prot · G30973 · 1979-12-31 00:00:00 — Det är en litet märklig debatt som en del politiker ochmassmedia ibland för då man talar om att höjda skatter kan vara aktuella förolika framtida reformer. Sanningen är att de kan bli nödvändiga för det somsomliga politiker och partier redan nu vill göra. Vi måste alltså gå till kostnadssidan om vi skall kunna fåbalans. Skall vi någonsin få balans i den offentliga ekonomin, måste vi dämpatillväxttakten. Vi måste ha en öppen attityd till förändringar, vi måste varaberedda att ompröva och omprioritera. Vi har också i detta budgetarbete kunnat dämpa den realaökningstakten i utgifterna. Men det är, som framgår av de höga siffrorna, svårtatt snabbt påverka utgiftsautomatiken så kraftigt att en snar förbättring avstatsfinanserna kan nås. Det blir nödvändigt med insatser i ett meralångsiktigt perspektiv och med en restriktiv prövning också ,I en sådan prövning måste man självfallet lägga stor vikt vid socialavärderingar. Det är viktigt framför allt för oss liberaler att i regering, iriksdag och i kommuner verka för detta. Grunden måste vara den reala tillväxteni ekonomin. Då kan vi få en förbättring på inkomstsidan och en god grund fördet fortsatta reformarbetet. Men vi kan inte klara balansproblernen utan att taitu med utgiftssidan. Det finns, som framgår av den aktuella debatten, somligasom försöker komma förbi detta faktum. Jag skall inte nu i detalj granska oppositionens motioner.Det blir tillfälle att mera i detalj göra detta i senare debatter. På någraviktiga punkter tycks vi ha samma mål. Vi vill minska inflationen, nå balans iutrikeshandeln och främja den ekonomiska tillväxten. Jag tror inte att vi kannä de målen genom nya skattehöjningar eller genom än högre budgetunderskott. Det finns också en del oroande inslag i motionerna, t, ex,konkreta krav på skattehöjningar eller aviseringar av sådana, liksom en långrad förslag till ytterligare utgifter. Det kan vara svårt att bedöma innehålleti somliga av dem. De kan beskrivas i rätt allmänna satser, såsom allmännariktlinjer och program, och deras innehåll är svårt att summera. Men omförslagen i motionerna skall konkret genomföras, lär det inte bli fråga ombudgetun- derskott om 55, 56 eller 57 miljarder utan del blir eltännu högre underskott. Redan del förhållandet att motionärerna själva summerarsina förslag och finner att de kommer att medföra ett budgetsaido om 55miljarder är intressant. Man har alltså funnit det ofrånkomligt att för detkommande året arbeta med den höga nivån på budgetunderskottet. Man har tidigare i debatten uttryckt sig så att budgetunderskottetär "ert", dvs, de borgerliga partiernas underskott. Ja, det må sävara - vi tar ansvaret för de budgetförslag som är framlagda. Men en summeringav de förslag som framförts de tre gångna åren visar att skillnaderna har varittämligen små, och den här gången är det alltså inte några skillnader, I vartfall med tanke på vad som anförs i motionerna kan vi väl säga att detta ocksåär ert underskott, och yi kan konstatera all vi för del kommande aret fårarbeta med, dess värre, samma underskottsnivå. Det finns i motionerna många förslag som förr i fiden, dåsocialdemokraterna satt i regeringen och de borgerliga var i opposition, avGunnar Sträng och andra skulle ha kallats överbud. Jag vill kalla åtminstone deflesta av dem för goda förslag, som är hyggligt motiverade. Ändå har de intefått utrymme i vårt budgetförslag. Vi måste, om vi skall få balans, säga nejtill många goda och hyggligt mofiverade förslag, både nu och åren framöver. Jag vill fill sist något beröra kommunernassituation. Denna har på elt speciellt sätt stått i centrum i den aktuelladebatten. Kommunerna har haft en stark konsumlionstillväxl,starkare än den privata och statliga sektorn. Det är en följd av politiskabeslut. De politiska partierna har ansett att vi bör använda en stor del avvåra resurser för sådana ändamål som kommunerna sysslar med - social vård ochomsorg, hälso och sjukvård, utbildning, kultur, miljö