bet · G401LU13 · 1980-12-31 00:00:00 — betänkande 1980/81:13 om skadeståndsansvaret för omhänderhavd egendom I motion 1979/80:144 av AllanEkström (m) yrkas att anhåller hos regeringen om förslag fill ändringav 4 kap. 1 S skadeståndslagen i enlighet med vad som anförs i motionen. Utskottet har inhämtat yttranden över motionen frånjustitiekanslern (), Hovrätten över och , försvaretscivilförvaltning (FCF), postverket, . (), (), och Föreningen . LO som också beretts tillfälleatt yttra sig har avstått från att göra detta. /SR har utan egetställningstagande hänvisat till yttranden frän ,samhällsvetare och ekonomer () samt från . Ensammanställning över remissyllrandena har fogats som bdaga 1 lill betänkandet. På lagutskottets begäran har vidare försvarsutskottetyttrat sig över motionen. Yttrandet (FöU 1980/81:2 y) har fogats som bilaga 2till betänkandet. Frågan om skadeståndsansvar förarbetstagare med anledning av vållande i tjänsten uppkommer i tretypsituationer, nämligen dels när en arbetsgivare riktar regresskrav mot enskadevållande arbetstagare för skadestånd som arbetsgivaren har ulgett tilltredje man, dels när en skadelidande tredje man direkt vänder sig medersättningsanspråk mot arbetstagare och dels när arbetsgivaren kräverersättning för skada som arbetstagaren direki har tillfogat honom eller hansegendom. Ersättningskravet kan i vart och ett av dessa fall avse antingenperson- eller sakskada eller ren förmögenhetsskada. Skadeslåndsfrågor av dettaslag kan aktualiseras både för arbetstagare i enskild tjänst och förbefattningshavare i det allmännas tjänst. Nya bestämmelser om arbetstagares skadeståndsansvarinfördes genom skadeståndslagen (1972:207) vilken trädde i kraft den 1 juli1972. inträdde normalt fullt skadeståndsansvar för arbetstagaresom genom fel eller försummelse i sin tjänst vållade arbetsgivaren eller tredjeman skada. På särskilda områden, bl. a. inom kommunikationsväsendet, fanns dockregler om begränsning av skadeståndsansvaret eller om möjlighet att jämkaskadeståndet med hänsyn till beskaffenheten av felet eller försummelsen och 1 1980/81. 8 samt Nr 13 LU1980/81:13 2 De nya reglerna i skadeståndslagen innebär altarbetstagarens skadeståndsansvar kraftigt begränsats. Enligt 4 kap. 1 S ärarbetstagare sålunda ansvarig för skada, som han vållar genom fel ellerförsummelse i tjänsten endast i den mån synnerliga skäl föreligger med hänsyntill handlingens beskaffenhet, arbetstagarens ställning, den skadelidandesintresse och övriga omständigheter. Med arbetstagare likställs jämlikt 6 kap. 4 Sskadeståndslagen bl. a. värnpliktiga och andra som fullgör i lag föreskriventjänstgöring. De skador och förluster som den värnpliktige under tjänstgöringåsamkar försvarsmakten ansvarar han således för endast i begränsadutsträckning. Regler om åläggande av ersättningsskyldighet för militärbefattningshavare återfinns i 10 kap. militära rättegångslagen. Av dessaregler framgår atl den som i disciplinmål äger bestraffningsrätt också ägerålägga ersättningsskyldighet för egendom som borttappats eller skadats underförutsättning alt den ersättningsgilla skadan inte överstiger . Innanersättningsskyldighet åläggs skadevållaren skall auditörs yttrandeinförskaffas. Då det åsatta värdet i disciplin- och ersältningsmål överstiger500 kr. skall ansvars- och ersättningsfrågan hänskjutas till åklagare. Ombefattningshavare som äger ålägga ersättningsskyldighet finner att kronan börvidkännas förlusten får han besluta om avskrivning under förutsättning attskadan understiger . Kan varken ersättningsskyldighet åläggasskadevållande eller avskrivning av förlusten ske skall ärendet hänskjutas tillvederbörande centrala förvaltningsmyndighet. Bestämmelsen i 4 kap. 1 S bygger pålagförslag av dels kommittén angående det allmännas skadeståndsskyldighet (SOU1958:43), dels skade-ståndskommiltén (SOU 1964:31). Båda lagförslagen innehöllregler som begränsade arbetstagares skadeståndsansvar. Lagbestämmelsen fick sinnuvarande utformning under departementsbehandlingen (prop. 1972:5).Departementschefen fann därvid anledning att ytterligare inskränka arbetstagaresskadeståndsansvar i förhållande till vad kommittéerna föreslagit.Ansvarslindringen ansågs motiverad främst av sociala hänsyn och riskfördelningssynpunkter.För att skadeståndsansvar skulle åläggas arbetstagare måste det, framhölldepartementschefen, i det särskilda fallet ha förekommit omständigheter som medbetydande styrka talade för alt arbetstagaren rimligen borde utge ersättningför skadan. I specialmotiveringen till paragrafen redovisade departementschefenolika fall för att belysa när "synnerliga skäl" för att göraarbetstagare ansvarig kunde föreligga (prop. 1972:5 s. 556-562). Lagrådet anslöt sig till tanken att skadeståndsansvaretför arbetstagare borde begränsas men ansåg begränsningen vara alltförlångtgående. LU1980/81:13 3 det förordade alt paragrafen i huvudsakligöverensstämmelse med vad skadeståndskommiltén föreslagit skulle innehålla attarbetstagare är ansvarig endast om och i den mån del med hänsyn till iparagrafen angivna omständigheter är skäligt. I varje fall borde enligtlagrådet paragrafen ändras på det sätt att "synnerliga skäl" ersattesmed "särskilda skäl". Som motiv för att inte inskränka en arbetstagares ansvar iså hög grad som lagrådsremissens förslag innebar åberopade lagrådet dentveksamhet som med fog kunde hysas om lämpligheten av att arbetsgivare skallansvara för sakskada som en arbetstagare i tjänsten vållar en annan arbetstagare.I dylika fall inverkade också preventionssynpunklen men i lika grad borde dennabeaktas i andra fall. Lagrådet erinrade vidare om att en strängare bedömning aven arbetstagares ansvar kunde vara påkallad i fråga om hans direktaskadeståndsansvar mol arbetsgivaren, särskilt vid bristande redovisning avanförtrodda medel och vårdslöshet i fråga om verktyg o. d. Den idepartementschefens motivering förekommande hänvisningen till att pre-ventionenkunde upprätthållas genom disciplinära eller andra åtgärder syntes knappastväga tungt; den milda repression som en, eventuellt jämkad,ersättningsskyldighet innebar torde enligt lagrådet i allmänhet vara altföredra. Lagrådet erinrade också om att det i motiveringen tillkravet på synneriiga skäl hade uttalats, alt - vid en avvägning mellan å enasidan arbetstagarens behov av skydd mot bördan av ett skadeståndsansvar och åandra sidan den skadelidandes intresse atl få ersättning för skadan -arbetstagarens skyddsbehov ofta borde lämnas företräde samt att undantag dockkunde tänkas, när förhållandena på den skadelidandes sida var särskilt ömmandeeller när arbetstagaren hade särskilt god ekonomisk bärkraft. Sistnämndauttalande, anförde lagrådet, syntes icke innebära tillbörlig hänsyn lill allskadevållaren och den skadelidande ej sällan befann sig i ungefär sammaställning och i samma ekonomiska omständigheter och atl i dylikt fallbedömningen borde bli motsatt den som antytts i motiven. De exempel somdepartementschefen anfört och vad han i övrigt uttalat i anslutning tillförevarande paragraf samt vad lagrådet erinrat om kunde, framhöll lagrådet,knappast anses innebära, att det för skadeståndsansvars åläggande alltid bordefordras synnerliga skäl om detta uttryck tillades den mening som eljest åsyftasi lagstiftningen, nämligen i hög grad särpräglade fall. Lagrådet konstaterade också att frågan omansvarsbegränsningens betydelse beträffande redogöraransvaret i offentligförvaltning inte hade berörts vare sig i förarbetena eller i lagrådsremissen. Dåäldre strängare bestämmelser om redogöraransvaret upphävdes 1961 förutsattesalt beträffande sådant ansvar därefter skulle gälla allmänna skadeståndsregler,dvs. alt ersättningsskyldighet skulle föreligga då vederbörande gjort sigskyldig till vårdslöshet, försummelse, oförstånd eller oskicklighet i tjänsten.I den mån särskilda regler rörande dylikt ansvar inle fanns eller kom lillstånd i lagstiftnings- 1* 1980/81. LU1980/81:13 4 ärendet, medförde 4 kap. 1 8 en avsevärd begränsning avdet allmännas