prot · G30995 · 1979-12-31 00:00:00 — Riksdagensprotokoll 1979/80:95 Förhandlingarna leddes till en början av förste vicetalmannen. S 1 Finansdebatt (forts.)Fortsattes överläggningen om finansutskottets betänkande 1979/80:15. Den ekonomiska situation som befinnersig i är minst sagt bekymmersam. Vi har att brottas med väldigabudgetunderskott, som nått en nivå som saknar sitt motstycke blandjämförbara länder. Av den anledningen har vi tvingats till våldsam statligupplåning - inom och utom landet - som gör statsskuldsproblematiken kännbarunder minst ett årtionde - sannoliktmycket längre. Det stora problemet är ändå inte de väldiga ekonomiskasvårigheterna utan om vi nu har en regering som har den politiska kraft sombehövs för att skall komma på rätt kurs igen. I regeringen sitter trepolitiska partier, inbördes djupt splittrade, med ett ytterst svagtparlamentariskt stöd. Det är vad får nöja sig med i då landetverkligen utsätts för en ekonomisk-politisk snålblåst. Kan verkligen den här regeringen klara oss ursvårigheterna? Det är den politiska fråga som måste ställas. Vi socialdemokrater hävdar bestämt att den nuvaranderegeringen har tappat greppet om utvecklingen. Den offrar kallt landetslångsiktiga intressen för egna kortsiktiga för att hålla vid liv myten att detfinns ett borgerligt alternativ för att lösa problemen - klara landet ur allasvårigheter, svårigheter som vi råkat in i både av skäl som vi inte har råttöver och av skäl som direkt går tillbaka på missgrepp som regeringarna sedan1976 bär ansvaret för. har tidigare angett huvuddragen i detsocialdemokratiska alternativet. För egen del skall jag anföra ett parsynpunkter på kredit- och kapitalmarknadspolitiken, valutapolitiken och behovetav speciella åtgärder för att klara jordbrukets långsiktiga finansiering. De väldiga underskotten i statens budget har tvingat framett statligt lånebehov som vi aldrig förr har upplevt - såväl inom landet somutomlands. Många problem har växt upp kring de här frågorna. ärsjälvfallet de politiska konsekvenserna de viktigaste. kommer att bliberoende av utländska långivares villkor, som kan bli nog så besvärande för ensjälvständig politik på alla områden. Men ocksårent tekniskt finns en rad frågeställningar, som bör tas på allvar - och taspå allvar . Faktum är att vi inte vet. inte kan bedöma hur Nr 95 stora valutautflödena ur landet är. OnsdiQpnden sägs valutautflödet ha varit 12,3 miljarder. 77februari 1980 sanningen? Vi vet att valutabankerna har bidragit med en väsentlig upplåning utomlands, som kraftigt kan dölja ett faktiskt valutautflöde. Fiiiansdebatt Uppgifter om att valutabankernasupplåning skulle ha "gömt" hela 8 miljarderhar angetts i debatten. Är alltså det faktiska valutautflödet 12,3 miljarderunder eller är det 8 miljarder högre, dvs. mer än 20 miljarder? Bakom dessa skillnader skulle kunna gömma sig en nog såallvarlig "kapitalflykt", "valutasmuggling". Det är mycketsvårt att i den löpande valutahanteringen avgöra om de avsedda transaktionernafaktiskt motsvaras av betalningar som överensstämmer med gällandevalutareglering. I allra värsta fall skulle vi kunna ha en illegal valutaflykti på uppemot 8 miljarder. Vi kan , fru talman, faktisktinte avgöra om det existerar en så våldsam valutaflykt eller inte. Självfallet borde det vara ett första rangens intresse förstatsmakterna att ta reda på hur förhållandena är. För egen del tror jag intealls på att vi skulle ha en "kapitalflykt" av så stor omfattning som8 miljarder. Det allvarliga är dock att vi skulle kunna ha det! Några hårddatasom vederlägger en insinuation som denna föreligger inte. För ett land som som har ambitionen attupprätthålla en fri handel över gränserna är det av största vikt att blivarse om en osund - ja, olaglig - valutahandel föreligger. Vi socialdemokrater trodde att de här uppfattningarnaskulle vara allmängods. Tyvärr har vi inte lyckats få den borgerliga majoriteten ifinansutskottet att dela vår uppfattning. Det naturliga hade varit - tyckte vi- att av