bet · G401JuU25 · 1980-12-31 00:00:00 — Trots den ändring i reglerna om villkorlig frigivning somutskottet dllstyrkt i det föregående kommer de faktiska verkställighetstidernavid dom på fängelse inle att kunna motsvara vad som f. n. kan förekomma vid dompå internering med mycket lång minsta tid. Utskottetvill för sin del till atl börja med ansluta sig till departementschefensuppfattning att inlerneringspåföljdens avskaffande inte bör få-den konsekvensenatt de faktiska strafftiderna vid de allra grövsta formerna av upprepadbrottslighet blir kortare än . Ätt det kan bli på det sättet hänger somfömt sagts främst samman med lagstiftningen om villkorlig frigivning. På skälsom har angetts i del föregående har utskottet tagit avstånd från tanken på atti detta sammanhang föreslå några mera genomgripande ändringar i denlagstiftningen. Idetta läge anser utskottet alt del för att undvika den angivnakonsekvensen av interneringspåföljdens avskaffande finns ett behov av att vidupprepad brottslighet kunna döma till fängelsestraff som överstiger det högstastraff som medges i slraffstadgandet för det särskilda brottet. Även om det förbrott av allvarlig beskaffenhet i de allra flesta fall är möjligt att redaninom straffskalan för brotten döma till så långa fängelsestraff som påkallas avbrottets svårhet och av hänsynen till intresset av samhällsskydd finns detenligt utskottets mening likväl för ett begränsat antal fall ett behov av enstraffskärpningsregel av del slag som har föreslagits i propositionen. Ilinje med de tankegångar som ligger bakom motionsyrkandena vill utskottetframhålla att straffskärpningsregeln inte får leda lill en ökad stränghet istraffmätningen i förhållande till vad som gäller f. n. vid tillämpning av defrihetsberövande påföljderna. Med anledning av de farhågor om en förhöjning avden allmänna straffnivån som uttalas i motion 882 vill utskottet särskilt pekapå den begränsning av slraffskärpningsregelns till-lämpningsområde som liggerdäri att återfallet enligt förslaget skall avse brott som är belagt med mer änsex års fängelse. Det rör sig alltså om återfall i brott av mycket allvarligbeskaffenhet. Utskottet vill betona att JuU 1980/81:25 43 straffskärpningsregelnsåsom departementschefen anför främst tar sikte på upprepad och särskiltallvarlig våldsbroltslighet men också på återfall i vissa speciellaförmögenhetsbrott med våldsinslag, såsom väpnade posl-eller bankrån. Återfallsom avser t. ex. grov stöld eller enkelt rån skall inte kvalificera förstraffskärpning. Regeln kan däremot bli tillämplig bl. a. när del nya brottetär mord, dråp, grov misshandel, våldtäkt, grovt rån och mordbrand. Detsammagäller vid återfall i grovt narkotikabrott. Delkan f. ö. tilläggas att straffskärpningsregeln skall vara fakultativ. Någon skyldighet att tillämpa bestämmelsen skall alltså inle åläggas dom stolen. Utskottet vill också erinra om att, även om fömtsättningama för straffskärpning är för handen, den straffskala som är föreskriven för det aktuella brottet i flertalet fall torde vara tillräckligt vid för att hänsynskall kunna tas till att brottet utgör återfall utan att straffskärpningsregeln behö ver tillämpas. ' Medhänvisning till syftet med den föreslagna straffskärpningsregeln och till debegränsningar i regelns tillämpning som har berörts i det föregående delarutskottet departementschefens uppfattning att regeln i praktiken endast kommeratt bli tillämplig beträffande etl fåtal personer som har gjort sig skyldigatill återfall i mycket allvarlig brottslighet. Mol denna bakgmnd behöver manenligt utskottets mening inte såsom görs i modon 882 befara att den föreslagnaregeln skall leda till en förhöjning av den allmänna straffnivån. Mot enutveckling i sådan riktning talar f. ö. också erfarenheterna av denåterfallsregel som tidigare fanns. Den hade ett avsevärt vidaretillämpningsområde än den föreslagna regeln och tillämpades i praktiken endasti extrema undanlagsfall. Ianslutning till vad som sägs i motionerna vill utskottet tillägga