m, m. Kommunernastillväxt har varit 4 ä , medan den totalatillväxten i ekonomin varit . Vi har varit och är ense om att kommunerna skall spela encentral roll i samhällsarbetet. Det är inte detta debatten bör handla om.Frågan gäller hur snabb tillväxt vi har råd med. Den snabba utvecklingen har - egentligenunder - oroat ekonomer och stundom också politiker. Regeringenoch kommunförbunden har haft många överläggningar om kommunernas utveckling ochträffat en rad överenskommelser - det skedde 1972, 1975, 1977 och 1978,1 densenaste överenskommelsen avseende 1979 och 1980 var regeringen ochkommunförbunden ense om att en ökningstakt på 4 å inte varsamhällsekonomiskt möjlig. En riktpunkt borde vara att volymutvecklingenstannade vid . Den bedömningen skulle ses som en kompromiss mellan åena sidan vad som var samhällsekonomiskt önskvärt och å andra sidan deangelägna önskemål som fanns om en utbyggd verksamhet. Man sade sigvara medveten om att svårigheter kunde föreligga för ett begränsat antalkommuner och landsting att anpassa verksamheten till det målet. Mansade också att en prioritering av barnomsorg, äldrevård och långtidssjukvårdskulle innebära att resurskrä- vande reformer och förbättringar inom andra områden skullefå anstå eller genomföras bara i den utsträckning som var möjlig inom ramen föri huvudsak redan befintliga resurser. Det framhölls också att största återhållsamhet skulleiakttas i fråga om statliga beslut som skulle ställa anspråk på kommunalainsatser. kom så riksdagsbeslutet om den kommunalaekonomin. Det innebar ett nytt skatteutjämningssystem fr, o, m, , Denreformen skulle genomföras - 1980 och 1981. Det betydde att destatliga bidragen ökade med närmare 3 miljarder och att ett antalspecialdesfinerade bidrag skulle upphöra. Det framhölls att kommunerna genom reformen skulle fåkraftigt förstärkta inkomster och att man därför skulle inrikta sig på attsänka kommunalskatterna. De statliga bidragen skulle inte få utnyttjas för attdriva upp den kommunala expansionstakten. Man var ense om att utrymmet förkonsumtionsökning närmast framöver var begränsat och att betydandedelar av det utrymmet redan var intecknat. Den kommunala verksamheten kundeinte expandera i samma takt som hinills. Detta sammanhang måste vi ha klart för oss då vi nu skallbedöma regeringens förslag att - mot bakgrunden av det samhällsekonomiska ochstatsfinansiella läget och mot bakgrunden av kommunernas situation ochutveckhng - ta för skatteutjämningsreformen. Detandra steget, som skulle komma 1981, bör fördelas och 1982. sägs det i en del av de kritiska kommentarerna tilldetta förslag, att kommunerna ställs på svältkost, att regeringen hetsar motkommunerna, att regeringen straffar, bryter löften osv. Det är verkhgen attfölja det gamla talarrådet: Argumenteringen svag, höj rösten! Ty alla dessahöga röster har föga med verkligheten att göra. Jag vill nämna några data, om nu någon händelsevis ärintresserad av fakta. Kommunerna fick-och får-i allmänna och speciellastatsbidrag följande. 1978: 30 miljarder, 1979: 34 miljarder, 1980: 38miljarder, 1981: 43,4 miljarder om oförändrade regler skulle gälla, och 42,6miljarder enligt regeringsförslaget, alltså i det senare fallet ca 4,5miljarder mer än , Skatteutjämningsbidragen, som 1980 är 6,6miljarder, skulle med oförändrade regler vara 8,8 miljarder och enligtregeringsförslaget 8,1 miljarder. Kommunerna kommer alltså att få ökade bidragockså . kan det sägas att detta inte är reella förbättringar,det är inflationsautomatik. Ja, det är delvis sant. Men också de pengarnamåste finansieras -det tror jag alt skattebetalarna väl inser. Det sägs att regeringsförslaget är en bestraffning. Det ärsjälvfallet orimligt. Skulle förändringar betraktas som bestraffningar,alternativt belöningar? Skulle myndigheter och organisationer som inte får alltvad de vill ha vara bestraffade? Om vi inte skulle kunna ändra riksdagsbeslut,skulle våra problem inom samhällsekonomi och statsfinanser bliomöjliga att hantera. Det blir problem för den kommunala