regeringen begärt ordentliga insatser för att klarlägga defaktiska förhållandena. Det är inte bara en fråga för om vårt landskulle kunna utsättas för så här våldsamma påkänningar som antytts utan attriksdag och regering skulle vara i stånd att vidta lämpliga politiska åtgärder.Den borgerliga majoriteten i finansutskottet nöjer sig med att anta attriksbanken "noga följer" dessa frågor och att valutakommittén serdessa problem som "en naturlig del" av sitt arbete. Nog är dethär en konstig attityd. riksdag är alltså inte intresserad av att fåklara papper på om landet varit utsatt för valutasvindel som skullekunna röra sig om miljardbelopp. Det är inte mycket råg i ryggen som utskottsmajoritetenger riksbank och valutakommitté med en så här kraftlös skrivning, en så härkraftlös ansats. Jag yrkarsjälvfallet bifall till den socialdemokratiska reservationen nr 1, som tarupp den här frågan till behandling. Vi nämner i den reservationen att valutautströmningenfortsatt under årets första veckor. Inte mindre än 2 miljarderhar försvunnit - det är omkring 400 Ändåreagerar inte ens finansutskott. När kan man gissa att och hansborgerliga Onsdaeen den majoritet i utskottet vaknar till? Skall det bli först när det är alldeles tomti börs? Sä några synpunkter på utvecklingen på kredit- ochkapitalmarknadernas Finansdebatt områden, I administrativ mening är det banksystemet som sköter dendelen av den ekonomiska politiken. Statsmakterna - regering och riksdag - hardet egentliga och direkta inflytandet via riksbanksfullmäktige. För länge sedan, , hade vi ingen finanspolitikalls värd namnet. Det var som mitt under den ekonomiska krisen1932 använde sig av statens budget för att få fart på hjulen igen. Genomunderskott i statens budget av en storleksordning som avsågs vara anpassad tillde samhällsekonomiska förutsättningarna skulle man få balans i ekonomin igen. Den gången, 1932. möttes de här tankegångarna med enalldeles våldsam opposition - speciellt från borgerliga politikers sida. Detvar en oansvarig lättsinnighet att "låna sig ur" en ekonomisk kris.Då skulle man spara i stället. är de här tankarna allmängods - att mankan använda sig av den statliga budgeten för att uppnå samhällsekonomiskbalans, bedriva en finanspolitik. Men det fanns gränser för vad Wigforss kunde tänka sig somacceptabla underskott. Samhällsekonomin skulle bringas i balans genom en aktivfinanspolitik och budgetunderskotten var anpassade till de samhällsekonomiskaförutsättningarna. I dagupplever vi en fantastisk ny situation. Finanspolitiken under de fyra borgerliga åren. som de treborgerliga regeringarna bär ansvaret för, tycks innebära att budgetunderskottenskall kunna bli hur stora som helst. I den finansplan som saknas mer än 50 miljarder. Ingen tror längre på att detkommer att stanna pa den nivån. Bara den prisökning som kan förväntas utöverregeringens beräkningar kommer att kraftigt försämra budgetutfallet. Ingennämnvärd beredskap finns i budgeten för att klara jobben vid våra varv. Listanpå faktorer som kommer att späda pä det här underskottet kan göras mycket lång.Kommer det att stanna vid 60 miljarder eller 70 miljarder? Den som lever fårse. Alla förstår att så här kan det inte få fortsätta. Enaktiv och stark finanspolitik förutsätter givetvis vissa gränser för i hur storutsträckning staten kan "låna sig fram". Vad kommerdå att ske? I den nygamla ekonomiska teoretiska debatten har MiltonFriedman kommit att spela en mycket stor roll. Han representerar tankegångar omatt det är penningmängden som skall regleras för att man skall få balans iekonomin, få sunda statsfinanser, få en sund samhällsekonomi. Finanspolitiken,som en gång hade engelsmannen som teoretiker, tycks varahelt satt på undantag nu i det här landet. arbete med betänkandet nr 15. som vi behandlar 12' Nr 95 här , hade vi tillfälle attmed riksbankschefen diskutera Onsdieen den "" penning- och kreditpolitik som avser att föra.Vi fick då veta 27februari 1980 att penningmängden inte skall tillåtas öka med mer än