atttillämpningen av den föreslagna regeln givelvis får följas noggrant och attfrågan om en omprövning av regeln får tas upp så snart anledning härtill yppas.I sammanhanget förtjänar också att understrykas det samband som föreliggermellan straffskärpningsregeln och reglerna om villkorlig frigivning ochstraffsystemet i övrigt. Vid de framdda reformer på dessa områden som kan bliresultatet av fängelsestraffkommitténs arbete är det enligt utskottets meningnaturligt att uppmärksamhet också ägnas straffskärpningsregeln och frågan omden efter andra reformer är behövlig, något som också har förutsatts avdepartementschefen. Meddessa uttalanden avstyrker utskottet bifall till motion 882 i nu berörd del ochmotion 884 samt tillstyrker bifall till den i propositionen föreslagnastraffskärpningsregeln. för narkotikabrott och varusmuggling avseende narkotika Narkotikastrafflagen innehåller bestämmelser omstraff för den som uppsåtligen och utan att vara berättigad därtill tillverkar,saluhåller, överlåter eller innehar narkotika. Brotten är indelade i tregrader: narkotikaför- JuU 1980/81:25 44 seelse(2 §), narkodkabrott (1 §) och grovt narkotikabroft (3 §). Straffskalanomfattar för narkotikaförseelse endast böter, för narkotikabrott böter ellerfångelse i högst och för grovt narkotikabrott fängelse i lägst ett ochhögst . Vidbedömande humvida brottet är grovt skall enligl 3 § särskilt beaktas om det harutgjort ett led i en verksamhet som har bedrivits i större omfattning eller yrkesmässigt,avsett särskilt stor mängd narkotika eller eljest varit av särskilt farlig art. Omsmuggling av narkotika ges straffbestämmelser i lagen om straff förvamsmuggling. Även vamsmugglingsbrotten är indelade i tre grader. Straffet förvamsmuggling är böter eller fängelse i högst (1 §). Är vamsmugglingenmed hänsyn till godsets värde och övriga omständigheter att anse som ringa ärstraffet böter, f. n. högst . (2 §). Är vamsmugglingen att anse som grovskall om gärningen gällt narkotika dömas till fångelse lägst ett och högst tioår (3 §). Vidbedömande huruvida vamsmugglingen är grov skall enligt 3 § särskilt beaktas ombrottet har förövats yrkesmässigt eller avsett gods av betydande myckenheteller värde eller om gärningen eljest varit av särskilt farlig art. Ipropositionen föreslås att straffminimum för grovt narkotikabrott och grovvamsmugghng avseende narkotika höjs till fängelse. I anslutninghärtill föreslås att straffmaximum för normalbrottet narkotikabrott och vamsmugglingavseende narkotika höjs till fängelse. föreslås att denuppräkning av omständigheter, som särskilt skall beaktas vid bedömningen av omett brott är grovt, kompletteras med rekvisitet att brottet har varit avsärskilt hänsynslös art. Vidare föreslås i propositionen att i bestämmelsenrörande grovt narkotikabrott uttryckligen skall anges att bedömningen av ombrottet är grovt skall gmndas på en sammanvägning av omständigheterna i delsärskilda fallet. Ifyra motioner (423, 883, 887 och 892) framställs yrkanden som huvudsakligentar sikte på straffsatserna för narkotikabrott och som innefattar önskemål omskärpningar av dessa. Enmotion (882) upptar ett yrkande rörande innebörden av de omständigheter somskall ligga lill gmnd för bedömningen av om ett narkotikabrott skall anses somgrovt. Motionärerna förordar härvidlag att det s. k. mängdrekvisitet skalltillmätas minskad betydelse. modon (1575) slutligen förespråkas en skärpning av tillämpningen avföreskrifterna om åtalsunderlåtelse vid narkotikabrottslighet. Aktuellauppgifter om utbredningen av narkotikamissbmket i lämnas i en färskrapport (Ds S 1980:5) från utredningen om narkotika-missbmkets omfattning.Utskottet ser med stor oro på den utbredning av narkotikamissbmket som skildrasi rapporten och på den utveckling av narkotikabrottsligheten som svararhäremot. Detta gäller inte minst den mot inriktade internationellanarkotikatrafiken. JuU 1980/81:25 45 stikför visar att antalet rapporterade brott mot narkotikastrafflagen harökat kraftigt i jämförelse med . Denna