möjligheter att utfå ersättning för felaktiga utbetalningar ochuppkomna brister. I avsaknad av utredning hade lagrådet icke underlag för någonåsikt om begränsningens betydelse för del allmänna och om lämpligheten av attbegränsningen blev gällande. Motsvarande frågor inom det privata näringslivetblev att bedöma på grundval av vad tjänsteavtalet kunde anses innebära. anfört om redogöraransvaret gällde också i fråga om skyldighet förvärnpliktiga och andra krigsmän att utge ersättning för förlust av eller skadaå krigsmakten tillhörig eller för dess behov avsedd egendom, t. ex. ansvar förutlämnade persedlar och annan materiel. Med anledning av lagrådels uttalande och hemställananförde departementschefen i slutprotokollet att han biträdde lagrådetsuppfattning att bestämmelsen i 4 kap. 1 8 blev tillämplig i fråga om det s. k.redogöraransvaret. Det borde emellertid enligl hans mening framhållas, attsjälva del förhållandet att en redogörare normall intog en särskildförtroendeställning med avseende på förvaltningen av de medel som anförtrottshonom ofta utgjorde en omständighet som tillsammans med de övriga förhållandenunder vilka en redovisningsbrist uppkommit - bl. a. givetvis graden avoaktsamhet från redogörarens sida - borde föranleda att han ålades fullt ellerjämkat skadeståndsansvar. Det syntes departementschefen mera sällan föreliggaskäl att visa större stränghet mot värnpliktiga och andra krigsmän i fråga omderas ersättningsskyldighet för förkommen eller skadad materiel än som äravsedd alt i motsvarande hänseende tillämpas gentemot arbetstagare i det civilaarbetslivet. Atl ersättningsskyldighet i sådant hänseende kunde åläggaskrigsman av befattningshavare vid krigsmakten kunde inte föranleda något annatbedömande. Departementschefen underströk att förhållandena dock kunde varamycket varierande och att preventiva synpunkter kunde motivera att man ställdeförhållandevis höga krav på aktsamhet från den militära personalens sida närdel gällde vård och tillsyn av vapen eller annan dyrbar materiel. När del gällde frågan om "synnerliga" eller"särskilda" skäl skulle användas i lagtexten erinradedepartementschefen om att han i lagrådsremissen anfört att utgångspunktenborde vara, all en arbetstagare normalt inte skulle drabbas av personligtskadeståndsansvar med anledning av vållande i tjänsten. Även om åtskilligaundantagsfall -i enlighet med vad som angivits i lagrådsremissen - kunde tänkasdär full eller jämkad ersättningsskyldighet borde åläggas torde dessa fallenligt departementschefen bli relativt sett myckel få och i del stora helakomma att framstå som klara undanlagssiluationer. Departementschefen tilladeatl del i alla händelser enligt hans mening måste föreligga omständigheter somentydigt och med särskild styrka talade för att skadeståndsansvar skulleåläggas arbetslagaren. Det var visserligen rikligt, fortsattedepartementschefen, att alla dessa situationer knappast kunde karakteriserassom "i hög grad särpräglade fall". Det var snarare fråga om attomständigheterna i det särskilda fallet - utan att LU1980/81:13 5 nödvändigtvis vara speciellt särpräglade - tillsammantagnaskulle innefatta särskilt starka skäl för att ersättningsskyldighet ålades.Delta åskådliggjordes emellertid enligt departementschefens mening bättre genomuttrycket "synnerliga skäl" än genom någon av de formuleringarlagrådet hade föreslagit. Del var f. ö. inle ovanligt och i viss mån oundvikligtatl uttryck av delta slag gavs en något varierande innebörd beroende på ivilket rättsligt sammanhang de användes, påpekade departementschefen. I sitt av godkända betänkande (LU 1972:10)förklarade sig lagutskottet dela departementschefens uppfattning attutgångspunkten vid fillämpningen av förevarande paragraf borde vara att enarbetstagare normalt inte skulle drabbas av personligt skadeståndsansvar medanledning av vållande i tjänstne. Självfallet kunde det dock - om änundantagsvis -förekomma fall där anledning förekom att ålägga arbetstagare fulleller jämkad