allrahögst under det närmaste året. Finansdebatt Detta är djupt oroande. Det kommeratt innebära att vi inom en snar framtidfår uppleva så hårda ingrepp med hjälp av banksystemet att vi har skäl attbefara att de allra svagaste grupperna i landet verkligen kommer att få vetavad en borgerlig åtstramnings- och svångremspolitik innebär i praktiken. Hur kommer det att gå med bostadsbyggandet, om det ärbanksystemet som skall rätta till den svaga - för att inte säga obefintliga -finanspolitiken? Kommer detatt rasa ihop helt och hållet? Vilkakommer då att drabbas? Självfallet är det de allra svagaste grupperna som kommeri kläm. Inom den privata sektorn blir det inte stora möjligheter för ungamänniskor att skapa sig en egen bostad. Den kommer att finnas fysiskt,och skulle den till äventyrs finnas och någonting blir ledigt, så kommer bostädernaatt betinga sådana priser att bara de förmögna kan konkurrera. Det kommer inteens att längre finnas en chans att låna sig fram. Hur kommer det att gå för små och medelstora företag attskaffa sig nödvändiga krediter för sin rörelse, när och GöstaBohmans åtstramning sätts in via banksystemet? Det är mänga småföretagare somhar skäl att ångra hur de röstade 1976 och 1979. Den svaga finanspolitiken med dess enorma underskott skallrättas till genom en brutal kredit- och penningpolitik. Men detta blir säkerligen en nödvändig konsekvens av denhittills förda borgerliga finanspolitiken. Vi har haft råd att sänka skatternaför de höga inkomsttagarna, vi har kunnat genomföra en indexreglering avskattesystemet och vi har avskaffat arbetsgivaravgiften. Här har offratstiotals miljarder. kommer notan - en nota som inte kommer frånoljeschejkerna utan från , och . Så blev det med en liberalism utan socialism - men medGösta . Intressant är egentligen utveckling. Det är inteså många är sedan det partiet aktivt kämpade för en lågräntepolitik. Det varett naturligt krav från landets bönder, ofta nog kraftigt skuldsatta och hårtdrabbade av räntorna på sina lån. har regerat, som det borgerliga parti det är,, och aldrig förr har räntorna skjutit i höjden som under den härperioden. Aldrig har den vanlige bonden haft så svårt att låna pengar som närhans egna kom till makten. Det verkar kanske som om det under de senaste valrörelsernaavslöjats att mänga gamla bondeförbundare svikit - lämnatpartiet. Sanningen är, tror jag, snarare motsatsen - det ärcenterpartiet som lämnat de egna i sticket. T. o. m. det gamla kravet att hålla kapitalkostnaderna nere 128 har övergetts. Hur mycket har egentligen energipolitikkommit att kosta landets bönder? Hur mycket har han fått offra för den iregeringssamarbetet och hur mycket kommer den här att kosta ? En insats har några centerpartister nu gjort. De vill attlantbruksnäringen skall få tillgång till mer krediter. Kanske är det ett försök av de jordbrukare, som är kvar icenterpartiet, att framstå som aktiva när det gäller jordbrukarnas behov av tillgångtill krediter för att klara skötseln av sin jord. Men det råder ingen "brist" på krediter förjordbruksnäringen ! Folk har bara inte råd att utnyttja det som finns. har hypotekskassornasemissionsutrymme ökat med uppemot 1 miljard - från 275 miljoner till 1 200miljoner. Men har investeringarna i jordbruket minskat mednästan . Helt andra åtgärder måste nog till. Det blir då fråga omatt vidta sådana åtgärder att jordbrukarna får råd att använda det utrymme somredan avdelats. Ett sådant kommer inte alls att finnas, om också ifortsättningen skall få styra och bestämma vilka beslut som riksdagenscenterpartister ger sitt stöd vid voteringarna. Jag yrkar mot denna bakgrund bifall till densocialdemokratiska reservationen nr 2. De allmänna riktlinjer som vi socialdemokrater angett förden ekonomiska politiken måste komma att tillämpas, och det med det snaraste.Vi måste få tillbaka en stark finanspolitik igen. Det är en förutsättning föratt kredit- och kapitalmarknadspolitiken skall fungera pä ett rationellt ochrimligt sätt. Att som den borgerliga regeringen