ökning torde dll stor del kunnaförklaras med de ökade resurser som dllförts polisväsendet (narkotikarotlar m.m.) och de ökade ansträngningar i övrigt på att bekämpa brottsligheten sompolisen, tullen m.fl. myndigheter har gjort och med den skärpning avtillämpningen av bestämmelserna om åtalsunderlåtelse vid narkotikabrottslighetsom riksåklagaren har förordat (riksåklagarens cirkulär RÅG1:94). Enligt utskottets mening kan emellertid stadstiken också ge stöd förantagandet att narkodkabrotlslighelen faktiskt har ökat i . Ilinje med vad utskottet föregående år har uttalat (JuU 1979/80:25) fårkonstateras att straffrättsliga åtgärder självfallet är av vikt i kampen motnarkotikabrottsligheten, och härvidlag kommer utformningen av straffbuden iblickpunkten. De ändringar i straffskalorna som föreslås i propositionensyftar i linje med tidigare uttalanden lill atl på en gång markerasamhällets avståndstaganden till missbmk av narkotika och bidra till en skärptallmänprevention. Enligt utskottets mening motiverar också utvecklingen avnarkotikabrottsligheten en sådan skärpning för att åstadkomma en erforderligavhållande effekt för de narkotikabrottslingar som kalkylerar med beräknadestrafftider närmast som en företagsmässig riskfaktor, t. ex. vissainternationella brottssyndikat inom narkotikahandeln. Motden angivna bakgmnden ställer sig utskottet i princip positivt till förslagen ipropositionen om en skärpning av straffbestämmelserna för här aktuella brott. Närdet gäller åtgärder mot de lindrigaste brotten förespråkas i motion 892 attbrottet narkotikaförseelse avskaffas. Enligt motionären bör brott motnarkotikastrafflagen mbriceras antingen som narkotikabrott eller som grovtnarkotikabrott. I motionerna 423 och 883 begärs att fängelse, högst sex månaderresp. högst , införs i straffskalan för narkotikaförseelse och atl böterslopas i straffskalan för normalbroltet narkodkabrott. Vidbedömande av nu berörda modonsspörsmål vill utskottet först erinra om denprincip som ligger till gmnd för kriminaliseringen på området, nämligen attvarje olovligt innehav av ett narkodskt medel är straffbart. Detta innebär attvarje olovligt innehav av narkotika, hur obetydligt det än är, i princip fallerunder narkotikastrafflagens bestämmelser. Mot den bakgmnden finner utskottetatt det finns skäl att bibehålla beteckningen narkotikaförseelse för ringabrott mot narkotikastrafflagen. Vidbehandlingen av motionsyrkanden liknande dem som är aktuellauttalade utskottet (JuU 1979/80:25) sin tveksamhet till tanken på såväl attgenomföra en generell straffskärpning för alla kategorier avnarkotikabrottslighet som att helt ta bort böter ur straffskalorna. Härvidlaganförde utskottet att det från kriminalpohdsk synpunkt kunde ifrågasättas omdet fanns skäl för sådana genomgripande förändringar. Del måste nämligen enligtvad utskottet framhöll beaktas att dessa förändringar skul-5 1980/81. JuU 1980/81:25 46 lekomma att motverka sådana insatser från samhället på vårdsidan som krävs föratt narkotikaproblemet skall kunna bemästras. Utskottet var därför inte berettatt då tillstyrka bifall till modonsyrkandena. Ävenom det för vissa kategorier av dem som begår narkodkabrott av lindrigare slagkan ifrågasättas om böter i alla lägen är en ändamålsenlig påföljd, finnerutskottet i enlighet med sin ståndpunkt inte skäl att förorda atlböter avskaffas i straffskalan för de lindrigaste narkotikabrotten. Detanförda leder utskottet till uppfattningen att det från kriminalpolitiskasynpunkter inte heller är påkallat atl införa fängelse i straffskalan förnarkotikaförseelse. Medhänvisning till det anförda avstyrker utskottet bifall dll motionerna 423, 883och 892 i här behandlade delar. Imotion 1575 begärs en skäi"pning av bestämmelserna i riksåklagarenscirkulär om åtalsunderlåtelse vid narkotikabrottslighet. Mofionäi-erna anföratt en sådan skärpning behövs när det gäller sådana narkotikalangare som säljersmå portioner narkotika och som inte själva är missbrukare. Förstraffrättskipningen avseende