ersättningsskyldighet. Enligt utskottets mening måste dock i detsärskilda fallet ha förekommit omständigheter som med betydande styrka taladeför att arbetstagaren rimligen borde utge ersättning för skadan. Attföreliggande omständigheter tillsammantagna skulle innefatta skäl av sådanstyrka ansåg utskottet i likhet med departementschefen bäst åskådliggöras genomullrycket "synnerliga skäl". Utskottet ville i sammanhanget också erinra om att detenligt rådande praxis hörde till sällsyntheterna att enskild arbetsgivareriktade skadeståndskrav mot sina arbetstagare, vilket fick anses tala tillförmån för ett förslag om en även formellt långtgående begränsning avarbetstagares skadeståndsansvar. Denna praxis måste enligt utskottets meningses som ett uttryck för att parterna på arbetsmarknaden anslutit sig tilluppfattningen atl skadeståndsansvar på grund av vållande i tjänsten normaltinte borde utkrävas av en arbetstagare. Det skulle då, framhöll utskottet,närmast te sig anmärkningsvärt och överraskande om lagstiftaren införde reglersom syntes ge uttryck för att sådant ansvar borde utkrävas i störreutsträckning än arbetsmarknadsparterna ansett påkallat. Utskottetdelade departementschefens uppfattning att del naturliga i stället syntes varaatt lagstiftningen reellt och formellt anpassades till de värderingar somallmänt omfattades av berörda parter. Utskottet fillstyrkte därför förslaget ipropositionen. 1 en till betänkandet fogad reservation (fp, c, m) yrkadesatt synnerliga skäl skulle utbytas mol särskilda skäl. I mofionen framhölls altkrigsmaklen tillfogas högst betydande förluster på grund av alt devärnpliktiga inte förmår återställa den materiel som de fått sig anförtrodd.Motionären hänvisar lill alt () i en rapport uppskattatkostnaden till 25-30 milj. kr./år. Den materiel som framför allt försvinnerutgör enligt rapporten egendom som kan betecknas såsom särskilt begärlig, såsomvindrockar, persedelpåsar, mössor. LU1980/81:13 6 skjortor, sovsäckar, bajonetter, kompasser och kikare. RRVfinner enligt motionären tillståndet ytterst oroande och utpekar som en avorsakerna till detta den rättsregel som intagits i 4 kap. 1 8 skadeståndslagenoch enligt vilken de värnpliktiga i egenskap av arbetstagare inte behöverersätta skada som de vållat i tjänsten, med mindre synnerliga skäl föreliggerhärför. Särskilt anmärkningsvärt har RRV funnit det förhållandet att tidningenVärnpliklsnytt - under hänvisning till skadeståndslagen - till och medinnehållit den uppmaningen till de värnpliktiga att "Ta det som en principatt aldrig betala. Uppmana även dina kamrater att inte göra det". (Uppmaningen härrör från en av de värnpliktiga bildad arbetsgrupp och varinförd i septembernumret 1978.) Motionären hänvisar till att enligt sedvanligacivilrättsliga grundsatser är den som omhänderhar annans egendom skyldig altvårda saken och vara aktsam om den. Är han det ej ådrar han sigskadeslåndsskyldighel. Den i 4 kap. 1 8 skadeståndslagen intagna regeln ärenligt motionären helt oförenlig med dessa rättsgrundsatser, framför allt närdet är arbetsgivarens och ej en utomståendes egendom som skadats ellerförkommil. Motionären hänvisar vidare till lagrådets uttalanden omredogöraransvaret och om de värnpliktiga (se ovan) samt lill atl dessaerinringar inte föranledde beaktande. Motionären konstaterar slutligen att lagrådet fått merarätt än det kanske hade anat i sina värsta farhågor. Rättspraxis visar ocksåenligt motionären att domstolarna i de flesta fall som förelegat till bedömandefunnit lagliga hinder möta för att ålägga den malerielansvarigeersättningsskyldighet. Enligt motionärens mening är en ordning, enligl vilkenman praktiskt taget saknar ansvar för omhänderhavd egendom, heltdemoraliserande. En sådan ordning står också enligl motionären i klar strid medeljest vedertagna rättsgrundsatser och värderingar. Bestämmelsen i 4 kap. 1 8skadeståndslagen måste därför, anser motionären, bringas i överensstämmelse mednu nämnda rättsgrundsatser, och detta bör med hänsyn