prot · G309145 · 1979-12-31 00:00:00 — Vad beträffar vågar jag mig pä att utifrån deerfarenheter vi har av verksamhet säga, att det i varje fallunder detta inledande skede har varit av stort värde att har haft ocksåenskilda intressenter. Den strukturanpassning sorn genomför- en av destörsta processerna i sitt slag inom svensk industri - förutsätter enhelhjärtad medverkan av alla intressenter på området. Därför tycker jag att detvarit av stort värde att ha de enskilda intressenterna med i enansvarsposition. Sedan är det sä, som vi tidigare haft anledning att notera,att staten, i kraft av det konsortialavtal som utgör bas för samarbetet, hardet avgörande inflytandet i ;s styrelse. När detgäller delområden av annan karaktär säger att man påsocialdemokratiskt håll vill ha en bättre samordning. 42 att det skall finnas en brasamordning i branschen, men det är viktigt att stateninte går in och tar ansvaret i företagsledningarnas ställe. Då skulle den Nr 145 häranpassningsprocessen förlora i effektivitet, konsekvens och marknads- Onsdiigen den anknytning.Det är viktigt att staten här år mer av koordinator och att 14 p-,,; 198() företagen känner att de har oinskränkt ansvar för de kommersiella _ bedömningarna.Det tänker jag fortsätta att hävda. Det är samma princip som ligger till grund för att vi inteanser att staten i ning, m. m. första hand skall gå in och ordnaskrotförsörjningen. Det håller på att bli en stor och brännande fråga ibranschen. Men då bör också branschen som sådan och de av skrotförsörjningenberoende företagen ta sig samman för att hitta en lösning för branschen. Jagförstår inte riktigt varför är så angelägen om att ta bortansvaret från företagen för dispositioner som ändå avgör företagens möjlighetertill fortsatt utveckling. Det är angeläget att vi behållerdirektdestruktionsmetoderna i landet, säger . Vi skall ha klartför oss att det också pågår en internationell utveckling - vi är inte heltunika i detta avseende. Men jag delar uppfattning att det ärangeläget att vi gör vad vi kan för att låta den tekniska utvecklingen gåvidare, och därför har industrifonden detta uppdrag. Jag hade inte väntat mig att vpk skulle dela minuppfattning. Det är inte marknadskrafterna som jag helt kritiklöst vill sestyra utvecklingen - jag har inga illusioner beträffande marknadskrafternasoinskränkta förmåga. Men jag tror på biandekonomin, och jag tror attmarknadskrafterna och marknadsekonomin är den bästa formen av marknadskontakt.Jag tror också på ett decentraliserat ansvar när det gäller att anpassa enproduktionsapparat till marknadsförutsättningarna. Men då får man se till attmarknadskrafterna får tillfälle att fritt verka inom de givna ramar som mandrar upp för näringspolitiken. Jag är emellertid helt klar över att man inte kanklara problemen genom att släppa marknadskrafterna helt fria - därav vårtengagemang i t. ex. och därav industridepartementets beredvillighet attfortsättningsvis arbeta som koordinator när det gäller handelsstålsindustrinsframtida struktur. () replik: Våra hundra blommor år nog av olika art. Jaghar en känsla av att industriministerns blommor är litet frostkänsliga penséer,men vi vill se litet härdigare blommor i detta sammanhang. börjar jag känna igen industriministern; nu går hantillbaka till litet mera sluggerbetonade metoder. Han säger: Det är konstigt att vill ta ifrån de privata företagen allt ansvar när det gäller skrothanteringen. Har jag velat ta ifrån dem ansvaret? Vi begär i vår motion att industriministern skall sätta till en utredning, och behövs det fär han gåin med lagstiftning. Jag tror inte på att dessa företag, som vart och ett för sig naturligtvis är ute efter maximal vinst, tillsammans skall kunna komma överens om vad som är bäst för fosterlandet. Jag tror inte att vad som är bra för alla privata stålverk också är bra för . Det är sådana övervägan den, och inte någon önskan att ta ifrån dem ansvaret, som har föranlett oss att 43 Nr 145 kräva åtgärder. den Sedan talade industriministern om