bet · G401JoU5 · 1980-12-31 00:00:00 — Som också nämns i mofionen ges i rapporten en rad exempel påhänsyn till naturvårdens intressen som borde kunna tas i jordbruket. I rapportenifrågasätts om inte i samband med övervägandena rörande samarbetet mellanlantbruksnämnderna och länsstyrelserna i dessa frågor borde kunna tas uppfrågan om allmänna hänsynsregler bör införas i jordbrukets lagstiftning som ettkomplement fill NVL på motsvarande sätt som har skett i skogsvårdslagen. Rapporten har remissbehandlats. Remisstiden gick ut den 2juni 1980. Ärendet bereds f. n. inom . I motion 1979/80:1760 (yrkandet 13)framläggs bl. a. vissa förslag till ändringar i NVL i syfte att skapa ettbättre skydd för våtmarkerna. Motionärerna föreslår att det i NVL införsbestämmelser om tillståndsplikt för markawattningsåtgärd, när åtgärden avseröversilningsmark, strandäng, kärr, mosse eller annan våtmark. Medmarkavvattning avses i första hand dikning. Men även andra åtgärder såsomårensning, sjösänkning och invallning innefattas i uttrycket markavvattning ochomfattas således av föreslagen tillståndsplikt. I likhet med vad som enligt 18§ NVL gäller i fråga om takter bör fillståndsprövningen av markawattningsåtgärdhandhas av . De föreslagna bestämmelserna om tillständsplikt förmarkav-vattningsåtgärder bör tas in i NVL som en ny paragraf med beteckningen18 a §. Som en konsekvens härav måste en mindre justering göras i 20 § förstastycket. För att den föreslagna tillståndsplikten skall iakttasmåste enligt motionen införas en möjlighet att bestraffa den som bryter mottillständsplikten. Detta bör ske genom en ändring av 37 § första stycket 4 NVLså att den som vidtar en markawattningsåtgärd i strid mot 18 a § eller motföreskrift som är förenad med ett tillstånd i ansvarshänseende likställs medden som enligt nuvarande lydelse utför takt under motsvarande förhållanden. I mofionen framhålls att den nu föreslagna regleringen börses som en temporär lösning. Slutlig ställning fill frågan om utformningen avskyddet för våtmarkerna bör enligt motionärernas mening tas när behövligainventeringar har genomförts och utvärderats. Det anses lämpligt att frågantas upp i samband med kommande prövning av förslaget till ny vattenlag. behandlade ibetänkandet 1979/80:19 ett mofionsyrkande angående förstärkt skydd avvåtmarkerna, identiskt med det nu föreliggande. Utskottet lämnade därvid enredogörelse för vissa tidigare JoU1980/81:5 11 riksdagsuttalanden i ämnet (s. 4 och 5) och anfördehärutöver bl. a. följande. Som framgår av den inledningsvislämnade redogörelsen behandlade utskottet under föregående ettmotionsyrkande (s) angående förstärkt skydd av våtmarkerna (JoU 1978/79:8).Utskottet pekade därvid bl. a. pä de krav på utnyttjande av våtmarker för olikaändamål som utvecklingen kunde leda till och på de begränsade möjligheter somvattenlagen gav när det gällde att hävda allmänna intressen vid prövningen avvissa markavvattningsföretag. Det framhölls dock att vattenlagsutredningenframlagt förslag som skulle innebära bättre möjligheter att beakta naturvärdsintressenaoch kravet på skydd för vissa våtmarker. Vidare hänvisade utskottet fill denvåtmarksinventering m. m. som pågick vid naturvärdsverket. Sammanfattningsvisanförde utskottet att det borde prövas huruvida de formella rättsreglerna på områdetgav utrymme för det förstärkta skydd av våtmarker som syntes nödvändigt vid ettökat ianspråktagande av dessa för t. ex. ett intensifierat skogsbruk ellerutvecklingen av nya energiformer. Vad utskottet anfört med anledning av den dåaktuella motionen beslöt som sin mening ge regeringen till känna. Utskottet vill med anledning av den nu behandlade mofionenfillägga att redan nu gällande regler i naturvårdslagen ger viss möjlighet attbevaka miljöintressen m. m. i samband med t. ex. markavvattningsföretag inomskogsbruket. Härmed åsyftas samrådsskyldigheten enligt 20 § nämnda lag, vilkennärmare beskrivits i det föregående. Av särskild betydelse i sammanhanget