prot · G30917 · 1979-12-31 00:00:00 — Där duger det inte au fastna i ett övermått av tungproduktion och traditionella produkter. Där måste den högt avancerade produktionenvara den som växer. Det handlar om lätta, tekniskt förfinade och kompliceradeprodukter, hela anläggningar och system. Denna nya framtidsindustri måste blien sammansättningsindustri, där man tillför produktionen tekniskt kunnande ochhögt utvecklat mänskligt arbete. Detta kräver bara små mängder energi. Men detkräver stora investeringar i ny teknik och i brett mänskligt kunnande. Kärnkraftenförsvårar en sådan förnyelse. För au försörja en överdriven mängd tung,råvaruslösande produktion skulle vi få lägga ned stora pengar i nyakärnkraftverk. Vi skulle få betala ännu mer än nu för import av dyrainsatsvaror för alt kunna öka den tunga produktionen. Detkapital som egentligen behövdes i den nya typen av industri skulle förslösas påkärnkraftverk. Varje summa som läggs ned på kärnkraftverk försenarmoderniseringen av landels lätta produktion. Dennya lätta industrin kan ge många arbeten. Den kräver begränsade mängder energi.Den kan öka sysselsättningen. Dess produkter har en växande framlidsmarknad -allt sådant som tungindustrin inte kommer att ha. Redan nu vållar vår gamlaindustristruktur många problem. Denleder till rovdrift på naturresurser. Den kräver starkt ökad koncentration avföretagsenheter. Den dömer hela Norriand till en ensidig och halvkolonialekonomi. Den vållar sysselsättningskriser på de mindre bruksorterna ochutflyttning från de nordsvenska bygderna. Den nya, lättaförädlingsindustrin har andra egenskaper. mer;den behöver inte så slark koncentration. Den behöver inga stora mängder råvara.Den kräver ingen kalhuggning av skogarna. Den behöver inga stora mängderenergi. Den ger inga av tungindustrins svåra föroreningar och dåligaarbetsmiljöer. Förlönlagarna och arbetarrörelsen här i landet är det denna avancerade, lättaproduktion som är det stora intresset. Därför är det i löntagarnas ocharbetarrörelsens intresse att avvärja kärnkraften och atl i stället styrakapital lill moderna, lätta framlidsinduslrier. Kärnkraftoch tung produktion går hand i hand. Bygger man ut kärnkraft för atl ösa nyastora mängder elkraft i ökad tung produktion - då hindrar man en ökning avsysselsättningen. Man stöder i stället en utvidgning av det slags produktioninom vilken sysselsättningen minskar. Mankan lätt se hur fel det är att lägga ned så mycket energi i mera tung,traditionell produktion. Denmängd elkraft som underhåller ett enda jobb i massaindustrin räcker till 27Jobb i snickeriindustrin och 30 jobb i trähusindustrin. Denmängd elkraft som ger ett enda jobb i tung stålindustri ger 8 jobb imaskinindustrin och 12 jobb i metallkonstruktionsindustrin. Denmängd elkraft som ger eU enda jobb i massaindustrin, ger 50 Jobb i teleindustrieller instrumentindustri. Detsom avgör hur många arbeten som kan skapas är inte mängden energi -det ärsättet man använder energin på. Därförär def fel aff lägga ned stora pengar i kärnkraften för att kunna leverera eltill en alltmer meningslös överproduktion av tunga produkter, som inte skaparjobb, när man i stället för samma pengar kan få fler nya lätta industrier medmånga nya arbeten och med förmåga alt ge landet nya positioner i väridensindustriella ekonomi. Detfinns en annan sida av saken. Den gäller vad man använder produktionsresultatettill. Kärnkraften skall rädda välståndet, säger dess anhängare. Men vilketvälstånd och vems välstånd? Vilketvälstånd är i folkflertalets och arbetarnas intresse? Skall vi ha två bilar perhushåll eller skall vi i stället ha mer kollektivtrafik? Skall vi ha flerprivata prylar eller skall vi ha mer social och kulturell konsumtion för detstora flertalet? Detdödas 100 bam i trafiken , över 15 000 skadas, därav 4 000 allvarligt.Vore det inle bättre för arbetarbarnen med färre bilar och säkrare trafikmiljö?Vore det inle bättre för arbetarbarnen om det fanns fier daghem eller mer avbildning och kultur ute i förstäderna? Jo,naturligtvis vore det så. Så myckel mer som man sparar energi med