att en omstrukturering är på gång,att 14 mai1980 kommer. Ja, jag vetdet. Jag vet också när den behandlades i styrelsen, och jag har fått erbjudande om att få den föredragen i Men detta är jubolagets plan. Vad vi kräver är att ning m.m. industriministern på grund av dennaplan lägger fram ett förslag till som är industriministerns, den politiskt ansvariges, förslag och intebolagets. Industriministern säger själv att staten satsar 5miljarder. Det är helt riktigt, och det måste ske. Men behåller deprivata av inflytandet. Det är detta vi tycker år så barockt. Jag hoppas också att skall bli lönsamt framöver, attföretaget självt skall kunna generera kapital osv. Visserligen är nog vägen ditlång, men den dagen kommer väl då målet kan uppnås. Samhället måste emellertidställa krav på som inte bara gäller lönsamheten. Man får inte ta någragenvägar förbi alla hänsyn på samhällsekonomins område. Och det är framför allten person som har ansvaret för att utveckling går i rätt riktning -industriministern. Han har ett mycket större ansvar än t. ex. SSAB-chelen. (vpk) replik: Industriministern har gett uttryck för sinmer modifierade syn på marknadskrafterna. Bäst men inte ofelbara kan välsammanfattningen bli. Eftersom jag inga illusioner har om min förmåga attövertyga industriministern om någon annan syn på de här problemen skall jaglämna det åt sidan. Jag konstaterar bara sammanfattningsvis attindustriministern vägrar kommentera vår motion om en sammanhållenstålproduktion. Jag noterade med intresse att min uppfattning att målet är att skall bli ett lönsamt företag ochatt åtgärderna för att uppnå detta mål - f. ö.fastslagna genom tidigare besluti kammaren - måste vidtas. Egentligen är inte åsiktsskillnaderna mellan IngvarSvanberg och mig speciellt stora i någon av de här frågorna. Men jag vill ändå betona att det, när det gäller ansvarsfördelningen mellan regeringen och företagsledningar, är angeläget att man inte, som gör, svävar pä målet om att företagsledningarna har ett direkt och oinskränkt ansvar för sina dispositio ner. De dispositionerna måste man utforma i samråd med de anställdas organisationer. Om man, som socialdemokraterna har benägenhet att göra, vill kringgärda företagsledningarna med allehanda restriktioner, planer etc. så leder detta ofelbart till atl ansvaret hos företagsledningarna tunnas ut.och det tror jag skulle vara ödesdigert för det svenska näringslivets framtida konkurrenskraft. Det gäller att se till att företagen verkligen känner att de 44 har ett ansvar, att samhället ochde anställda har krav på att företagen löser sinaproblem på ett sätt som står i samklang med de allmänna politiska målen. Det må dågälla skrotförsörjningen eller andra omständigheter som är av den gemensamtintresse för branschen eller som angår det speciella företaget. Jag villnotera att säger att de enskilda företagen inom har50 % av inflytandet. Det är fel. De har av kapitalet, men Mineralförsörj-inflytandet är fördelat enligt konsortialavtalet, och där harstaten det ning, m. m. avgörande inflytandet - helt naturligt ochsjälvfallet eftersom staten svarar för det väsentliga av investeringskapitalet. blir naturligtvis en viktig pusselbiti den proposition om stålindustrin jag i mitt tidigare anförande aviserade tillhösten. Vi kanske kan återkomma till en värdering av vid dettillfället. Jag tycker kom med en mycket braformulering när han sade att marknadsekonomin är bäst men inte ofelbar. Jagtror det var av alldeles speciell klarsyn som denformuleringen kom till, för det är den reella situationen. Näringspolitikensuppgift måste alltså vara att med utgångspunkt i marknadsekonomins hittillsouppnådda möjligheter att kombinera och kompensera en marknadsanpassning avföretagens rörelser rned en näringspolitisk ram som tar bort de nackdelar ochbrister som ändå vidlåder marknadsekonomin. Så långt iir ochjiig också överens. Talmannen anmälde att PaulLestander anhållit att till protokollet få antecknat att han inte ägde rätttill ytterligare replik. Stål- och