bet · G401KU25 · 1980-12-31 00:00:00 — Ekonomidepartementets huvuduppgift är den ekonomiskapolitiken. Som ett led häri har departementet ansvaret för bl. a. kredit- ochfondväsendet. Normgivningen inom departementets ansvarsområde är till stor delsådan som avses i 8 kap. 2 och 3 §§ RF, dvs. den faller inom riksdagensprimärområde och skall således i första hand meddelas genom lag. När det gällerlagstiftning enligt 8 kap. 3 § RF öppnar dock RF möjlighet för en vittgåendedelegation från sida. Enligt 8 kap. 7 § första stycket i lag bemyndiga regeringen att genom förordning meddela föreskriftersom avser bl. a. in- eller utförsel av pengar eller av andra tillgångar,kreditgivning och näringsverksamhet. Föreskrifterna får dock inte avse skatt. har vid olika tillfällen lämnat regeringen vissanormgivnings-bemyndiganden inom de angivna områdena. Flertalet återfinns i ännugällande lagar som tillkommit innan nya RF trädde i kraft. Som exempel kannämnas lagen (1955:183) om bankrörelse, lagen (1955:416) om sparbanker, lagen(1956:216) om jordbrukskasserörelser, lagen (1948:433) om försäkringsrörelseoch lagen (1974:722) om kreditpohtiska medel. I samband med beslutet omföljdlagstiftning med anledning av den nya om normgivning(prop. 1975:8, KU 1975:10) tillkom lagen (1975:90) med bemyndigande att meddelaföreskrifter om betalningsvillkor vid yrkesmässig försäljning av bilar.Ytterligare bemyndiganden har lämnats därefter. 1980 tillkom t. ex. lagen(1980:523) med bemyndigande att meddela föreskrifter om betalningsvillkor vidkontoköp. De bemyndiganden som lämnats är som regel begränsade till vissasärskilt angivna och klart avgränsade förhållanden. I flertalet fall medgesinte i bemyndigandena subdelegation till myndighet. Enligt departementsförordningen(1963:214) i dess senaste lydelse (SFS 1980:559) skall budgetdepartementethandlägga följande lagstiftningsärenden, nämligen lagstiftningangående statliga och kommunala skatter och angående KU 1980/81:25 123 taxering,uppbörd och folkbokföring; lagstiftning angående skattebrott; lagstiftningangående bevissäkring för skatte- och avgiftsprocessen; lagstiftning angåendebetalningssäkring för skatter, tullar och avgifter och angående säkerhet förskattefordringar; lagstiftning angående förmånsrätt för skattefordringar;lagstiftning angående arbetstagare i offentlig anställning. Påbudgetdepartementet ankommer enligt samma förordning följande ärenden angåendeförordningar som avser följande ämnen, nämligen budgetregleringensamt den allmänna förvaltningen och redovisningen av statsmedlen; statens skatteväsende;expeditionsavgift; det kommunalaskatteväsendet; upplåning och fondbildning; rationaliserings-och upphandlingsfrågor i allmänhet rörande statsförvaltningen samtförvaltningsrevision; statensmark och byggnader, i den mån sådana ärenden ej ankomma på annat departement; statensegendom i övrigt, i den mån den ej är upplåten till särskild förvaltningsgren; helteller delvis statsägda bolag för tillverkning av samt parti- och detaljhandelmed drycker; etableringav butiker för försäljning av spritdrycker, vin och starköl (systembutiker); samhällsinformation,i den mån sådana ärenden ej ankomma på annat departement; hov-och slottsstaterna; till Konungens och Konungahusets bruk anslagen fast och lösegendom; avståendeav arv, som tillfallit allmänna arvsfonden; försäljning av fastigheter, somtillfallit allmänna arvsfonden; jordeboksväsendetsamt de jord eller lägenheter åtföljande rättigheterna och skyldigheterna, iden mån sådana ärenden ej ankomma på annat departement; arbets-och anställningsvillkor i offentlig anställning, i den mån sådana ärenden ejankomma på annat departement; personaladministrativplanering, personalhälsovård och personalsocial verksamhet inom det statligtreglerade förvaltningsområdet, i den mån sådana ärenden ej ankomma på annatdepartement; oUkaformer av samverkan mellan staten och dess arbetstagare samtmedbestämmandefrågor som rör offentlig anställning, i den mån sådana ärenden ejankomma på annat departement; jämställdhet mellankvinnor och män såvitt rör offentlig anställning; utbildningav statens arbetstagare, i den mån sådana ärenden ej ankomma på annatdepartement. 