mindre bilismoch mer kollektivtrafik. Så mycket mer som den elkraft som ger 100 Jobb ibilindustrin kan ge 170 Jobb i rälsfordonsindustrin. Så mycket mer som varjejobb i social och kulturell service bara kräver tjugondelen så mycket elkraftsom i tungindustrin och bara hälften så mycket elkraft som i bilindustrin. Kärnkraftsekonomin,konserveringen av tungproduktion och teknologi, överuttag och slöseri mednaturresurser, utslagning av människor - det är inlei arbetarrörelsens och folkflertalets intresse. Därför skall arbetarrörelseninte heller ställa upp på kärnkraftssidan. Den skall inte ställa upp på CurtNicolins och arbetsgivargeneralernas bild av samhället. Industriförbundels ochstorfinansens påstådda omsorg om sysselsättningen ärett stort falskspel. Justdessa grupper bedriver en våldsam kapitalutförsel över landets gränser.Utförseln av direktinvesteringar är sju gånger så stor som införseln. Dennakapitalflykt aren ytterst allvarlig utdikning av landets resurser. Den är isjälva verket elt stort förräderi mot folket och nationen. Varförbedriver då storfinansen sin kapitalfiykt och varföi vill den byggauf kärnkraften? Storfinansen vill inte satsa på en modernisering och endjupgående förnyelse av produktionen här i landet. Den vill hellre göra snabbapengar i utlandet. Här i landet vill man i stället koncentrera sig på aftpressa ut sina vinster ur den tunga och traditionella typen av produktion. Dåslipper man så många nyinvesteringar. Och det är till denna utplundring avlandet som storfinansen behöver kärnkraften. Någon omsorg om Jobben hyser maninte. Storfinansens kapitalexport är i själva verket ett av de största hoten imodern tid mot sysselsättningen i landet. Fråganom energi och produktion är inte bara teknisk och ekonomisk. Den är också ideologisk fråga. Den är en fråga om meningen med och innehållet iproduktion och mänskligt arbete. Mankan välja rovdriftens ekonomi, den tunga produktionens, den tunga teknikens ochkärnkraftens ekonomi. Man kan välja att göra rovdrift på råvaror, det falskavälståndets och den falska tillväxtens slit och släng. Man kan välja atf reduceramänniskan till ett teknikens bihang. Menman kan också välja något annat. Man kan välja en teknik och en produktion somkräver mindre råvaruförbrukning, som är bättre förenlig med miljön, som inte ärbyggd på stora mängder cirkulerande sloffer, lunga och svåröverskådligatillverkningsprocesser, ulan som kan ge maximall med jobb till minsta möjligaenergianvändning. Man kan välja en teknik som innebär tillväxt i ett nytt stegi den industriella utvecklingen, som bygger på det mänskliga kunnandet, på breddningenav kunskaper och självständigt tänkande hos de arbetande. Denlinjen gör inte människan till ett bihang. Den rustar henne för att överskåda,behärska och självständigt bedöma sin roll i ekonomi och samhälle. Detär den linjen arbetarrörelsen bör välja. Den linjen ligger närmare det samhällesom pionjärerna i arbetarrörelsens barndom försökte se framför sig när deformade sina idéer och visioner. har redovisat sin bild av svenskekonomi. Självfallet innehar inte den enda och slutgiltigasanningen - bilderna kan ju skifta också bland sakkunniga ekonomer. , liksom andra, problem och svårigheter att bedömaframtiden. Självfallet kan också ha och göra ha och görafel i sina bedömningar. Men del är ändå med speciellt intresse vi Vihar ju haft en omfattande debatt - inte bara bland politiker utan också blandekonomer - om vad som är den sanna bilden av svensk ekonomi. I politiska taloch i rapporter från banker, organisationer och utredningsinstitut har vi föttolika bilder. Vi för en bild med både ljusa och mörka inslag.Konjunkturinstitutet säger att vi kommer att fö en hygglig tillväxti hela ekonomin, en stark inhemsk efterfrågetillväxt samt en hög import ochexport och att sysselsättningen stiger och arbetslösheten minskar något. Sålångt alltså en ljus bild. Men vi för också - och det är del viktigaste mörkainslaget - elt stort underskoll i bytesbalansen. Balansbilden har kraftigtförsämrats . Defhar sagts atl vi inom de nuvarande regeringspartierna sökt "dölja denekonomiska krisen" och att vi har givit en bild före valet, en annan efter.Jag har sagt ungefär detta om svensk ekonomi: Vi har en god tillväxt, enstigande industriproduktion och en lugnare prisutveckling än flertalet andraländer. 