omskadan är en följd enbart av annan förares vållande. Att tillåta jämkningendast av det skälet att den skadelidande föraren gjort sig skyldig till etttrafiknykterhetsbrott anser utskottet inte böra komma i fråga. Den trafikfarasom en alkoholpåverkad förare utgör bör i det enskilda fallet ha manifesteratsgenom en vårdslös körning av denne. I övervägande antalet fall, när enstraffbart alkoholpåverkad förare skadas vid en trafikolycka, torde också den skadelidandegenom oaktsam körning ha i vart fall medverkat till skadan. Den av utskottet förordade jämkningsregeln har enligtutskottets mening betydande fördelar. Sålunda kommer de trafiknykterhetsbrott,vilka begåtts i samband med vårdslös körning, att i jämkningshänseende blijämställda med grov vårdslöshet i trafik. Samma skäl som föredragandestatsrådet åberopar för att tillåta jämkning vid grov vårdslöshet, nämligen attdet skulle kunna leda till stötande resultat om full ersättning under allaförhållanden skall utgå till den som framfört fordon vårdslöst, kan nämligenenligt utskottets mening åberopas för en jämkning vid trafiknykterhetsbrott somskett i samband med vårdslös körning. En jämkningsregel av det slag somutskottet förordar ger vidare utrymme för ett hänsynstagande till de socialatrygghetssynpunkter som vid lagförslagets utarbetande varit vägledande i frågaom rätten till ersättning för personskada och som statsrådet åberopat som skälmot en särbehandling i ersättningshänseende av alkoholpåverkade förare.Utskottet vill understryka att utskottets förslag i och för sig innebär att denalkoholpåverkade förarens möjligheter till trafikskadeersättning väsentligtförbättras i förhållande till gällande rätt, därigenom att förutsättningar nuöppnas för ersättning även i de fall där den alkoholpåverkade ensam varitvållande till skadan. Genom att den föreslagna jämkningsregeln är fakultativger den vidare domstolarna möjlighet att ta hänsyn till omständigheterna i detsärskilda fallet. Utskottet hävdar därför att utskottets förslag i förevarandedel inte kan anses innebära att den alkoholpåverkade förarens sociala tryggheteftersatts. Utskottet vill för övrigt anmärka att vad statsrådet i förevarandehänseende åberopat till stöd för att inte tillåta jämkning vid trafikonykterhetmed samma styrka kan åberopas mot att tillåta jämkning vid grov vårdslöshet. LU1980/81:26 9 På grund av det ovan anfördaföreslår utskottet att med anledning av motionerna, såvitt nu är ifråga, till 12 § första stycket förslaget till trafikskadelag foga enbestämmelse av innebörd att jämkning kan ske även när skadelidande förare självgenom vårdslöshet har medvekat till skadan och i samband därmed har gjort sigskyldig till brott mot 4 § trafikbrottslagen. Med hänsyn till sambandet mellantrafikskadelagen och SKL föreslog utskottet att en motsvarande bestämmelseskulle införas i 6 kap. 1 § SKL. Ersättning för behandlingsskador i sjukvården Skador, som uppstått genom felaktigmedicinsk behandling, är ej underkastade någon rättslig särbehandling igällande rätt. Detta innebär att sjukvårdshuvudmans skadeståndsansvar - liksomskadeståndsfrågorna i övrigt inom sjukvårdens område - skall bedömas enligtbestämmelserna i skadeståndslagen. Enligt 3 kap. 1 § SKL åligger det arbetsgivare att svaraför bl. a. personskada, som hos honom anställd arbetstagare vållar genom feleller försummelse i tjänsten, oavsett vilken ställning arbetstagaren intar (s.k. principalansvar). Ansvaret är ej begränsat till privata arbetsgivare utanomfattar även statliga och kommunala myndigheter. Bestämmelsen är såledestillämplig t. ex. när en landstingskommun driver ett sjukhus. Det är den skadelidandes sak att bevisa att fel ellerförsummelse förekommit från någon arbetstagares sida. Han behöver dock intepeka ut någon bestämd person, som bevisligen varit vårdslös. Det räcker med attdet kan konstateras att den vållande måste ha varit någon för vilken arbetsgivarenansvarar. Arbetsgivaren svarar nämligen också för "anonyma" fel.Likaså omfattar principalansvaret "kumulerade" fel, dvs. när var ochen av flera befattningshavare gjort sig skyldig till en mindre vårdslöshet, sominte för någon av dem skulle vara tillräcklig att leda tillskadeståndsskyldighet för arbetsgivaren men som tillsammans innebär en avsevärdbrist i aktsamhe-ten.