är enav regeringen beslutad ändring i naturvårdsförordningen (SFS 1979:794),som träder i kraft . Denna innebär att anmälningsplikt införsbeträffande våtmarksdikning för virkesproduktion. Den som ämnar utföra sådandikning skall möjligt och senast i förväg anmäla detta fillskogsvårdsstyrelsen. Denna skall, med eget yttrande om företagets skogligalämplighet, överlämna anmälan till för samråd enligt 20 §naturvårdslagen. Enligt utskottets mening är syftet med förevarandemotionsyrkande till stor del tillgodosett genom angivna författningsändring.Lagtekniskt torde mofionsförslaget om tillständsplikt enligt naturvårdslagenför vissa markavvattningsföretag nödvändiggöra följdändringar i bl. a.vattenlagens bestämmelser om torrläggning av mark genom dikning,vattenavledning eller invallning. Inom utarbetas f. n. ettförslag till ny vattenlag, vilket avses föreläggas redan under år1980. Mot angivna bakgrund har utskottet inte ansett sig böra biträdamotionsförslaget. Utskottet avstyrker således motionen 1978/79:1990 yrkandet 10i här behandlad del. redovisade ijuni 1979 resultatet av en översiktlig inventering av landets våtmarker. Verkethar därefter genom regeringens beslut erhållit uppdrag attgenomföra ett program för det fortsatta, mer detaljerade inventeringsarbetet. Inom jusfifiedepartementet övervägs vattenlagsutredningensförslag (SOU 1977:27) till ny vattenlag. Enligt uppgift från regeringskanslietavser man att förelägga en proposition i ämnet. Dennya vattenlagen beräknas kunna träda i kraft . JoU 1980/81:5 12 I mofion 1979/80:1760 (yrkandet 14) hemställs omåtgärder som kan främja ett ökat utnyttjande av institutet naturvårdsområde.Det i motionen framlagda lagförslaget i denna del innebär att det i 7 § NVLklart utsägs att ett område inte får avsättas som naturreservat om syftet medåtgärden i allt väsentligt kan tillgodoses genom att området i ställetförklaras som naturvårdsområde. Som mofivering anförs bl. a. att dettaskyddsinstitut inte kommit fill användning i den utsträckning som avsågs närriksdagen fattade beslut härom. Gällandebestämmelser, tidigare riksdagsbehandling m. m. Möjhgheten att säkerställa visst markområde genomatt förklara detta som naturvårdsområde tillkom i samband med de ändringar inaturvårdslagen som beslutades av riksdag (prop. 1974:166, JoU1974:52). Institutet naturvårdsområde är närmast avsett för områden där merabegränsade åtgärder är tillräckliga för att skydda eller vårda naturmiljön. Omåtgärd som skall vidtas är så ingripande att pågående markanvändning avsevärtförsvåras skall området dock avsättas till naturreservat (19 §naturvårdslagen). I sådant fall är markägaren berättigad till ersättning.Beslut angående naturvårdsområde grundar däremot ingen rätt till ersättning förmarkägaren. I princip finns inget som hindrar att ett förordnande enligt NVL kompletterasmed ett avtal mellan det allmänna och markägaren vari den senare åtar sig attmot ersättning svara för vissa skötselåtgärder. Isamband med behandlingen av prop. 1974:166 underströk jordbruksutskottet detväsentliga i att inrättande av naturvårdsområde så långt möjligt skedde isamråd med markinnehavarna. Samförståndslösningar i samband med bildande avnaturvårdsområde borde enligt utskottet underlättas av att såväl det allmännasföreträdare som markinnehavaren ofta kunde ha intresse av att den senare genomavtal åtog sig att mot ersättning svara för vissa skötselåtgärder inom området. Jordbruksutskottetbehandlade i betänkandet 1979/80:19 ett motionsyrkande av samma innehåll somdet nu framlagda. Utskottet anförde därvid bl. Utskottet konstaterar inledningsvis att syftet medmofionen 1978/79:1990 i berörd del i viss mån fillgodosetts genom den inteobetydliga ökning av antalet naturvårdsområden som under senare fid ägt rum.Som framgår av den redogörelsen har antalet naturvårdsområden undertiden 1 juli 1978-1 juU 1979 stigit från 4 till 9. Ökningen är mest påtaglig iarealhänseende: den sammanlagda arealen omfattade sist angivna