narkotikabrott är tillämpningen av bestämmelsernai om åtalsunderlåtelse av betydelse. Enligt 20 kap. 7 §första stycket får en åklagare besluta att inte väcka åtal förbrott om det kan antas att annan påföljd än böter inte skulle komma att ådömasoch den misstänktes lagföring inte är påkallad från allmän synpunkt. Med stödav denna bestämmelse kan åtal underlåtas vid vissa lindriga former avnarkodkabrottslighet. Angåendedllämpningen av bestämmelserna om åtalsunderlåtelse har riksåklagaren dd efterannan utfärdat anvisningar i cirkulär lill landets åklagare. De senasteanvisningarna för åtalsunderlåtelse i fråga om innehav av mindre mängdernarkodka utfärdades i böljan av (riksåklagarens cirkulär RÅC 1:94). Idet cirkuläret förordas att tillämpningen av bestämmelserna om åtalsunderlåtelse,såvitt gäller cannabis och centralsdmulanda, begränsas till fall som avserendast innehav för eget bmk av en så liten mängd narkotika att den normall intedelas upp ytterligare och säljs vidare. Med hänsyn dll bl. a. svårigheterna atti del enstaka fallet bedöma denna kvantitets storlek förordar riksåklagarenåtal i tveksamma fall. Finns det skäl att anta att innehavet trots den ringamängden inte är avsett för eget bmk bör sålunda enligt riksåklagarenåtalsunderlåtelse inte ske. Riksåklagaren framhåller också att det är av storvikt atl åtalsunderlåtelse i huvudsak begränsas till förseelser avförstagångskaraktär. Vadgäller olovligt innehav av snabbi och kraftigt beroendeframkallande narkotikasåsom främst heroin och kokain men också opium, morfinbas och morfin bör enligtriksåklagaren ålalsunderiålelse inle förekomma annat än i fall då det rör sigom mängder som är närmast försumbara. Detsamma bör gälla särskilt farligahallucinogener såsom LSD och därmed JuU 1980/81:25 47 Riksåklagaren framhåller härtill att vid överlåtelse eller innehav iöverlåtelsesyfte av nu berörda ämnen åtalsunderlåtelse över huvud taget intebör komma i fråga. Denu berörda anvisningarna innebär en inte oväsentlig skärpning i förhållandetill vad som tidigare gällde och avses leda till åtal också mot de smålangaresom bildar sista ledet i hanteringskedjan. Den restriktivitet i tillämpningenav bestämmelserna om åtalsunderlåtelse som riksåklagaren sålunda har förordatär, såsom utskottet föregående år uttalat (JuU 1979/ 80:25), väl modverad medhänsyn till den allvarliga utveckhngen på narkotikaområdet. Ytterligareskärpningar i den riktning som förespråkas i motion 1575 bör emellertid enligtutskottets mening inte övervägas innan de nya anvisningarna har tillämpatsnågon . Utskottet avstyrker därförbifall till motion 1575. Vadhärefter gäller straffsatserna för de allvarligare brotten förespråkas i motion887 en straffskärpning för särskilt de grova narkotikabrotten. Närdel gäller frågan om det, utöver vad som föreslås i propositionen, behövsytterligare straffskärpningar måste beaktas att erfarenheterna av tillämpningenav den nuvarande straffbestämmelsen för grovt narkotikabrott enligt vad somupplyses i proposidonen visar att straffskalans övre del förhållandevis sällanutnyttjas. Det finns alltså redan inom den nuvarande straffskalans ram utrymmeför straffskärpningar för de allra allvarligaste fallen. Härtill kommer att enhöjning av straffmaximum för grovt narkotikabrott skulle innebära ett avstegfrån den enligt BrB gällande grundsatsen om ett straffmaximum av förtidsbestämda straff när inte fråga är om flera brott. Vid brottsflerhet kanstraffmaximum redan f.n. uppgå till . 