planeringen orn viförändrar, sägs det också. Ja, det kan det bli - fast kommunerna måste arbetamed större osäkra faktorer än så, liksom staten och vi enskilda. Vi har i deltaland nu många besvärliga problem till följd av de starkt stigande oljepriserna.Dem hade vi inte planerat, men vi måste se dem som ett faktum och förändra vårtillvaro -såväl stat som kommun, såväl företag som enskilda. Vi måste vara beredda att ompröva - så sade partierna dåvi resonerade om samhällsekonomin. Ja, om vi är beredda borde detinte bli ett sådant väldigt liv när några smärre omprövningar också sker. Mankan resonera om på vilka sektorer de bör ske. Men även om vi skulle få en meragynnsam utveckling , kommer vi att få mindre utrymme för privatkonsumtion och väsentligt mindre utrymme för statlig konsumtion - den blir juoförändrad. Då kan det inte vara så orimligt om vi också skulle få en någotlångsammare ökningstakt för den kommunala konsumtionen. Det är detta som dethandlar om - att få en lugnare tillväxttakt, en takt som vi har råd med. Jag tror, herr talman, nu liksom , attvi kan komma fram till balans i vår ekonomi. Men del kommer att kräva ettmödosamt och långvarigt arbete. KJELL-OLOFFELDT (s) replik: har i tre är försvaratsina växande budgetunderskott. har budgetunderskottet varit det exakträtta och det riktigt avvägda för ekonomins behov. Det här är faktiskt - om detinle vore så långt till taket skulle jag sätta ett kors där - första gången sombudgetminislern erkänner att budgetunderskottet är för stort. Under som budgetminister harstatsutgifterna ökat , dvs, med , fram till och med detinnevarande /80, proklamerar man att denna starkautgiftsexpansion har brutits. Ökningen till nästa budgetår, 1980/81, blir bara9,i löpande penningvärde. Men det är en ganska missvisande jämförelse,därför att man räknar utifrån ett utfall innevarande budgetår enligt denprognos man gör för nästa budgetår. Skulle 1978 ha valt att ta fram samma siffrahade han fått en utgiftsökning på , 1979 hade han fått en utgiftsökning på6 %, skulle han få en utgiftsökning på . Med den här kalkylmetodenkan man fakfiskt bevisa att årets budget är den mest expansiva budget somIngemar Mundebo har lagt fram under sina år här i . Vad som hänt ärhelt enkelt att budgetministern har underskattat den faktiskautgiftsökningen med , dvs, med varje år.Slutsatsen är enkel att dra: Man har kvar hela jobbet med att hålla den härbudgeten inom den ram som vill ange. Man kan då oroligt fråga sig;Vad händer om fr; o. m. nu inte beviljar en enda krona utöver vad somanges i budgeten? Vad händer om vi får en konjunkturför- svagning med snabbt växande arbetslöshetstal? Vad händerom strukturkriserna fortsätter? Vi står redan inför allvarliga problem närdet gällervarven. i , möbelindustrin, glasindustrin, gjuteriernaosv. Det skall tydligen inte satsas några pengar på dessa områden. Allt skrytom att man har medverkat till en våldsam omläggning av den statligabudgetpolitiken, vilket man gör ett huvudnummer av, är helt enkelt intetrovärdigt. Budgetministerns förflutna talar inte för en sådan här hantering. Jag tror inte att jag någonsin har nämntvilket budgetunderskott som är det exakt rätta. Det går ju inte att fastställavilken nivå som är den exakt rätta. Vad vi har pekat på, både nu och vidtidigare tillfällen, är det faktum att om vi hade valt att gå fram med lägreutgifter eller med högre skaller och avgifter hade vi också kunnat redovisa ettlägre budgetunderskott för . Men vi har sagt att vi inte tror att dethade varit bättre för samhällsekonomin eller för statsfinanserna eller förmänniskornas trygghet all välja något av de alternativen. Vi har alltså valtatt redovisa budgetunderskott på de nivåer som framgår avbudgetpropositionerna. Vad som sedan är det exakt rätta är en fråga som man välinte ens i efterhand kan svara på. På basis av våra värderingar och bedömningar har vi valtatt redovisa denna avvägning. Vi har pekat på vilka följderna skulle bli om vihade vall ett annat alternativ, om vi