gjort alldeles avskaffafinanspolitiken och överlåta åt banksystemet - åt besluten i de doldadirektionsrummen - att klara balansproblemen saknar sans och vett. Det kommeratt bli de svaga i samhället som drabbas - låga inkomsttagare, små företag ochunga människor får betala kalaset. Vi socialdemokrater kan aldrig stödja en sådan politik.Det var fel att ge skattesänkningar åt dem som redan har det bra. I en svår ekonomisk situation som den som landet befinnersig i borde det ha varit lätt att avstå från sådana reformer. Indexregleringenav skatteskalorna måste tas bort. Förändringar av skattesystemet skall görassuccessivt och anpassas till det samhällsekonomiska utrymmet. Den generellaarbetsgivaravgiften skulle inte ha tagits bort utan att en annan inkomstkällatagits fram. Vi socialdemokrater har vårt förslag om enproduktionsfaktorsskatt. Listan på vilka åtgärder som hade kunnat vidtas föratt u idvika den finanspolitikens dekadans som genomgår och kommer attfå genomlida kan göras mycket lång. När vi socialdemokrater slåss för att få fram en bättreekonomisk politik i landet är det självfallet därför att vi så väl behöver enexpansiv ekonomi för att genomföra de reformer folkets breda lager behöver. Detvar på grund av att vi kunde skapa fram goda ekonomiska resurser som folkhemmetkunde byggas . Ur en svår ekonomisk kris lyckades 9 protokoll 1979/80:94-95 arbetarrörelsenföra till ekonomiskt välstånd och skapa det land, där resurserna varjämnare fördelade än i någon annan stat. Det gick därför att vi hade en medveten politik, även pådet ekonomiska området. Det saknar vi . Jag yrkar självfallet bifall till de socialdemokratiskareservationerna som fogats vid utskottets betänkande. De utgör en plattformtill en rekonstruktion av . Det behövs verkligen. Men det kan inte skeförrän vi bytt ut den här dåliga regeringen och fått tillbaka ensocialdemokratisk. OLLEWÄSTBERG i (fp): Alla år överens om att det ekonomiska läget ärlångt mer bekymmersamt än vi trodde bara för en månad sedan. De höjdaoljepriserna, de nedjusterade prognoserna hos och hos våra storahandelspartners och de svenska företagens reaktion på den internationellaekonomiska utvecklingen har skapat en ny situation, som på en del punkter gjortregeringens finansplan inaktuell. Det är värt att notera att också den alternativaförsörjningsbalans som socialdemokraterna redovisar i sin reservation nujusteras ned av flera ekonomer, I t, ex, det senaste numret av , som SE-Bankens ekonomer ger ut, ges en långt mer pessimistisk bildän vad socialdemokraterna gör i sin reservation. Alla är också överens om att denna pessimism innebär attbördorna ökar för det svenska folket. Men skall en politik där åtstramning avprivat och offentlig konsumtion är en del kunna föras, kräver det samförståndöver traditionella blockgränser och ett samförstånd mellan regering och arbetsmarknadensparter. En åtstramningspolitik kan aldrig genomdrivas med en rösts majoritethär i . När bördorna ökar blir fördelningsfrågorna desto viktigare.Bärkraften, förmågan att bära ökade ekonomiska påfrestningar, är ju olikafördelad mellan olika folkgrupper. kritiserade alldeles här i talarstolenbristen på finanspolitik. Han menade att finanspolitiken satts på undantag avden nuvarande regeringen. Han gav också en felaktig bild av de partipolitiskamotsättningarna kring finanspolitiken , Som socialdemokrater såofta gör när de betraktar historien buntade han ihop liberaler medkonservativa, och stora grupper av det liberala partiet tillhördeStockholmsskolan i den ekonomiska politiken och stod bakom krispolitiken. Mendet går inte riktigt ihop när dels kritiserar den hårdapenningpolitiken, dels kritiserar budgetunderskottet. Den framgångsrika politikenunder 1978 innebar en kombination av finans-, penning- och valutapolitik. såsom tycks vilja, vill föra en stenhårdfinanspolitik för att nedbringa budgetunderskottet måste det innebäraantingen att vi kraftigt höjer skatterna - det har mig veterligtsocialdemokraterna inte föreslagit, och