1 sammanhanget måste vidarebeaktas att det behov av en vidare straffskala än den nuvarande, som någon gångkan finnas i en återfallssituation, tillgodoses av den i propositionenföreslagna och av utskottet godtagna straffskärpningsregeln i 26 kap. 3 § BrB. Detnu anförda leder utskottet till uppfattningen att andra ändringar istraffsatserna för de allvarligare narkotikabrotten än dem som har föreslagitsi propositionen inte bör ske. Medhänvisning till det anförda avstyrker utskottet bifall dll motion 887 i nuberörd del. Ianslutning till den föreslagna höjningen av minimistraffet för grovtnarkotikabrott föreslås, som förut har sagts, i propositionen att de omständighetersom särskilt skall beaktas vid bedömandet av humvida brottet skall anses somgrovt kompletteras med rekvisitet att brottet har varit av särskilt hänsynslösart. Imotion 882 uttalas farhågor för att det finns stor risk alt deri föreslagnahöjningen av minimistraffet kommer atl innebära att straffmätningspraxisgenomgående kommer att skärpas beträffande sådana fall i vilka f.n. påföljdenstannar vid straffminimum för grovt narkotikabrott. Motionärerna anser därföratt det i lagstiftningsärendet måste göras klart att mängden JuU 1980/81:25 48 narkotikaskall tillmätas minskad betydelse vid bedömningen av om ett brott är grovt.Vidare måste det enligt motionärerna klargöras att gränsen mellan normalbrottetoch grovt narkotikabrott skall i motsvarande mån förskjutas. Förslagetatt graden av hänsynslöshet i gärningsmannens förfarande skall tillmätas ökadvikt vid bedömningen av humvida brottet skaU anses grovt tar enligt vad somuttalas i propositionen sikte på sådana faktorer som att det aktuellapreparatet är särskilt farligt eller att fråga har varit om systematisktbedriven överlåtelse till skolelever eller annan ungdom eller till intagna påanstalter; utgör gärningen ett led i en organiserad brottslighet bör ocksådetta beaktas i större utsträckning. Förslaget till denna ändring skall ses ibelysning av syftet med förslaget att höja straffminimum för grovtnarkotikabrott, nämligen att ge underlag för en skärpning av påföljderna förde allvarligaste narkotikabrotten och att tydligare än markerabrottens straffvärde i förhållande till andra allvarliga broH. Detnya hänsynslöshetsrekvisitet i förening med höjningen av minimistraffet är somchefen för framhåller avsett att få särskild betydelse förbedömningen av den allvarligaste kategorin narkotikabrottslingar. Dessaändringar rörande brottet grovt narkotikabrott är enligt utskottets meningutformade så att de inte medför att genomsnittligt längre strafftider än f. n.ådöms t. ex. unga narkotikamissbmkare som överlåter eller medverkar tillöverlåtelse av narkotika i det huvudsakliga syftet att finansiera sitt egetmissbmk i sådana fall då enligt nuvarande rättstillämpning endast mängdennarkotika föranleder att brottet bedöms som grovt. I sammanhanget skallframhållas att det inte bör innebära några nackdelar från allmänpreventivsynpunkt om brott av den typ som här berörts i'större utsträckning än* nubedöms icke som grovt brott utan som normalbrolt. Tvärtom anser utskottetliksom departementschefen att det från preventionssynpunkt är en fördel attbrottsmbriceringen grovt narkotikabrott inte urvattnas. Medhänvisning till vad nu har sagts anser sig utskottet kunna fömtsätta atthöjningen av minimistraffet jämte ändringen i fråga om kriterierna för vad somär grovt brott kommer att leda lill att gränsen mellan normalbrottet och grovtbrott förskjuts, bl. a. på så sätt att åtskilliga av de gärnings-typer som f.n. bedöms som grovt brott kommer att bedömas som normalbrott. Införandet avhänsynslöshetsrekvisitet i förening med att det, såsom föreslagits underlagrådsgranskningen, i lagtexten uttryckligen anges att bedömningen av humvidabrottet är grovt skall gmndas på en sammanvägning av omständigheterna i det särskildafallet innebär enligt utskottels mening att det står klart att mängdrekvisitetges minskad betydelse. Enligt utskottets mening tillgodoser förslaget deönskemål som ligger bakom motionsyrkandet, nämligen att i huvudsak bibehållanuvarande straffmätning för de ungdomar och andra missbmkare som för attfinansiera sitt eget missbmk säljer narkotika i vissa kvantiteter utan att detannars sker under sådana försvårande omständigheter som anges i bestämmelsen. JuU1980/81:25 49 Med dessa uttalanden får de härbehandlade önskemålen i motion 882 anses vara tillgodosedda, och utskottetavstyrker bifall till motion 882 i nu berörd del. Ett avskaffande av interneringspåföljdenleder