dag 9 200 ha,jämfört med 1 301 ha vid jämförelsetillfället året innan. Som utskottet anfördeunder föregående vid behandlingen av ett liknande motionsyrkande har JoU1980/81:5 13 det anförtrotts åt de naturvårdande myndigheterna attsköta den praktiska fillämpningen av här åsyftade bestämmelser. Utskottet finnerliksom föregående är inte anledning förorda något riksdagsinitiativ i frågan, isynnerhet mot bakgrund av de fakta som redovisats. Yrkandet 11 i mofionen1978/79:1990 avstyrks således. Beträffande förslaget till ändring av 7 § naturvårdslagenfår utskottet framhålla att det redan av förarbetena fill bl. 1974 årsändringar i sagda lag klart framgår att naturreservat inte skall komma i frågai fall med begränsat åtgärds- och kontrollbehov. Det är främst för sädana fall,där således mindre ingripande åtgärder behövs för att skydda naturmiljön, sominsfitutet naturvårdsområde är avsett. Möjligheterna att utnyttja sistnämndaskyddsform inskränks i övrigt i princip endast av stadgandet i 19 § förstastycket sista punkten. Där anges att området i stället skall avsättas tillnaturreservat om åtgärd som bör vidtas är så ingripande att pågåendemarkanvändning avsevärt försvåras. Enligt motionärernas förslag skulleemellertid denna skyddsform inte få komma i fråga om "syftet med åtgärdeni allt väsentligt kan fillgodoses genom att området i stället med stöd av 19 §förklaras som naturvårdsområde". Enligt utskottets mening leder denföreslagna lydelsen till viss oklarhet rörande vilket kriterium som skall varaavgörande i fråga om fillätligheten av ett naturreservatsförordnande. Medhänsyn till det anförda avstyrker utskottet även yrkandet 10 i förevarande del. Av utskottet nu refereradebetänkande framgår att antalet naturvårdsområden uppgick till9, omfattande en areal av totalt . hade antalet områden stigit fill 16. Densammanlagda arealen omfattade ca . I mofion 1979/80:1764 berörsproblemen med den ökande nedskräpningen i naturen, speciellt den som härrörfrån trafikanter på våra riks- och länsvägar. Enligt motionen fordrasfortfarande mycket information för att en förbättring skall komma fill stånd,eftersom det är mycket svårt att med nuvarande polisiära resurser övervakaefterlevnaden av lagen. I motionen påpekas att lantbrukarna i detta sammanhangberörs på ett sätt som ofta kan få ödesdigra konsekvenser. Skador inträffar pågrund av att plåtburkar, glas och plastpåsar obetänksamt slängs ut avtrafikanter för att hamna på betesmark, vall eller i sädesåkrar. Både tama ochvilda djur skär sig på glas, fastnar med benen i plätburkar och tuggar i sigplastpåsar som fastnar i tarmarna. Lantbrukarnas maskiner går sönder när skräpfastnar i dem. Reparationerna på grund av detta kostar stora belopp,liksom även driftavbrotten. Syftet med mofionen är att berörda myndigheter och organspeciellt inriktar sig pä information och undervisning fill två kategoriermänniskor, nämligen barn och ungdom samt trafikanter. Det är värdefullt omupplysning JoU1980/81:5 14 i dessa frågor når ut till människorna på ett så tidigtstadium som möjligt, helst redan i samband med förskole- ochgrundskoleutbildningen. Gällande bestämmelser, tidigare riksdagsbehandling Enligt 23 § NVL skall envar fillseatt han ej skräpar ned utomhus, vare sig i naturen eller inom bebyggda områden,med plåt, glas, plast, papper, avfall eller annat. Den som bryter mot dennabestämmelse kan dömas till böter eller fängelse . Länsstyrelsenkan enligt 24 § samma lag vid vite förelägga den som på viss plats i naturenvållar eller eljest är ansvarig för nedskräpning att ställa i ordning platsen.Gammalt stängselmaterial är att hänföra till nedskräpning i den mån det inteanvänds för sitt ändamål. Beträffande renhållningen längs allmän väg gäller attkommunen har ansvaret för renhållningen inom område med stadsplan ochbyggnadsplan. Skyldigheten gäller dock inte om renhållningsätgärderna skallvidtas av staten som väghållare. Enligt väglagen (1971:948) gäller somhuvudprincip att staten svarar