6 första stycket andra meningen övergångsbestämmelserna till RF får ett avriksdagen (eller av Kungl. Maj:t och gemensamt) KU1980/81:25 124 beslutat bemyndigande utnyttjas även efter nya RF:sikraftträdande. Detta gäller även om bemyndigandet går utöver vad som ärmöjligt enligt nya RF. Sådana äldre bemyndiganden kvarstår på skatteområdet ochutnyttjas fortfarande, t. ex. i samband med dubbelbeskattningsavtal. Budgetdepartementets verksamhetsområde kan anses omfattatvå huvuduppgifter: 1) skatter och därmed sammanhängande frågor, inklusivebudgetregleringen, samt 2) frågor som gäller det statligt regleradeförvaltningsområdet i allmänhet, inklusive arbets- och anställningsvillkor ioffentlig anställning (löne- och personalområdet). Det första huvudområdet faller till största delen inomriksdagens obligatoriska lagstiftningsområde. På skatteområdet är sålundaenligt RF möjligheterna till delegering från sida ytterstbegränsade. Enda undantagen är föreskrifter om tull på införsel av vara (8 kap.9 § första stycket RF) eller om anstånd med att fullgöra skatteförpUktelse (8kap. 8 § RF). I tullförordningen (1973:979), som beslutats av , finnsåtskilliga bemyndiganden för regeringen att meddela föreskrifter om tull. Påskatteområdet har regeringen också enligt 8 kap. 13 § första stycket 1 RFmöjlighet att meddela föreskrifter om verkställighet av lag. Enligt andrastycket i angiven paragraf kan regeringen överlåta åt underordnad myndighetatt meddela bestämmelser i ämnet. Som närmare kommer att belysas nedan begagnarregeringen i relativt stor utsträckning sin befogenhet att meddela verkställighetsföreskrifter.Delegering av normgivningsbefogenheter till myndigheter förekommer ocksårelativt ofta. Budgetdepartementets andra huvudområde hör inormgivningshänseende i huvudsak till regeringens primärområde. Regeringen fårsålunda besluta föreskrifter med stöd av "restkompetensen" enligt 8kap. 13 § första stycket 2 RF. Paragrafen medger att regeringen i förordningöverlåter åt underordnad myndighet att meddela bestämmelser i ämnet. Dennamöjlighet har utnyttjats i begränsad omfattning. Antalet författningar m. m. utgjorde totalaantalet författningar som intogs i SFS 1 212. Av dessa har 41 författningarutfärdats inom ekonomidepartementet och 209 inom'budgetdepartementet. Ekonomidepartementets författningar kan fördelas på följandesätt. 26 är lagar (sex nya, 20 ändringar). En av lagarna avser att sätta annanlag (valutaförordningen) i tillämpning. 12 är förordningar (10 nya, två ändringar).Tre av författningarna har rubricerats tillkännagivanden. Av budgetdepartementets författningar är 103 lagar (11nya, 90 ändringar i äldre lag och två upphävande av äldre lagar) och 106förordningar (30 nya, 70 ändringar och sex upphävande av äldre förordningar).Till skatteområdet i vidsträckt bemärkelse hör 100 lagar och 53 förordningar.Till civilstatsområdet m.m. hör 3 lagar och 53 förordningar. KU1980/81:25 125 utgjorde totalaantalet författningar som togs in i SFS 1 143. Av dessa har 41 författningarutfärdats inom ekonomidepartementet och 185 inom budgetdepartementet. Ekonomidepartementets författningar utgörs av 32 lagar(fyra nya, 27 ändringar och en med upphävande av äldre lag), åtta förordningar(fem nya och tre ändringar) och ett tillkännagivande. Budgetdepartementets författningar utgörs av 92 lagar (12nya och 80 ändringar) och 93 förordningar (31 nya, 57 ändringar och fem medupphävande av äldre förordningar). Till skatteområdet kan hänföras 92 lagar och32 förordningar. Till civilstatsområdet m. m. hör en lag och 61 förordningar. Såsom angetts i det föregående harregeringen enligt 8 kap. 13 § första stycket 1 RF behörighet att beslutaföreskrifter om verkställighet av lag. Behörigheten avser alla slags lagar,också sådana som faller inom obligatoriska lagområde. Beträffande innebörden av