till sakens vikt ochbetydelse ske skyndsamt. () har imars 1969 lagt fram en rapport i försvaret (Dnr 1979:308).Rapporten har överlämnats till överbefälhavaren, försvarsgrenscheferna,försvarets civilförvaltning och för beaktande. Irapporten uppskattar RRV återanskaffningskostnaden för materielförluster inomförsvaret till /år. Beräkningarna är osäkra men pekar påföriusler av en storleksordning som RRV finner vara oacceptabel. Den materielsom försvinner är "särskilt begärlig", t. ex. vindrockar, mössor,skjortor, sovsäckar, bajonetter, kompasser, kikare. Vid vissa förband har mangjort den iakttagelsen att huvuddelen av den förlorade materielen saknas elleranmäls saknad av de värnpliktigas tjänstgöring. LU1980/81:13 7 I rapporten konstateras att enanledning lill de oacceptabla förhållandena är skadeståndslagens bestämmelser i4 kap. 1 8- Domstolarna fritar i de flesta fallen den malerielansvarige frånersättningsskyldighet. Rättstillämpningen förefaller dock enligt RRV till vissdel vara oenhetlig. Som exempel kan nämnas att dömde envärnpliktig menig atl ersätta en vindrock, som saknades efter attha kvarglömts i ell pulsrum medan samma årfrikände en värnplikfig menig från alt ersätta en vindrock, som saknades efteratl ha kvarglömts i en mililärbuss. RRV hänvisar vidare fill den av motionären citeradeartikeln i och konstaterar att skadeståndslagen blivitnormbildande eller attityd-påverkande på ett mindre önskvärt sätt. Onormalaförslitningar och förluster av materiel har kommit att betraktas som heltlegitima. Skadeståndslagen har enligt RRV blivit normgivande på ett sätt sommed tanke på försvarels speciella uppgift måste betecknas som mindre önskvärt.Malerielförlusterna har ökat markant sedan lagens tillkomst. Tillämpningen avlagen har också haft den effekten all den skapat uppgivenhet bland iruppbefäletnär det gäller att vidta materieldisciplinära åtgärder. Detta har, anser RRV,ytterligare - tillsammans med eftersatt utbildning på området - förstärkt devärnpliktigas uppfattning om materieldisciplinens underordnade betydelse. I rapporten rekommenderar RRV bl. a. att förbättrad ochsamordnad befälsutbildning i materielkunskap, materielvård och materielkonlrollinom alla försvarsgrenar genomförs vid övergången till ny befälsordning, - alt vidförbanden läggs stor vikt vid utbildning av befäl och värnplikfiga imaterielkunskap och -vård, - att förbandenengagerar Iruppbefälet i frågor rörande kostnader för reparationer av materieloch byggnader och - atl ett förhela försvaret gällande åtgärdsprogram innefattande bl. a. förbättradansvarsfördelning, redovisning och statistik utarbetas. RRV hänvisar vidare till att skadeståndslagen har karaktärav en ramlagstiftning som överlämnar detaljutformningen av regelsystemet åträttspraxis eller en framtida specialreglering för särskilda grenar av denoffentliga verksamheten. I förarbetena har en dörr lämnats öppen förutfärdandet av specialregler för den händelse det inom någonoffentlig verksamhet skulle visa sig finnas ett sådanl behov. På grundval avvad som anförts angående skadeståndslagens effekter saml rättstillämpningen avlagen är RRV av den uppfattningen att det för försvarels vidkommande finnsstarka skäl för tillskapandet av särregler. Atl behov av speciallagstiftningkan föreligga beträffande försvaret är f. ö. ingen nyhet. Sådana bestämmelserföreligger bl. a. rörande brott av krigsmän. RRV vill i detta sammanhang intenärmare gå in på innehållet i sådana bestämmelser. Tyngdpunkten bör dock läggasvid preventiva aspekter, syftande till att göra del möjligt att nedbringamalerielförlusterna lill en acceptabel nivå. 1*' 1980/81. LU1980/81:13 8 anser att ÖB tillsammans med övriga militära myndigheterbör la upp frågan om särskilda bestämmelser eller tillämpningsföreskrifter tillskadeståndslagen och inge förslag därom lill regeringen. Regeringen beslöt att överlämnarapporten till militäransvarskommitlén. Justitiekanslern () ställer sigpositiv till mofionärens förslag. Detsamma gör försvarets