för renhållningen av vägområde samt viss markinfill parkeringsplats eller rastplats i den mån allmänheten har fillträde tillmarken. En motion med yrkande om intensifierad information i syfteatt motverka nedskräpningen bl. a. utefter våra vägar behandlades av riksdagenvid föregående . Utskottet anförde därvid bl. a. följande (JoU 1979/80:7): Utskottet delar synpunkterna imotionen 1978/79:1976 rörande värdet av olika åtgärder som kan motverkanedskräpning i naturen och längs vägar, banvallar m. m. Dessa frågor hängernära samman med de problem beträffande allemansrättens utövande som utskottet idet föregående berört. Det är viktigt att informationen i sist angivnahänseende också skärper medvetandet om att naturen skall hållas ren frånpapper, plast, glas, plåt och annat avfall. I samband härmed synes bl. a.angeläget att de regler i naturvårdslagen som straffbelägger nedskräpningverkligen bringas till allmän kännedom. Enligt vad utskottet kunnat konstaterainnehåller också det av m. fl. organ framställdainformationsmaterialet rörande allemansrätten upplysningar i här åsyftathänseende. Vad beträffar renhållningen längs vägarna kan erinras omatt staten i princip svarar för renhållningen av vägområde samt viss markintill parkeringsplats eller rastplats i den mån allmänheten har tillträde tillmarken. Det är självfallet från många synpunkter viktigt att renhållningen avvägar och rastplatser fungerar på ett fillfredsställande sätt. De prakfiska ochekonomiska konsekvenserna av ett kommunalt övertagande av renhållningsansvaretför ett i många fall omfattande landsvägsnät m. m. är dock svåra att överskäda.Utskottet har för sin del inte funnit fillräckliga skäl att föreslå en sådanöversyn av renhållningsansvaret för vägar som motionären yrkat. Som en sammanfattande bedömning av motionerna 1978/79:1976och 1978/79:1997 vill utskottet framhålla att motionärerna tar upp frågor somhar stor betydelse för bl. a. naturvården och det rörliga friluftslivet.Problemen är dock fill största delen av den karaktären att de ligger inomregeringens och JoU1980/81:5 15 berörda myndigheters ansvarsområden. Med hänsyn härtilloch till den verksamhet i olika avseenden som här berörts har utskottet funnitatt motionerna f. n. inte bör föranleda någon särskild åtgärd från riksdagenssida. I detta betänkande behandlarutskottet ett antal under allmänna motionstiden väckta motioner omnaturvård. Bekämpningen av sly. I motion1979/80:212 erinras om att samhället gjort omfattande insatser för attuppmuntra till slybekämpning och därmed till bibehållande av ett öppetlandskap. Enligt motionärerna finns det emellertid vissa brister ilagstiftningen som hindrar en ytterligare utvidgning av den mekaniskaslybekämpningen. Lagstiftningen ger sålunda inte möjlighet tilltvångsavverkning av sly på annans mark och innehåller inte heller krav påmarkägaren att själv bekämpa sly. Detta kan bl. a. leda till att en somberedskapsarbete utförd strandrensning runt en sjö blir ofullständigt genomfördför den händelse att någon av markägarna motsätter sig röjning på det egnamarkområdet. Som framgår av den tidigare lämnade redogörelsen harfrågan under senare är upprepade gånger behandlats av med anledningav motioner av i huvudsak samma innebörd som den nu föreliggande (senast JoU1979/80:3). Motionerna har på utskottets förslag lämnats utan åtgärd fränriksdagens sida. I motiveringen till beslut har bl. a. hänvisatstill de insatser på området som gjorts från statsmakternas sida i form avbidragsgivning till landskapsvärdande åtgärder eller beredskapsarbeten. Isammanhanget har från sida vitsordats det angelägna i att effektivaåtgärder vidtas i syfte att bibehålla ett öppet landskap. Slybekämpning ochandra landskapsvårdande åtgärder har härvidlag ansetts fylla en viktig uppgift.Särskilt har framhållits betydelsen av den verksamhet som äger rum till gagn förnaturvårdens intressen inom ramen för ett akfivt jord-och skogsbruk. Riksdagenhar emellertid i förevarande sammanhang