begreppetverkställighetsföreskrifter anförde departementschefen i grundlagspropositionen(1973:90 s. 211) bl. a. följande: En fråga som förtjänar särskilduppmärksamhet gäller regeringens behörighet att besluta föreskrifter omverkställighet av lag. Enligt (grund-lag)beredningen är gränsen flytande mellansådant som bör avhandlas i själva lagen och sådant som bör betraktas somverkställighetsföreskrifter. Det är, fortsätter beredningen, klart att huvudreglernaalltid måste tas upp i själva lagen. Hur långt lagen skall gå i detaljer måstedäremot vara sak att bedöma. Ju mera detaljbetonad lagen blir, destomindre blir utrymmet för reglering genom verkställighetsföreskrifter.Beredningens syn på hithörande frågor illustreras av dess framställning avregleringen av tystnadsplikten. Enligt beredningen skulle endaststraffbestämmelsen och det huvudsakliga angivandet av de intressen som skallskyddas genom denna plikt behöva anges i lag. Att i detalj ange de fall dåtystnadsplikt skall iakttas skulle däremot enligt beredningen på grund avbestämmelsen om regeringens behörighet att utfärda föreskrifter omverkställighet av lag kunna ankomma på regeringen. Det har under remissbehandlingen påpekats att det, om manaccepterar beredningens nu angivna synsätt, blir möjligt att få till stånd enlångtgående faktisk delegation av normgivning till regeringen vid sidan av deni grundlagen förutsatta och därmed sätta hela dennas kompetensfördelning urkraft. Det skulle vara tillräckligt att begränsade sig till attbesluta mycket allmänt hållna lagregler vilka sedan fylldes ut av regeringenmed "verkställighetsföreskrifter". Jag delar de kritiskt inställdainstansernas uppfattning att någon sådan möjlighet självfallet inte bör finnas.Med föreskrifter om verkställighet av lag bör enligt min mening i första handförstås tillämpningsföreskrifter av rent administrativ karaktär. I vissutsträckning torde det emellertid vara ofrånkomligt att tillåta, att regeringenmed stöd av sin behörighet att besluta verkställighetsföreskrifter i materiellt KU1980/81:25 126 hänseende "fyller ut" en lag, även om lagen ioch för sig skulle befinna sig inom det obligatoriska lagområdet. Enförutsättning för att regeringen skall få göra detta måste emellertid vara, attden lagbestämmelse som skall kompletteras är så detaljerad att regleringen intetillförs något väsentligt nytt genom den av regeringen beslutade föreskriften.I verkställighetsföreskriftens form får således inte beslutas om något som kanupplevas som ett nytt åliggande för enskilda eller om något som kan betraktassom ett tidigare ej föreliggande ingrepp i enskildas personliga ellerekonomiska förhållanden. Jag anser exempelvis att regeringen inte på grund avsin behörighet att besluta föreskrifter om verkställighet av lag bör kunnautfärda sådana föreskrifter om tystnadsplikt som beredningen nämner. Något särskilt bemyndigande frånriksdagen att besluta om verkställighetsföreskrifter behöver regeringen alltsåinte. Det har dock emellanåt ansetts önskvärt att genom en bestämmelse som harformen av ett bemyndigande klargöra att en lagregel inte är avsedd att tillämpasdirekt utan kräver utfyllnad av regeringen och, om regeringen så bestämmer, aven myndighet. I ett sådant fall brukar man tala om kvasidelegation. I olika sammanhang har haft att ta ställningtill frågan om vilken räckvidd RF:s behörighetsregel för regeringen beträffandeverkställighetsföreskrifter kan anses ha. Med anledning av förslaget till konsumentköplag (prop.1976/77:123) uttalade lagrådet (prop. s. 358) att det vad gäller området förden egentliga civilrättsliga lagstiftningen (8 kap. 2 § RF) i allmänhet tordevara uteslutet att meddela verkställighetsföreskrifter. Den reglering som avsesskall enligt lagrådet meddelas i lagen med den utförlighet som anses påkallad.I den mån det uppkommer frågor som inte är direkt reglerade i lagen måste detöverlämnas åt rättstillämpningen att ta ställning till hur de skall lösas.Departementschefen (prop. s. 372) underströk att det i princip