det på goda grunder, eftersom enhöjning skulle drabba mycket breda folkgrupper om den verkligen skulle innebäraen åtstramning-eller att vi kraftigt skär ned den offentliga sektorn med vad detskulle medförabåde av arbetslöshet och av social otrygghet. Mot den bakgrunden tycker jag attkritiken mot penningpolitiken faller. Den pessimism som jag talat om gäller inte minstindustriinvesteringarna, som är avgörande för hur vi skall få balans isvensk ekonomi. Här är det tyvärr sä att den 10-procentiga ökning somprognostiseras i finansplanen nu närmast framstår som en from förhoppning.Dessa mer än halveras av de socialdemokratiska reservanterna, och i denprognos som Ekonomiska Perspektiv nu gör blir det en ytterligare halvering avdessa siffror; man hamnar pä . Till detta kan vi lägga den trendmässiga utvecklingen.Efter en uppgång under 1970-1974 och en stagnation de båda följandeåren. alltså 1975 och 1976, har en dramatisk förändring inträffat. 1978 minskade de med 22 %ytterligare. Den uppgång som skedde och som kan förväntas för1980 är mycket svag - och kanske något liknande . Detinnebär att investeringsvolymen är klart lägre än vidårtiondets början. Om vi enbart ser på de privata investeringarna har vi haften nedgång eller stagnation ända . En stor del av deindustriinvesteringar som skett har nämligen gjorts inomden statliga sektorn. Det är i och för sig inget fel på de investeringarna, mendet finns självfallet en tendens till att lönsamhetskraven har varit mindre påde investeringar som skett inom varven och inom och som haft till syfteatt trygga sysselsättningen för framtiden. Varför har det då skett en nedgång iindustriinvesteringarna, framför allt på den privata sidan? Huvudorsaken ärnaturligtvis en osäkerhet eller en pessimism beträffande framtiden, attinvesteringarna inte skall löna sig pä sikt. Men lägg till detta några andrafaktorer. På grund av de stora budgetunderskotten har vi fått en situation därstaten går ut på lånemarknaden och ger mycket goda villkor. Skall staten lånaut 30, 40 eller 50 miljarder och en del av detta skall komma frånhushällen och från den inhemska kapitalmarknaden, måste staten betala sådanaräntor - ge sådana villkor - att avkastningskraven generellt ökar påkapitalmarknaden. Detta leder då i sin tur till att industriinvesteringarblir dyrare - eller att kravet på avkastning på industriinvesteringarnaökar mot vad det var tidigare, och investeringarna blir då inte av. Det bör påpekasatt socialdemokraterna under dessa år av stora budgetunderskott enbart harframfört förslag som naggar underskotten i kanten men som inte i grundenförändrar situationen. Den andra faktorn är att hushållssektorn håller på attförsvinna eller minska på riskkapitalmarknaden, alltså på aktiemarknaden. Medanaktiernas andel av hushållssparandet 1975 var , hade andelen 1978gått ned till , och det förefaller att vara en trendmässig minskning.Dessutom har företagen i en år minskande soliditet, enminskande andel eget kapital. När nu den kreditpolitiska åtstramningen innebäratt man återigen, som man gjorde under den socialdemokratiskaregeringen, försöker få företagen att gå ut på den internationellalånemarknaden för att ta på sig en del av statsskulden, innebär det attsoliditeten hos företagen blir viktigare eftersom utländska kreditgivare ihögre grad än svenska ser på soliditeten när de beviljar krediter. Det innebäratt det kan vara svårt för företagen att sköta upplåningen utomlands, och detkan i sin tur påverka investeringsbilden negativt. ligger inte lösningen på problemet i ett tvångssparandeeller i löntagarfonder. De konkreta förslag till löntagarfonder som harframförts från socialdemokraterna och LO innebär att alla större svenskaföretag skulle få en och samma dominerande ägarkategori. Detskulle medföra en centralisering av beslutsmakten av ett slag som vi intetidigare har sett och innebära en större risk för felbeslut. Vidare innebär ett tvångssparande att vi får en sortsdubbel kapitalmarknad - en för de tvångssparade medlen