hade valt att gå fram med lägre utgiftereller med högre skatter och avgifter. Efter att ha lyssnat till många debatterom siffror, fram och tillbaka, har vi vidare kunnat konstatera att någraavgörande skillnader i fråga om budgetsaldot inte har förelegat mellan regeringenoch oppositionen , har gjort gällande att summan avoppositionens inkomstförslag och utgiftsförslag hade givitbättre budgetsaldon än regeringens åtgärder. Vi har inte trott på deberäkningarna, I en situation då svenskt näringsliv haft problem all konkurrerapå arbetsmarknaden har vi inte trott all detta skulle ha underlättats av högrelöneskatter och högre andra skatter. Vi har trott alt vi skulle ha fått störreproblem med sysselsättning och välfärd här i landet. När det gäller det kommande budgetåret slutarsummeringarna, såväl för regeringen som för oppositionen, med ettbudgetunderskott på 55 miljarder. Då har vi ändå inte i oppositionensbudgetalternativ räknat med de många och delvis rätt omfattande motioner somdet är svårt att beräkna kostnaderna för. Jag tänker på kravet på ensysselsättningsproposition och uttalandena om lägre hyror och matpriser. Detvill självfallet alla ha. Men skall det vara någon substans i sådana uttalandenhandlar det om ökade subventioner, och sådana kostar pengar, och det betyderalltså ett större budgetunderskott. Vi har inle fåll överensstämmelser mellan budgetförslagenoch slutresultaten . Det hade man inte under 1950- och1960-talen heller, och inte tidigare heller för den delen. förklarligt, eftersom det händer en del saker i ekonominunder elt år och eftersom regeringen kommer tillbaka till med kompletteringspropositionervid i allmänhet tre tillfällen under och tjoglals av ekonomiskapropositioner. Dessutom händer det saker i den allmänna samhällsekonomin sompåverkar budgetens utfall. Just har det hänt ovanligtmycket av det slaget. Jag tänker inte bara på de stora förändringarna i frågaom oljepriserna utan också på en hel rad andra saker. Därför kan jag självfallet inte garantera vilket utfalletför del kommande budgetåret slutligen blir. Om de antagaden om det kommandeåret som vi har gjort stämmer med verkligheten och om följer våraförslag bör underskottet också bli det vi räknat med. Men del kan inträffaförändringar i ekonomin som innebär både bekymmer och glädjeämnen - dess värreär väl risken för bekymmer väsentligt större än utsikterna till glädjeämnen -och därför kan slutsaldot bli ett annat. Riksdagsbehandlingen kan ocksåresultera i ett annat budgetsaido. Mot bakgrund av de uttalanden som gjorts omoron för ett högt budgetsaido är min förhoppning att skall varaåterhållsam med att ta på sig nya utgifter, så att det inte blir en grund förett ökat budgetsaido. Jag vill inte se beskrivningarna av denbrutna utgiftstrenden som beröm för en insats. Jag vill mera se det som en varningssignal.Trots att förslaget innebär en lägre utgiftstrend än förut, så ärbudgetunderskotlel så betydande som hela . Det är alltså ettvittnesbörd om vilka stora insatser som behövs för attvi skall kunna arbeta oss fram till en bättre balans i samhällsekonomin. KJELL-OLOFFELDT (s) replik: I fråga om försvarandet av tidigarebudgetunderskott är verkligen minne dåligt. I själva verketfortsätter han att försvara sin budgetpolitik. På s, 3 och 4 i budgetförslagetdiskuterar man om det hade varit möjligt med lägre utgifter eller högreskatter. Nej, säger man, i bägge fallen hade tillväxten i ekonomin hämmats ochde statsfinansiella och samhällsekonomiska problemen blivit större än vad de äri dag. Kan man klarare belysa att det man har gjort har varit rätt och riktigttill sista miljonen? säger att han inte vet om de antagandensom har gjorts i budgetförslaget kommer att stämma med verkligheten, dvs, omutfallet blir det väntade eller om man kan göra denna neddragning avutgiftsökningarna. Men varför då göra så stor affär av någonting som man intehar uträttat? Varför inte vänta tills man får se hur det går? återvänder till en tidigare favoriltankesom han har haft, nämligen