inte föreliggernågot hinder enligt RF mot att regeringen meddelar verkställighetsföreskrifterockså till sådan lag som avses i 8 kap. 2 § RF, dvs. Ipraktiken kan det, enligt departementschefen, endast i särskilda undantagsfallkomma i fråga att utnyttja denna möjlighet. kanendast få innebära en precisering inom ett snävt område av lagregleringen. meddelas enligt det sagda föreligger det inte någothinder mot att föreskrifterna får en uttömmande karaktär. Mot detta uttalande av departementschefen gjordes ingenerinran under riksdagsbehandlingen (LU 1977/78:5). I samband med lagstiftning om fastighetstaxering(prop. 1979/80:40, SkU 1979/80:17) fick anledning att pröva frågan omverkställighetsföreskrifter på skatteområdet. Till grund för lagstiftningsärendet låg 1976 årsfastighetstaxeringskommittés betänkande Fastighetstaxering 81 (SOU 1979:32).Kommittén föreslog betydande formella ändringar i fastighetstaxeringens regelsystem. KU1980/81:25 127 materiella reglerna hade däremot i sina huvuddrag sammainnehåll som vid fastighetstaxering. I direktiven till utredningen hade erinrats om att nya RFinte lämnar samma möjligheter som den gamla RF att delegera rätten att utfärdaföreskrifter till myndigheter. Enligt direktiven måste därför undersökas vilkaföljder detta får för förfarandet vid kommande fastighetstaxering. En genomgångav hela regelkomplexet borde därför göras. I ett särskilt avsnitt i betänkandetbehandlades fastighetstaxeringsreglerna i förhållande till nya RF. I denna delanfördes följande (bet. s. 166 ff.). För fastighetstaxeringen innebär RFatt man har att röra sig med olika regeltyper som skall beslutas i olikaordning. De regeltyper som kommer i fråga är dels de som faller inom lagområdetoch som skall beslutas av , dels regler som kan beslutas av regeringenutan delegation från , dvs. de regler som hör till regeringensprimärområde samt regler i form av verkställighetsföreskrifter, delsföreskrifter som efter delegation från regeringen beslutas av myndighet underregeringen, dels regler i form av anvisningar. Vad beträffar de regler som faller inom det obligatoriskalagområdet skall dessa beslutas av och således ingå i FTL. Dessaregler bör avse ramen för de beslutande organens och de olikabefattningshavarnas verksamhet i såväl materiellt som processuellt ochadministrativt avseende. bör reglerna göras så detaljerade att dekompletterande bestämmelser som behövs inte kommer att innebära några nya åliggandenför den enskilde. Med hänsyn till den speciella karaktär regler förfastighetstaxering måste ha är det lämpligt att inte skall besluta idetaljerna. Reglerna härom bör meddelas i form av verkställighetsföreskrifter.Riksdagen kan som tidigare nämnts inte uppdra direkt till RSV att besluta omsådana föreskrifter. Kommittén förutsätter emellertid att regeringen i huvudsakdelegerar sin normgivningsrätt till RSV så att ett förfarande som liknar detnuvarande i praktiken blir tillämpligt även i framtiden.Verkställighetsföreskrifter, som rör fastighetstaxering, bör således kunnameddelas dels i form av en förordning beslutad av regeringen, dels i form avföreskrifter utfärdade av myndighet under regeringen. Termen anvisning används om de regler som t. ex. RSV kanutfärda och som man inte ansett vara helt bindande. Sådana anvisningar, dvs. desom skall främja en enhetlig tillämpning av en viss författning eller som skallbidra till en viss utveckling i praxis, bör enligt departementschefens uttalandei prop. 1975/76:112 s. 66 ses som en utfyllnad av de bakomliggande sanktioneradeföreskrifterna och anses falla inom ramen för begreppet författning. Kommittén förutsätter att även anvisningar förfastighetstaxeringen meddelas. Beslut av förvaltningsmyndighet som skall lända tillallmän efterrättelse får överklagas, om inte annat stadgas särskilt. Beslut avmyndighet under regeringen om verkstäJlighetsföreskrifter om värdering börenligt kommitténs mening inte få överklagas. Beslut om regler, som inte är bindande, dvs. anvisningar,kan inte