gruvindustrin i allmänhet ochindustrisysselsättningen i synnerhet, kanske främst i Bergslagsbygderna, ståri dag inför en brydsam situation. Man har talat om klimatet och om de hundraoch tusen blommorna. Men när det gäller sysselsättningen blåser det faktisktkalla vindar i industriorterna i Bergslagen. Talet om krisläge skapar möjligenpessimism, men tyvärr synes näringslivet vara i avsaknad av tro på attdet svenska stålet biter. Man tycks sakna viliiin iitt viirii offensiv. I mångabruksorter i och angränsande län tyngs man av hotet ornpermitteringar. Jag har en känsla av att vad som behövs är mer av optimism ochhandlingskraft. Det finns realistiska förutsättningar för att se betydligtljusare pä framtiden än vad ägarintressena visar. Efter att ha lyssnat pä statsrådet och den efterföljande debatten måste jag konstatera attstatsrådet nog i hög grad följer ägarintressenas pessimistiska grundsyn. betänkanden 49, 50 och 51 berör gruv-och stålindustrin, som är delar av de bärande pelarna även i det västmanländskanäringslivet. Det ger oss anledning att aktualisera några av deregionalpolitiska frågor som vi anser som centrala. betänkande nr 49 tar upp den statligaprospekteringens inriktning, och i den socialdemokratiska reservationen görs en central markering för helheten. Värt att notera är Bergslagsmalmens kvalitet och 45 Nr 145 specifika egenskaper. Ytterligareinsatser kan göras på prospekteringens 14 mai 1980 I reservation 4 till betänkandet nr50 tar man upp väsentliga frågor om den Vi har från vårt läns horisont Mineralförsöri- försökt att få den borgerligaregeringens uppmärksamhet riktad just mot nins m m dessa frågor. Vi som bor i denvästmanländska Bergslagen har en hundraårig traditionsom en del av järnbärarfolket. Gruvindustrin befinner sig i en nedgång,/och vihyser oro . Vi såg några förhoppningsfullablommor utveckla sig, och vi gladde oss över enhälliga beslut atttillkalla en utredning med uppgift att skyndsamt granska den mellansvenskasituationen och snabbt föreslå åtgärder. Jag tror att detta är något mycketcentralt, inte minst därför att de nedlagda gruvornas tätorter är starktberoende av ersättningsindustrier. I samband med att vi diskuterade gruvan iRiddarhyttan, dvs. Bäckegruvan, inrättades en delegation för samråd mellan deverksamma gruvföretagen. 1 en debatt här i kallade jag dennadelegation för något av en direktörsklubb, även om det ingår enstakaföreträdare för arbetsmarknadens parter i den. Något resultat har, trots attdelegationen skulle arbeta snabbt, ännu inte redovisats. I en debatt för någraveckorsedan med statsrådet efterlyste jag kommentarer av honom kringdessa frågor. Enligt utskottsbetänkandet - och statsrådet har bekräftat det -kommer utredningen iitt lämna sina förslag till åtgärder. tillsattes skulle den i sitt arbete ge Bäckegruvan prioritet. Det ärklart att vi frågar oss i vad mån just den här delegationen har verkat förBäckegruvans framtid. Det är rätt angeläget för oss att få ett svar. kan ge oss det - vad vet jag? Vad som är viktigast är att den mellansvenskagruvindustrins läge granskas och att förslag till åtgärder framläggs. Våragruvorter får inte förblöda. Förhastade gruvnedläggelser måste förhindras. Vimåste se det här i ett längre perspektiv - det ärdet kortsiktiga perpekti vetsom tycks vara dominerande. Nog vore det rimligt att inga nedläggningargenomförs förrän nian gjort den begärda analysen. Sålunda finns det starkanäringspolitiska och även samhällsekonomiska skäl som talar för ett bifall tillreservation 4. När det gäller mineralprocesslaboratoriet i - jaghar varit med och motionerat i den frågan - vill jag bara helt kort yrka bifalltill reservation 5, som väl visar vilket värde laboratoriet har. Jag vill också anknyta till motiveringarna i reservation 6i betänkande 51, som tar upp handelsstålsindustrin och dess krav på nödvändigägarmässig och organisatorisk samordning. De fackliga organisationerna har mycket länge begärt skall utarbeta en plan för samordning mellan de mindre