också funnit anledning påpeka attröjning av sly inte undantagslöst är till fördel för landskapsvården på längresikt med hänsyn till att vissa berörda växter kan ha en kvävesamlande effekteller motverka erosion i vattendrag. När det gäller möjligheterna att vidta åtgärder på annansmark har konstaterats att konflikter med markägare i samband med slyröjning,enligt uppgift från naturvärdsverket, är mycket sällsynta. I vart fall harproblemen inte ansetts vara av den storleksordningen att särskilda åtgärderfrän statsmakternas sida varit påkallade. Enligt utskottets mening har sedan frågan senastbehandlades intet framkommit som ger anledning fill ändrat ställningstagandefrån sida. Utskottet avstyrker därför motion 1979/80:212. JoU1980/81:5 16 Talan mot vissa beslut enligtnaturvårdslagen m. m. I motion 1979/80:307 framläggs förslag om lagändringinnebärande att de allmänna domstolarna skulle bli enda besvärsinstans vidprövning av ärenden angående rätt till ersättning för restriktioner i jord- ochskogsbruket av hänsyn till natiirvär-den. Enligt motionen kan vid tvist omrätten till ersättning frågan f. n. bli föremål för överprövning av allmännadomstolar, regeringen och kammarrätten. Risk föreligger enligt motionärensmening för att olika myndigheter kan bedöma samma restriktioner på olika sätt iersättningshänseende. För att komma till rätta med rådande olägenheter böröverklagande av beslut om rätten till ersättning ske till enhetligbesvärsinstans. Som inledningsvis redovisats kan frågan om ersättning medanledning av beslut enligt NVL bli aktuell i samband med bildande avnaturreservat samt vid anordnande av stängselgenombrott eller dikesövergång. I26 och 30 §§ NVL finns bestämmelser härom. Enligt dessa är fastighetsägareberättigad fill ersättning av staten för den skada han lider genom attnaturreservatsföreskrifter medför att pågående markanvändning avsevärtförsvåras eller mark tas i anspråk. Likaså kan den som håller stängsel och sompå grund av länsstyrelses föreläggande anordnat grind eller annan genomgångunder vissa villkor erhålla ersättning av staten härför. Motsvarande gäller iförekommande fall anordnande av dike. Grundtanken bakom är attersättningsfrågan skall lösas genom förhandlingar mellan det allmänna ochmarkägaren (motsvarande). Om parterna inte lyckas uppnå en överenskommelse harmarkägaren enligt 33 § NVL alltid - under förutsättning att han iakttar vissa ilagen närmare angivna tidsfrister- möjlighet att få ersättningsfrågan prövad avfastighetsdomstolen. Den utvägen står till buds oavsett om markägarenursprungligen vänt sig till eller ej liksom om denna avslagithans yrkande helt eller delvis. Omvänt gäller att staten genom s. k. fastställelsetalanvid fastighetsdomstolen i förväg kan få avgjort vilka villkor i fråga omersättning som skall gälla om vissa reservatsföreskrifter meddelas. Vad gäller talan mot beslut gäller i övrigt den allmännaprincipen i NVL att talan mot förordnande och beslut i anledning avförordnanden förs hos regeringen medan beslut som innefattar förelägganden förshos kammarrätten. I enlighet härmed prövas besvär i administrativ ordning ifrågor om naturreservat hos regeringen medan talan mot beslut om exempelvisstängselgenombrott förs hos kammarrätten. Utskottet finner mot bakgrund av vad nu anförts att syftetmed motion 1979/80:307 är tillgodosett redan med de regler som gäller enligtnuvarande lagstiftning. Motionen påkallar därför enligt utskottets mening ingenytterligare åtgärd från sida. Preskriptionstiden för olagatäktverksamhet. I motion 1979/80:1376 påtalas att den preskriptionstid som f.n. gäller i fräga om beivrande av brott mot JoU1980/81:5 17 om tillståndsplikt för takt av sten, grus,lera m.m. endast är . Enligt motionärernas mening motverkar den kortapreskriptionstiden syftet med hela tillståndsgivningen och den kan t. o. m.uppmuntra till brott på grund av att risken för upptäckt då är liten.Motionärerna, som understryker att det är särskilt viktigt att