överklagas. Fastighetstaxeringsinstanserna kan därför i varje enskiltärende KU1980/81:25 128 eller mål pröva riktigheten av anvisningen och avgöra omden skall tillämpas eller frångås. Som framgår av senare avsnitt ibetänkandet föreslår kommittén att övervägande delen av de värderingsregler,som inte ges i FTL eller i förordning som beslutas av regeringen, skallmeddelas i form av verkställighetsföreskrifter av myndighet under regeringenoch således vara bindande. Kommitténs förslag fick ett ihuvudsak positivt mottagande vid remissbehandlingen. I det närmaste samtligaremissinstanser tillstyrkte kommitténs förslag att samla de huvudsakligareglerna om fastighetstaxeringen i en lag. De hade inte heller någon erinranmot den föreslagna fastighetstaxeringslagens principiella utformning. När detgällde kommitténs förslag att regler om riktvärden och liknande skulle ges iform av verkställighetsföreskrifter hade den helt övervågande delen av deremissinstanser som tillstyrkte den principiella lagtekniska uppbyggnaden avfastighetstaxeringslagen inte någon erinran. Några remissinstanser varemellertid tveksamma, bl. a. och kammarrätterna i och Sundsvall.Svea hovrätt erinrade om departementschefens uttalande i förarbetena tillkonsumentkreditlagen att verkställighetsföreskrifter till sådan lag som avses i8 kap. 2 § RF endast kan få innebära en precisering inom ett snävt område avlagregleringen. Samma synpunkt torde, enligt hovrättens mening, böra anläggaspå verkställighetsföreskrifter inom skatteområdet. Hovrätten ansåg det tveksamtom inte utfyllnad enligt förslaget sker i sådan omfattning att den strider motgrundlagens förbud mot delegation på skatteområdet. I propositionen (prop. 1979/80:40) anfördedepartementschefen följande: Den föreslagna uppbyggnaden av FTLhar så gott som genomgående bemötts mycket positivt. Jag anser också att delagtekniska förslagen bör godtas i sina väsentliga drag. Utöver det anförda berördes inte ipropositionen de konstitutionella frågeställningarna i ärendet. På en punkt frångick departementschefen kommitténsförslag.Den gällde omfattningen av de regler som skall utfärdas i form av föreskrifteroch därför bli bindande. Departementschefen ansåg att slutprodukten i detföreslagna värderingssystemet, dvs. riktvärdena, liksom vid föregåendefastighetstaxering bör meddelas i anvisningsform och inte i form av bindandeföreskrifter. Det i propositionen framlagda förslaget tillfastighetstaxeringslag innehöll i 7 kap. Allmänna värderingsregler följandebemyndigande: 7 § Regeringen eller myndighet somregeringen bestämmer skall besluta om närmare föreskrifter om indelning ivärdeområden, klassindelning av värdefaktorer, klassindelningsgrunder,värdeserier och värdetabeller för de KU1980/81:25 129 byggnadstyper och ägoslag som anges i 8-15 kap. Mot sådantbeslut får talan ej föras. Vid riksdagsbehandlingen godtogs ihuvudsak propositionens förslag. I skatteutskottets skrivning (SkU 1979/80:17)erinrades om att betydande formella ändringar föreslogs i fastighetstaxeringensregelsystem, bl. a. i syfte att anpassa detta till den nya RF:s krav. Utskottetnoterade att förslaget bl. innebar att de grundläggande reglerna om allmänfastighetstaxering samlas i en ny fastighetstaxeringslag (FTL). Denna behandlarallmänna taxerings-och värderingsfrågor samt frågor om fastighetstaxeringensorganisation och förfarandet vid allmän fastighetstaxering. FTL kompletterasgenom särskilda verkställighetsföreskrifter och anvisningar. Dessa skall,konstaterade utskottet - utan erinran eller kommentar i övrigt - utfärdas avregeringen och . I övrigt behandlade skatteutskottet inte särskilt detföreslagna regelsystemets förhållande till grundlagens regler. Inte hellerkommenterades förslaget i 7 kap. 7 § FTL att normbeslut av riksskatteverketinte skulle få överklagas. biföll skatteutskottets enhälliga betänkande,som alltså innebar tillstyrkan av propositionens förslag såvitt nu är i fråga. Det är värt att framhålla att lagrådet inte hördes ilagstiftningsärendet. Inte heller inhämtades