med ett lägreavkastningskrav och en annan för de pengar som hushåll eller kreditgivare avolika slag kan förfoga över fritt och där man ställer större krav påförräntning. Då ökar givetvis tendensen att pengar i än högre grad ån placerassamhällsekonomiskt olyckligt såsom i båtar, bönemattor, diamanter ochantikviteter. - Vi kan nu se hur Diamanthuset börjar sätta upp sina annonser påaffischpelare i , vilket innebär att man i än högre grad vänder sigtill småsparare och inte till dem som har mycket pengar. Vi vet att svenskarna1978 spelade bort på penninglotter, vanligalotterier, tips. trav och bingo. Dessa 5 miljarder skall jämföras med t. ex.den totala börsomsättningen på 1,8 miljarder. Att detta'är enfullständigt orimlig situation är lätt att inse. Den rimliga lösningen ligger naturligtvis i att minskadiskrimineringen av riskkapitalet när det gäller sparande. Socialdemokraternavill ha åtgärder mot spekulationer i fastigheter och realtillgångar och villdärför ha en skärpning av realisationsvinstbeskattningen. Om det innebär vill försöka föra in lös egendom i de nuvarande skattebestämmelserna förrealisationsvinst tycker jag att det är någonting som vi bör pröva, även om vivet att det är knepigt. Men annars är det rimliga att minska den skattemässigadiskrimineringen av vanligt hederligt sparande. Jag vill ta upp en speciell fråga i densocialdemokratiska reservationen, nämligen den om vi behöver en skärpt valutareglering.Socialdemokraterna antyder - "insinuation" är det ord som använder - att den ökade valutautströmningen från de icke finansiellaföretagen inte enbart rör sig om tidsförskjutningar i handelskrediterna utanatt det måste vara fråga om kapitalplaceringar och alltså brott motvalutalagstiftningen. Är det verkligen rimligt att göra det antagandet? Ioljekrisens spår har följt en större valutaoro. Det är ingen slump attarbitrageavdelningarna. de som sysslar just med valutaaffärer, växt.snabbast påde stora bankerna. Som påpekas av utskottsmajoriteten motsvarar ju tio dagarsförskjutning i de löpande betalningarna . således,säger utskottsmajoriteten, inom ramen för vad som kan förklaras avförskjutningar i betalningsterminerna. Detta ar också högst rimligt. För del är kanske det viktigaste att vi i och medutträdet ur valutaormen övergick från en fast till åtminstone en halvrörligväxelkurs inom ramen för valutakorgen. Det har lett till att banker ochstorföretag mer noggrant bevakar sina valutatransaktioner. Det lönar sig mer nuän förut. Det är t. ex. ingen tillfällighet att tidningen börjat införa en veckolig valutaprognos, där sex banker ger prognoserför utvecklingen av våra vanligaste valutor. Också vi från utskottsmajoritetentror att man behöver följa och titta litet noggrannare på frågan omvalutautflödet. Det förutsätter vi att kommer att göra. Det är ju enav uppgifter. Vi har också en valutakommitté som bl. a. skall tittapå de här frågorna. Sammanfattningsvis vill jag säga att jag troratt de ekonomiska problem som vi står inför i kräver att vi strävarefter en samsyn i analysen och att vi strävar efter ett större hänsynstagandetill samhällets mest utsatta när vi genomför åtgärderna. En politik som skallstrama åt - oavsett om det sker via penningpolitik, finanspolitik eller påannat sätt- och som inte strävar efter bredaste möjliga folkliga förankringkommer att sabotera sig själv och går inte att genomföra. () replik: När det gäller valutafrågorna kan det mycketväl vara så som i säger, att förskjutningar ibetalningsterminerna betyder rätt mycket pengar, men hur länge som helst kan juinte detta att betalningsterminerna förskjuts förklara miljardbelopp. Någraenstaka veckor kan sådana svängningar vara en förklaring, men att de skulleförändra nivåerna är litet svårare att förstå. Qm man hade alldeles rent mjöl ipåsen borde det vara enkelt för majoriteten att säga: Ja. vi skall titta på dethär, så att vi får ett gott underlag för vettiga beslut i framtiden.Självfallet är vi besvikna över att ni inte ens vill ta tag i frågan.