civilförvaltning ochSvenska officers förbundet.. Även instämmer imotionens syfte och föreslår en utredning i lämpligt sammanhang. () tillstyrker uttryckligen motionärens förslag.Sveriges domareförbund tillstyrker att ifrågavarande regler blir föremål fören översyn. Hovrätten över och anser sig inte böra tillstyrkabifall till motionen och framhåller att om förhållandena inom det militäraområdet anses böra bli föremål för särreglering bör det ske med en annanutgångspunkt än en ändring av 4 kap. 1 S skadeståndslagen. och att förhållandena inom deras områden inte påkallar någon lagändring.Svenska kommunförbundet har med utgångspunkt i de intressen som förbundet haratl företräda inle funnit någon anledning till erinran. Landstingsförbundetframhåller att såvitt angår landstingssektorn torde något behov aven lagändring inle föreligga. Förbundet har dock inget att erinra mot attfrågan blir föremål för utredning, om detta av andra skäl skulle anseserforderligt. anser att det av motionären påtaladeförhållandet inte lämpligen bör bli föremål för särreglering i skadeståndslagen.JUSEK (, samhällsvetare och ekonomer) ifrågasätter om enlagändring f. n. är påkallad. TCO avstyrker bifall till motionen. LO harförklarat sig avstå från att inkomma med yttrande över motionen. Beträffande det närmare innehållet i remissinstansernasyttranden hänvisar utskottet till den redogörelse härför som tagits in ibilaga I.. yttrande (FöU 1980/81:2 y) förordar altreglerna för ansvar i fråga om militär utrustning ses över utan dröjsmål ochatt militäransvarighetskommittén får i uppdrag att särskilt överväga dennafråga. I en till yttrandet fogad avvikande mening avstyrker en minoritet (s) iutskottet den föreslagna ändringen i 4 kap. 1 8 SKL under hänvisning till deåtgärder som redan vidtagits och till olägenheterna av en särlagsliflning förde värnpliktiga. yttrande har intagits i bilaga 2. I betänkandet behandlas en motionvari tas upp frågan om arbetstagares skadeståndsskyldighet för skador påomhänderhavd egendom. Nya bestämmelser om arbetstagares skadeståndsansvarinfördes genom skadeståndslagen (SKL), som trädde i kraft den 1 juli 1972.Dessförinnan gällde i princip fullt skadeståndsansvar för arbetstagare somgenom fel eller försummelse i sin tjänst vållade arbetsgivaren eller tredje manskada. reform innebar att arbetstagarens skadeståndsansvar kraftigtbegränsades. Enligt 4 kap. 1 8 SKL är arbetstagaren sålunda ansvarig för skadasom han vållar genom fel eller försummelse i tjänsten endast i den månsynnerliga skäl föreligger med hänsyn till handlingens beskaffenhet,arbetslagarens ställning, den skadelidandes intresse och övriga omständigheter.Med arbetstagare likställs enligt 6 kap. 4 8 SKL bl. a. värnpliktiga och andrasom fullgör i lag föreskriven tjänstgöring. Begränsningen av arbetstagaresskadeståndsansvar har mofiverats främst med sociala hänsyn och riskfördelningssynpunkter. I motionen framhålls att försvarsmakten tillfogasbetydande förluster på grund av att de värnpliktiga inte förmår återställa denmateriel som de har fått sig anförtrodd. Motionären hänvisar till attriksrevisionsverket (RRV) i en rapport uppskattat återanskaffningskostnadenför sådana förluster till 25-30 milj. kr/år. RRV har enligt motionären funnittillståndet ytterst oroande och har som en av orsakerna till de kraftigaförlusterna utpekat bestämmelsen i 4 kap. 1 8 SKL. Motionären hänvisar vidarelill alt lagrådet under behandlingen av SKL kritiserade den föreslagnabestämmelsen i 4 kap. 1 8 SKL och ansåg atl begränsningen avskadeståndsansvaret för arbetslagaren blivit alltför långtgående. Enliglmotionären visar också rättspraxis att domstolarna som regel funnit lagligahinder möta mot all ålägga den malerielansvarige ersättningsskyldighet. Motionären anser det demoraliserande med en ordning enligtvilken man praktiskt taget saknar ansvar för omhänderhavd egendom. En sådanordning står också enligt motionären i klar strid med eljest vedertagna rättsgrundsatseroch värderingar.