att de socialdemokratiska budgetalternativen intehade inneburit någon avgörande skillnad. Det hade inte blivit någon egentligeffekt om de hade genomförts, säger han. Men varför beskrev då tidigare i dagstatsministern och från moderata samlingspartiet de våldsammaskattehöjningar som skulle ha genomförts med en socialdemo- Nr 73 kratisk politik ?Våra förslag kan väl inte vara både Onsdagenden betydelselösa och i stort settförsätta det svenska näringslivet ur stridbart 30 januari1980 skick? Båda argumentationslinjernasöker ni driva från regeringens sida, --------------------- mendet är faktiskt inte möjligt att göra det. Allmänpolitisk I vårt budgetalternativ har vi sagtatt man kan behöva ingripa med åtgärder debatt mot alltför snabba hyreshöjningaroch malprisstegringar. som ett bevisför att vi vill ytterligare försämra budgetunderskotlel. Jag måste be IngemarMundebo fundera över vad det skulle innebära om vi ganska radikalt kunde ta nedinflationstakten i och få en bättre tillväxt. Vilkautgiftsbesparingar skulle det innebära för staten och kommunerna, och vilkaförbättrade inkomster skulle det ge? Det borde vara någonting att fundera överinnan man så lättvindigt avfärdar tanken på en aktiv antiinflationspolitik. Det kom, herr talman, ett mycket intressant och klartbesked från om att framtida skattehöjningar blir nödvändiga, inteföratt några nya reformer skall genomföras, utan - och det är vad vi har hävdatganska länge - för att betala för budgetpolitik, Skatterna måstealltså höjas för att betala de underskott som den borgerliga regimen haråsamkat oss. Jag måste fråga: Betyder för det första det beskedet attherr Mundebo är beredd att undervisa om detta? Betyder det för detandra att är beredd alt slutföra utredningsarbetet omproduktionsskatten, så att vi vet att vi kan ha underlag för en finanspolitiki framtiden? Den stora affären gäller nog inle hur mycketsom har gjorts genom det här budgetförslaget, utan den gäller de klargörandensom ges om hur stora insatser som behövs för att få balans i den offentligaekonomin och balans mellan inkomster och utgifter. Det är ett arbete som harpåbörjats. Men det återstår ett långt och mödosamt arbete innan vi har nåttmålet. I delta arbete måste vi i huvudsak se lill kostnadssidan. Självfalletskall vi arbeta för en ekonomi som ger oss en god real tillväxt, men med dettasåsom grund måste huvuddelen av arbetet ligga på kostnadssidan. Jag sade inte att framtida skattehöjningar skulle varanödvändiga med min och regeringens budgetpolitik. Vad jag sade var att skattehöjningar kan bli nödvändiga för all genomföra det som somliga politiker och partier redan nu vill genomföra. Jag nämnde då fullföljandet av alla fattade beslut, alla flerårsprogram, alla ambitioner i handlingsprogram för regeringar, förvalt ningsutskott, kommunstyrelser och partier. Jag delar inle-detgörinle heller regeringen - alla dessa ambitioner och flerårsprogram. Vi tror inle alt det nu är realistiskt att genomföra dem. Därför säger vi att en del program får talitet längre lid. Därför har vi inle redan genomfört en allmän sysselsätlningsför- säkring, trots att del finns goda skäl för att införa en sådan. Därför säger viatt det får ta att genomföra en kommunalskatteutjämningsre form. Skulle vi förverkliga alla de program och ambitioner sotn finns i de 108 socialdemokratiska partimotionerna,bleve skattehöjningar ofrånkomliga. Som jag framhöll i mitt tämligenlånga anförande är den vägen alltmer problematisk. Vi måste vara beredda attompröva den långa raden av ambitioner och handlingsprogram just för att undvikade framtida skattehöjningar som eljest blir ofrånkomliga. Bruttoskatteulredningens arbete skall fullföljas. Men jagtror inle alt vi därigenom får en grund för all lösa balansproblemen isamhällsekonomin. Den kan komma med goda förslag som kan vara användbara i ettfortsatt reformarbete, men fortfarande gäller att skattehöjningar blir alltmerproblematiska. Ett bevarande av nuvarande sociala avgifter och ettkompletterande med en ny hög skatt, proms eller vad man vill kalla den, kanbetyda problem för vår samhällsekonomi och för sysselsättningen, som gör detsvårare för oss att få balans. , herr talman! Självfallet vill vi och vill välalla föra en aktiv kamp mot inflationen, som är ett av samhällets störstaproblem. Vi vill göra allt vad vi kan för att få den så låg som möjligt. Kundevi uppnå att begränsa inflafionen fill vore det bra. Men jagmåste säga an de verbala avsnitten i den socialdemokratiska motionen är mycketfylligare än avsnitten med konkreta uppslag till hur man skall nå detta mäl.