beaktanaturvårdens intressen när det gäller exploatering av ej förnyelsebaranaturtillgångar, finner det angeläget att preskriptionsfiden i nu ifrågavarandefall förlängs till . Utskottet vill fästa uppmärksamheten på att, vilket ocksåantyds i mofionen, preskriptionsfidens längd i princip är avhängig av den tillifrågavarande lagbestämmelse knutna straffsatsen. Sålunda gäller enligtbrottsbalkens regler om åtalspreskription en preskriptionstid av två är om detpå brottet inte kan följa svårare straff än fängelse och enpreskripfionstid , om svåraste straffet är högre men inte överfängelse i två är. Straffsatsen för brott mot bl. a. omtillständsplikt i fråga om täktverksamhet m. m. utgör f. n. böter ellerfängelse och motsvarar alltså en preskriptionstid av tvåär. Mofionärerna har av bl. a. utredningsskäl yrkat på en föriängning av tidenför åtalspreskription fill . Det skulle innebära en skärpning avstraffsatsen fill fängelse i högst . Utskottet delar för sin del motionärernas uppfattning omvikten att iaktta särskild varsamhet i fråga om exploatering av ejförnyelsebara naturresurser. Bestämmelserna i 18 § NVL om fillståndsplikt förtakt av sten, grus, sand, lera, jord, torv eller andra jordarter är också ettuttryck för samhällets intresse härvidlag. Det är givetvis högstotillfredsställande om dessa bestämmelser sätts ur spel genom att fillgängligatillsyns- och utredningsresurser hos länsstyrelserna inte räcker fill för attbrott mot desamma skall kunna beivras inom nu gällande preskriptionstid av tvåår. Utskottet, som i och för sig känner sympafi för motionärernas synpunkter,är emellerfid för dagen inte berett att ta definifiv ståndpunkt i fråga om eneventuell förlängning av preskripfionstiden, vilken ju som i det föregåendenämnts måste återspeglas i en höjning av straffsatsen. En sådan höjning måstedock sättas i relation till övriga straffbestämmelser både i NVL och i annanlagsfiftning. Straffsatsen är ju ett uttryck för samhällets syn på allvaret iåsidosättandet av bestämmelsen i fråga. En fråga när det gäller överträdelser avtäktbestämmelserna är ocksä om eventuella svårigheter och brister påtillsynssidan är skäl i sig för en höjning av straffsatsen och därmed enförlängd preskripfionstid. Utskottet vill i detta sammanhang hänvisa fill det arbetemed översyn av NVL som på grundval av naturvårdskommitténs slutbetänkande (SOU1979:14 och 15) Naturvård och täktverksamhet f. n. pågår inom jordbruksdepartementet.Proposition i ämnet beräknas komma att föreläggas undersenare delen av innevarande . JoU1980/81:5 18 kommitténs betänkade innehåller bl. a. förslag omskärpning av den nuvarande täktprövningen och en förstärkning av kommunernastillsynsansvar. Även straffbestämmelserna i berörs i viss mån avnaturvårdskommitténs förslag. Det förefaller mot denna bakgrund naturligt attfrågan om en förändrad syn på sanktionssystemet i naturvårdslagstiftningen börnärmare prövas i nu angivet sammanhang. Utskottet vill i samband härmed fästa uppmärksamheten påatt miljöskyddsutredningen i sitt delbetänkande (SOU 1978:80) Miljöskydd Ilagt fram förslag om förprövnings-, tillsyns- och påföljdssystem samtbesvärsrätten m. m. inom miljöskyddslagstiftningen. I fråga om straffrättsligapåföljder av brott mot förbud, villkor och föreskrifter i miljöskyddslagen harutredningen därvid föreslagit en ändring av straffskalan från nuvarande bötereller fängelse i högst till böter eller fängelse i högst , vilketalltså skulle medföra en höjning av åtalspreskriptionstiden från tvä till femår. Utskottet finner det för sin del naturligt att ett ställningstagande i nuifrågavarande fall med hänsyn till de likartade bedömningsgrunderna mäste bliav betydelse även när det gäller påföljdssystemet inom annan lagstiftning sominnehåller bestämmelser till skydd för miljön, såsom t. ex. NVL. I avvaktan på kommande ställningstaganden till bl. a.naturvärdskommitténs förslag förordar utskottet att motion 1979/80:1376 inteföranleder någon ytterligare åtgärd.