handelsstälsverken sinsemellan och med ett statligt engagemang. Jag känner att statsrådet förlitar sig mera på ägarna än på samhället när det gäller att här få tillstånd förändringar. Man har verkligen svårt att förstå utskottsmajoritetens och 46 statsrådets Äslings starkaförlitande på att ägarintressena skall ha styrka och vilja attverka för en sainförståndslösning. har det ända gått sa lång Nr 145 tidsrymd att man även från borgerligt håll borde vara medveten om att man den inte kan lösa problemen utan ett starkt statligt engagemang. Närfolkpartiregeringen och dåvarande industriminister tackade nej till ArneGeijers fortsatta arbete motiverades detta med att man hade fått Mineralförsörj-garantier från ägarintressena i berörda företag att de med egenkraft skulle ning, m. m. svara för nödvändiga strukturåtgärder. Därav harblivit intet. Den något förbättrade konjunkturen gav företagen entidsfrist som de naturligtvis ansåg sig väl behöva. Och handelsstålsföretagenhar haft en något stabilare efterfrågan och därmed också fått en mindreekonomisk förbättring. Men nog finns det anledning för oss som verkar och bor ide här bygderna att känna oro. Kominer handelsstålsföretagen att vara rustadeatt klara t, ex, en ny lågkonjunktur? Om en sådan situation skulle uppstå trorjag att staten måste ta ett väldigt stort ansvar. Tyvärr kommer den att slåhårt samhällsekonomiskt i våra bruksorter, och då spelar företagens ansvar inteså stor roll - då står samhället där avklätt. Jag tycker att statsrådetförsöker att klä av oss i alltför hög grad. Det är att beklaga att värdefull och dyrbar tid nu har gåttförlorad. Det kommer inte att förenkla en kommande nödvändigstrukturomvandling, I reservation 8 tas också en central fråga upp, nämligenjärn- och stålgjuteriindustrin. Den frågan har aktualitet bl, a, för , , Som anförs i reservationen ser vi det som mycket angeläget att resultatet av de branschstudier som gjorts omsätts i praktisk handling och att man genomför åtgärder sorn snabbt kan förbättra de här branschernas utveck lingsmöjligheter, Jag har en känsla av att vad vi måstesökaefter iir..en-' näringspolitisk optimism. Det är klart att det är svårt mednuvarande regerings industripolitik. Men det finns ändå vissa ljusa inslag iframtidsbilden. i har utarbetat ett imponerandenäringspolitiskt material som återfinns i den s, k. Länsplanering 80, som nuär ute på remiss. Den kommer att bli ett bra underlagsmaterial, inte minst förriksmyndigheter. Där framhåller man bl, a, att länets stålindustri ochstålgjuteriindustri har stora möjligheter till fortsatt verksamhet, om maneffektivt tar till vara de resurser och det kunnande som finns i företagen ochhos de anställda. Men då krävs det samarbete på försäljningssidan, samordningnär det gäller produktion, investering, forskning och försörjning av legeringsämnen.Det krävs alltså samhälleliga åtgärder. Det behövs med andra ord en offensiv industripolitik.Därför får inte staten vara den passiva åskådare som statsrådet här harframträtt som företrädare för. Det krävs nämligen en samlad viljeyttring.Sålunda tillstyrker jag på samtliga punkter de socialdemokratiskareservationerna i näringsutskottets betänkanden nr 49, 50 och 51, Nr 145 () replik: Onsdiigen den ''' talman! tog bl, a, upp frågan om mineralprocessla- 14 maj1980 boratoriet i , Det var BengtSjönell som tidigare för utskottets räkning berörde den frågan, men eftersom han inte finns i kammaren just nu skall jag Mineralförsöri- replikera på denpunkten, Industriministern lämnade en intressant upplysning i sitt anförande, nämligenatt förhandlingarna om detta laboratorium hade lett till ett optionsavtalmellan och , Jag vill framhålla att detta optionsavtal inte kanfullföljas om antar det socialdemokratiska förslaget i reservation 5.Enligt reservanterna är nämligen en förutsättning att samhällets ägarinflytandeoch ägaransvar inte uttunnas. Detta samarbete, som jag tror att alla uppfattarsom positivt och glädjande, skulle alltså omöjliggöras vid ett bifall