Åter ett exempel: Man vill hålla matpriserna och hyresnivåerna nere.Självfallet vore det bra, men skall vi göra del med subventioner, vad blir dåresultatet? Vi får antingen höja skatten eller också öka budgetunderskottet,Ingetdera förslaget är särskilt bra . GUNNARSTRÄNG (s): Vi har på , litet mer än treår, hamnat långt ut i det ekonomiska träsket. När vi bevittnar regeringensförsök, redovisade i finansplan och i budgetförslag, att ta sig därur, ger delsmå förhoppningar om ett rimligt resultat. Jag säger med avsikt all den dystrautvecklingen i huvudsak härleder sig från de som vi har haftborgerligt regeringsslyre i vårt land, även om regeringen påstår altmisslyckandet pä den ekonomiska politikens område förklaras av vad som händeföre regeringsskiftet. Jag gör den reflexionen, herr talman; Hur länge skall manorka med att i en utveckling, där vi är kan avläsa en alltsämre situation för nationens ekonomi, ständigt hänvisa lill vad som hände pålöne- och avtalsfronten ? Den tillrättalagda historieskrivningen håller lika litetför en kritisk granskning som alla spådomar vi har upplevt sedan årsskiftet1976-1977, spådomar som varierats på det kända temat i senaste valrörelsen"går det bra, nu är krisen över, Alla kurvor pekar uppåt," 1 dagtvingas många bevittna att kräftgången fortsätter, och de nakna siffrornaverifierar den fortskridande försämringen av nationens ekonomi. räcker det inte med regeringens förmaningar, även om deför all del riktas åt flera håll . Det allt överskuggande problem som vi nuhar att se i ögonen är en till ytterlighet komplicerad och besvärande avtalsrörelseöver hela det svenska löntagarfältet. Vad man pä löntagarhåll på ett mycket hårdhänt sätt har blivit varse som resultat av denborgerliga regeringspolitiken är ju en kraftig standardsänkning och enarbetslöshet som till nöds har hållits inom rimliga gränser genom satsningaröver arbetsmarknadspolitiken i en omfattning som vi tidigare inte hade upplevt.I dag har vi i öppen arbetslöshet och av AMS omhändertagna sammanlagt ungefär225 000 medborgare. De skulle föredra att arbeta i sina reguljära yrken ochanställningar, men i många fall har de blivit utestängda genom en felaktigekonomisk politiks verkningar. Som en extra komplikation till den brist på arbete somföreligger på den reguljära arbetsmarknaden kommer påfrestningarna påstatsbudgeten. Ca 10 miljarder får vi nu acceptera för att skylasysselsättningsbristen, och det leder fram till en statsfinansiell situationsom har karakteriserats här såsom helt ohållbar. Men det är ju inte enbart det att löntagarna med rättakräver kompensation för standardsänkningen de tvingats acceptera.Standardsänkningen framstår som så mycket mer orättvis därför att den hargenomförts med favörer till de bättre ställda medborgargrupperna ochföretagarna. Den tyvärr permanenta inflafionen på gissningsvis 10 ä som vidras med kräver också garantier, även om man skriver avtal för ett enda år. Några trovärdiga ansatser för att komma till rätta medinflationsproblemet hittar vi inte i den produkt som regeringen har presenteratriksdagen. Något handlingskraftigt förslag finner vi inte inför perspektivet avfortlöpande hyresstegringar, matprisstegringar, en allmän uppgång ikonsumentprisindex och elt ränteläge som bönder och bostadskonsumenter f. n.kvider under. Vi saknar också alla tecken på handlingskraft när detgäller ofrånkomliga ingripanden i de så utsatta krisbranscherna.