lill atl en rad följdändringar måste göras i såväl BrB som andraförfattningar. Såvitt gäller lagen om kriminalvård i anstalt bör det förslagtill ändring i delta hänseende som läggs fram i propositionen jämväl omfatta 4och 16 §§ i den lagen på del sätt som framgår av utskottets hemställan nedan.Också i det förslag dll lag om ändring i lagen om polisregister m.m. som läggsfram i propositionen bör göras den ändring som framgår av utskottetshemställan. Den i propositionen föreslagna redaktionella jämkningen av26 kap. 1 § BrB har gjorts med utgångspunkt i den lydelse paragrafenföreslagits få enligt proposition 1980/81:44. Med tanke på bl. a. att riksdagenkan förväntas fatta beslut i förevarande lagstiftningsärende innan riksdagentagit ställning till förslagen i proposition 44 bör den i detta ärende aktuellaändringen i 26 kap. 1 § ske med utgångspunkt i den lydelse paragrafen f. n.har. Beträffande några av de lagförslag som läggs fram iförevarande proposition gäller att vissa paragrafer föreslagils ändrade iproposition 1979/80: 1 om . Sådana ändringar har numera beslutalsav (SoU 1980/81:15, rskr 130, SFS 1981:22 m.fl.) Dessa lagändringarträder i kraft först , dvs. efter det att de i detta lagstiftningsärendeaktuella lagändringarna avses träda i kraft. De till följd avsocial-tjänstlagstiflningen beslutade lagändringarna måste därför ändras så attde efter kommer att omfatta jämväl i detta ärende aktuellaändringar. Utskottet föreslår att så sker i detta sammanhang. Utöver vad som har anförts i det föregående föranleder delagförslag som läggs fram i propositionen inte något uttalande från utskolletssida. 1. beträffandeviUkorlig frigivning efter halva strafftiden att avslår motion1980/81:512, 2. beträffandevillkorlig frigivning av dem som dömts för narkotikabrott attriksdagen avslår motion 1980/81:887 i denna del och motion 1980/81:892 i dennadel, 3. beträffandeen straffskärpningsregel a) attriksdagen med avslag på motion 1980/81:882 i denna del (yrkande 1) och motion1980/81:884 i denna del (yrkande 1) antar 26 kap. 3 § i det genom proposidon1980/81:76 framlagda förslaget till lag om ändring i , b) atl antar 26 kap. I § i det under a) nämndalagförslaget med den ändringen att paragrafen erhåller följande som Utskottetsförslag betecknade lydelse: 1 Fängelse ådöms enligl vad för brottet är stadgal på viss lid eller på livstid. Fängelse på viss dd får ej överstiga do år, om inte annat följer av 2 eller 3 §, och ej undersligajor-ton dagar. Vid ådömande enligt 28 kap. 3 § av fängelse i förening med skyddstillsyn gäller i fråga om dden för fängelsestraffet vad i nämnda lagmm stadgas. Utskottets förslag 26 kap. § Fängelse ådöms enligl vad för brottet är stadgat på visstid eller på livstid. Fängelse får ej översliga , om inteannat följer av 2 eller 3§, och ej undersdga en månad. Vid ådömande enligt 28kap. 3 § av fängelse i förening med skyddstillsyn gäller i fråga om tiden förfängelsestraffet vad i nämnda lagmm stadgas. Om fängelse såsom förvandlingsslraff för böter är särskiltstadgat. 4. beträffande uppdrag tidfängelsestraffkommittén atlriksdagen avslår motion 1980/81:884 i denna del (yrkande 2), 5. atl riksdagenantar det under moment 3 nämnda lagförslaget i den mån det inte omfattas avutskottets hemställan i del momentet, 6. att riksdagenantar det i propositionen framlagda förslaget till lag om ändring i lagen(1974:202) om beräkning av strafftid m. m., 7. atl riksdagenantar det i propositionen framlagda förslaget till lag om ändring i lagen(1974:203) om kriminalvård i anstalt, med det tillägget alt 4 och 16 §§ sammalag ges nedan angivna lydelse samt att därav betingad ändring vidtas iingressen lill lagförslaget: Kriminalvården i anstalt skall utformas så att denintagnes anpassning i samhället främjas och skadliga följder avfrihetsberövandet motverkas. 1 den utsträckning det kan ske utan att kravet påsamhällsskydd eftersattes bör verksamheten från början inriktas på åtgärdersom förbereder den intagne för tillvaron utanför anstalten.