tillreservation 5 i näringsutskottets betänkande nr 50, Det visar hur besvärligtdet blir när man, som socialdemokraterna här gör, föreslår att skalluttala sig om det ena och det andra. Här uppstår det också en kollision mellan två önskemålfrån socialdemokraterna, ena sidan vill man få till stånd en lämplig lösningför detta laboratorium i , och å andra sidan vill man förbättrasamarbetet mellan företagen i branschen, () replik: När det gäller mineralprocesslaboratiet iStråssa hänvisade jag i mitt anförande till utskottets betänkande. Låt mig fåläsa upp följande väsentliga avsnitt ur reservation 5, eftersom det tycks hagått förbi: "Utskottet finner det angeläget att regeringen,mot bakgrund av att har bedömt att denna enhet bör drivas i annan form änden nuvarande, medverkar i försöken att finna en lämpligägarkonstellation," Det ärdet som är det centrala. Kunde vi få riksdagensmajoritet för det, skulle förutsättningarna för laboratoriets verksamhet blimycket bättre, () replik: Jag tycker att skall läsavidare i reservationen. Där står nämligen: "En lösning av laboratoriets ägarförhållandenefter dessa riktlinjer förutsätter dock att samhällets ägarinflytande ochägaransvar inte uttunnas," Eftersom är ett privat företag måsteett fullföljande av detta optionsavtal, som industriministern upplyst om,innebära en uttunning av ägaransvaret. Ett bifall till reservation 5 skullealltså omöjliggöra optionsavtalet, (vpk): De svenska gruv- och stålarbetarna var tillför utestängda från sina arbetsplatser genom att Svenska arbetsgivarefö reningen hade tillgripit lockout. Det är inte den enda åtgärd som SAF kan tillgripa. Genom att arbetsgivarna äger naturtillgångarna, kapitalet, fabri kerna, energitillgångarna och råvarorna kan de iivskeda, permittera anställ- 48 da och lägga nedföretagen. Debehärskar forskningen, tekniken, handeln, ja hela grunden till nationens liv och framtid. De vanligamänniskorna måste arbeta för att försörja sig. Genom den lockout som SAF utlöste vid månadsskiftetgjordes i ett enda sliig klart hur den ekonomiska fåtalsdiktaturens brutalaansikte såg ut. Detta brutala ansikte har tidigare visats upp främst påbruksorterna. Arbetarna på stål- och gruvorterna har ju hot om livstids lockoutöver sig. En del har redan fått sin dom. Den ekonomiska fåtalsdiktaturenbestämmer. Trots att är ett halvstatligt företag bygger hela dess politikpå storfinansens värderingar. Ett förstatligande i sig är inte någon automatiskbefrielse från storfinansens fåtalsdiktatur och dess verkningar. Nej, ettförstatligande måste vid varje givet tillfälle kopplas till ett bestämt syfte,t, ex, som vi har gjort i vpk-motionerna 1416 och 1449, vari krävs att desamhällsekonomiska utgångspunkterna skall ta över de företagsekonomiska. Arbetsgivarnas lockout visar vilka som har makten påarbetsplatserna. När överlämnar beslutanderätten och initiativet tillföretagen själva, innebär det ett överlämnande till den ekonomiskafåtalsdiktaturen. Att tro att arbetare och arbetsgivare skall ha samma makt ochmöjlighet på arbetsplatsen är en illusion sorn genom det som har hänt påarbetsplatserna nu förhoppningsvis skall vara borta. Ändå fortsätterindustriministern med att framhärda i samma tanke. Det är företagen ocharbetarna som skall klara det han kallar att verka planmässigt. Det staten görär egentligen att späda ut med litet pengar . Men staten gör inte deutredningar som beställer. Det anslag till sorn vi behandlar ochmotionskraven i samband därmed har naturligtvis sin historia. Det gällerstorfinansens medvetna försummelse att utveckla svensk stål- och gruvindustrioch att sammankoppla hela gruv-, stål- och verkstadskedjan. Det gäller dengamla SAP-regeringens tilltro till kapitalismen och storfinansens förmåga. Detsenare finns uttryckt i de utredningsdirektiv som den dåvarandeindustriministern. , gav till handelsstålsutredningen och äventill specialstålutredningen. Det börjar nu mer och mer bli en bitter upptäckt försocialdemokraterna att marknadsekonomin inte kan tillgodose