under riksdagsbehandlingenyttrande från över de konstitutionellafrågeställningarna i ärendet. Regeringen utfärdade fastighetstaxeringslagen (1979:1152)och fastighetstaxeringsförordningen (1979:1193) . I fastighetstaxeringsförordningen (1979:1193) uppdras iflera olika sammanhang åt att meddela föreskrifter och lämnaanvisningar i ett stort antal särskilt angivna frågor. Dessutom föreskrivs i 9kap. 6 § att skall meddela de ytterligareverkställighetsföreskrifter som behövs till bestämmelserna ifastighetstaxeringslagen (1979:1152). Det har i doktrinen varit omstritt i vilken utsträckninginstitutet verkställighetsföreskrifter kan begagnas på skatteområdet. Genomriksdagens beslut att anta fastighetstaxeringslagen får anses hadefinitivt godtagit att lagstiftningen på detta område i betydande utsträckningfår utfyllas genom verkställighetsföreskrifter som meddelas av regeringeneller-efter regeringens bestämmande - av myndighet. Den omständigheten attskattelagstiftningen liksom civilrätten tillhör obligatoriska lagområdeinnebär alltså inte att samma princip skall gälla för möjligheten att meddelaverkställighetsföreskrifter. I stället går skiljelinjen uppenbarligen mellancivilrättslig och offentligrättslig reglering. Som framgår av t. ex. förarbetena till konsumentköplagenskall stor restrikfivitet tillämpas på det civilrättsliga området när detgäller vad som får utfyllas genom verkställighetsföreskrifter. På detoffentligrättsliga området finns det däremot ett betydande utrymme förutfyllnad genom verkställig- 9 1980/81. KU 1980/81:25 130 hetsföreskrifter.Detta gäller inte minst på skatteområdet. En annan sak är att möjligheten attutan särskilt krav på restriktivitet utfärda verkställighetsföreskrifter inomett visst område naturligtvis aldrig fritar från kravet att följa degrundläggande förutsättningarna för sådana föreskrifter. Verkställighetsföreskrifterfår aldrig användas på ett sådant sätt att det i realiteten blir fråga omdelegering. Författningsregleringen av en fråga får sålunda inte heller på detoffentligrättsliga området genom en verkställighetsföreskrift tillföras någotväsentligt nytt, något som kan upplevas som ett nytt åliggande för enskildaeller något som kan betraktas som ett tidigare ej föreliggande ingrepp ienskildas personliga eller ekonomiska förhållanden. Enligt RF kan en myndighet erhålla kompetens attbesluta om föreskrifter på två sätt, genom s. k. subdelegation från riksdagenvia regeringen (8 kap. 11 §) eller genom delegation från regeringen (8 kap, 13§ st, 3), Bestämmelsen i 8 kap. 11 §RF har följande lydelse: 11 § Bemyndigar enligt detta kapitelregeringen att meddela föreskrifter i visst ämne, kan därvid medgivaatt regeringen överlåter åt förvaltningsmyndighet eller kommun att meddelabestämmelser i ämnet. I fall som sagts kan också uppdraga åtförvaltningsmyndighet under att meddela sådana bestämmelser. Enligt 8 kap. 13 § tredje stycket RF får regeringeni förordning, som är grundad på den i första stycket angivna kompetensen(verkstälhghetsföre-skrifter, restkompetensen) "överlåta åt underordnadmyndighet att meddela bestämmelser i ämnet". Ispecialmotiveringen till 8 kap. 11 § RF anför departementschefen igrundlagspropositionen följande: Den normgivningskompetens som enligt den föreslagnaparagrafen skall kunna delegeras vidare till förvaltningsmyndighet eller kommunär visserligen formellt inte begränsad till närmare bestämmelser i ämnet utanavser bestämmelser över huvud taget i detta. Det måste emellertid förutsättasatt subdelegationen i allmänhet kommer att omfatta endast en del av dennormgivningskompetens som regeringen erhållit genom bemyndigandet. En sådanordning överensstämmer också bäst med den föreslagna bestämmelsensordalydelse. Såvitt gäller föreskrifter om vissa avgifter, där normgivningskompetensendelegerats till regeringen med stöd av 9 § andra stycket, kan det dock varaändamålsenligt att rätten att besluta om avgifterna i sin helhet av regeringenöverlämnas till förvaltningsmyndighet eller kommun.