arbetarnasgrundläggande intresse, nämligen ett arbete. Vi har alltså för gruv- ochstålindustrin slagit in på en väg. sorn både i kort och i litet längreperspektiv innebär en katastrof. drabbas bruksorterna, och kommer deförsta stora kriserna. På är hela regioner i fara, t. ex.Bergsliigen. Den väg som man har valt finns fastlagd i handelsstålsutredningenoch även i specialstålutredningen. Det är stordrift, storskalighet, geografisk koncentrationsamt satsning bara på extremt lönsamma produkter på kort sikt. Den vägen harSSAB slagit in på. Dess strukturplan och åtgärdsprogram har dengrundförutsättningen. Det betyder i sin förlängning att arbetare mister jobbet,blir bortrationaliserade eller blir över. Det gäller de mindrehandelsstålverken som inte får någon plats i denna stålpolitik, eftersoni deninte har någon övergripande planerande funktion. Även specialstålutredningenhar valt samma väg. Men där har inte staten gått in med stora miljardsummor.Staten har pytsat ut bara 4 protokoll 1979/80:145-147 Mineralförsörjning, m. m. Men låtföretagen fullgöra gamla Onsdiigenden utveckling, som man då kan kalla enegen utveckling. 14 maj1980 Finns det någon möjlighet att se enannan väg ? Har vi kommit så långt i utförsbacken att vi fastnat i en gruv- och stålpolitik, som innebär att vi Mineralförsörj- avhänder oss all vår kunskap? Mankan verkligen fråga sig om inte så pass ning, m.m. mycket är förstört att vibefinner oss på gränsen. Det kanske finns en möjlighet,men då måste man snabbt se på vad som behövs , Då krävsen offensiv stålpolitik, en ny teknik och en produkfion. som är sammanhållenfrån råvara till färdigmanufakturerad produkt. Det måste ske i en form och enstorlek, som är anpassad till regionerna och vårt land. Vi måste se på vårmarknad och de kunder vi har. Är det givet att vi skall anpassa oss till destora drakarna i världen? Finns det kanske även andra marknader som vi förframtiden kan bygga hela vår metallindustri på? Forskning och utveckling av nya produkter har försummatsoch går väldigt långsamt. Vi måste satsa på de nya utvecklingstendenserna, ochvi kunde höra av industriminister att han är litet ljumtintresserad. Han kan tänka sig en sådan satsning, om det skulle passamarknadskrafterna. Det måste föras en offensiv politik, och planeringen förden kan bara samhället göra. Utgångspunkten är naturligtvis att det fattasbeslut som grundas pä samhällsekonomiska överväganden. Annars går svensk gruv-och stålindustri mot avgrunden, är en produkt av den här utvecklingen. överlämnade1978 till SSAB-ledningen att fastställa företagets struktur, men man fick medsig handelsstålsutredningen och den genomfördes nästan till punkt och pricka.Efter marsbeslutet kom strukturplanen , och industriministern fann då iittman måste tillsätta för att göra vissa kompletteringar vadgäller sysselsättningen. Föregående år beslöt vi här i om kompletteringartill strukturbeslut. Det var beslut som skulle ha kunnat rädda arbetentillfälligt, men var det samma strukturplan som låg i botten. Trotsriksdagens uttalande kom bolagsledningen med ett nyttåtgärdsprogram. Grunden är det konsortialavtal där det står iitt det skiillvara företagsekonomisk lönsamhet till och att efter en femårsperiodskiill företiiget vara lönsamt. Industriministern undslapp sig här att staten hade ettavgörande inflytande i - jag förstår inte hur han har lästkonsortialavtalet. Viljan hos den nuvarande regeringen att gå emotstorfinansintressena är ju inte särskilt stor och i konsortialavtalet finns detinskrivet att man skall vara överens. Det betyder att och StoraKopparberg som har av aktierna naturligtvis har en genuin vetorätt när detgäller allt som händer i , Det är något som väl sammanfaller medtankegångarna hos dagens industriminister. Detåtgärdsprogram som SSAB-ledningen lade fram ar ännu värre i den utförsbackedär stålindustrin befinner sig, Domnarvet drabbas kanske extra Vi vet att den malmbaserade metallurgin skall avvecklas ännu och rälsverkär i fara pä olika sätt, och det blir inga