1979 kommer atl bli ett av de bästa åren . Vi når ettav de bästa resultaten i väriden. Självfalletär bilden något annorlunda än vad den var exempelvis , iapril och t. o. m. . Den ekonomiska verkligheten har förändrats bådeinom och i vår omvärld. Oljepriserna har stigit mera än vad vi tidigaretrodde au de skulle göra. Det har föu effekter på tillväxt, bytesbalans ochpriser. Det påverkar förväntningarna . menar ändå au utvecklingen nu i stort ligger i linje medprognoser tidigare . Ett detaljstudium visar också att skillnadernamellan data från olika tidpunkter är relativt små på de flestaområden. Def finns en tendens - och den är bekymmersam. Inom hela västvärldengörs omprövningar av prognoser. Nyare bedömningar är mera försiktiga och meradämpade och rymmer mera av problem. Men ändå menar konjunkturinstitufet attutsikterna för den svenska ekonomin inte tyder på något hastigt avbroU ipågående expansion. Vi bör också kunna räkna med en i fleraavseenden god utveckling i svensk ekonomi. Detfinns dock problem. Jag har i tidigare riksdagsdebatter, i artiklar och i talnämnt bl.a. följande - och jag har gjort det med ungefar samma formuleringarsåväl före som val: Hurskall vi kunna bevara och förbättra vår konkurrenskraft och därmed tryggaJobben åt människorna? Hur skall vi fö en lugn pris- och löneutveckling? Hurskall vi finansiera och organisera en offentlig sektor, som ger trygghet ochvälfärd men som också ryms inom de ramar som samhällsekonomin ger? Jagvill ta upp två balansproblem i vår ekonomi. Först vår yttre balans, vårbytesbalans. Vihar haft underskott i vår bytesbalans sedan mitten av 1960-talei, bortsett frånnågra år . De var särskilt stora 1976 och 1977. De blirstora 1979 och riskerar att bli stora också 1980. Hur stora vet vi inte exakt.En aktuellexpertrapport tyder på att statistiken om våra utrikesbetalningar ärbristfällig, alt underskotten i själva verket inle är så stora som tidigareredovisningar tytt på. Jag skall inte ta slutlig ståndpunkt lill den rapporten,men mycket tyder på all vi bör göra korrigeringar i statistiken. Enreflexion måste jag göra, och det är mot bakgrund av de många bestämda påståendenaunder de gångna månaderna om att bytesbalansen inte bara var utan också skullebli så eller så stor. Det finns skäl till försiktighet, till litet mindresjälvsäkerhet. Vi skulle inte behöva bygga så mycket av politisk debatt, såmycket av beröm ellerav kritik, på statistik som ändå är så osäker. Ochdet vikliga är att underskotten är i växande, att de tyder på en brist påbalans i vår ekonomi. Jag har också varnat för de problem somunderskotten medför. Jag har , bland annal under vårrsessio-nen ochunder valrörelsen, talat om orsaken till underskotlen och följderna av dem. Vadkan vi göra för atl förbättra balansen? Jag vill beklaga att många av dem somså ofta talar om problemen med underskott i bytesbalansen har så få konstruktivabidrag till att minska underskotten. Antalet förslag som skulle öka dem ärlångt större. Jag vill nämna två vägarlill bättre balans. Vimåste bevara och om möjligt förbättra industrins konkurrenskraft. Ekonomisk politik, skattepolitik och lönepolitik måste medverka tilldetla. Mot denna bakgrund är socialdemokraternas förslag om atl om elt parmånader införa en ny hög skatt, en proms, förvånande. Bruttoskatteutredningensbetänkande har remissbehandlats . Vi har fött inmånga svar. De styrker vad vi sade redan då belänkandet kom. Det är varkenmöjligt eller lämpligt att , fr. o. m. 1980, införa en sådan skall. Delskulle försvaga vår konkurrenskraft, försvåra avtalsförhandlingarna, medförahöjda landstings- och kommunalskatter, och vi skulle fö ett nytt komplicerandeinslag i skattesystemet, med nya möjligheter lill skattefusk och skatteflykt. Demyndigheter som skulle administrera en sådan ny skatt har sagt att de inte kangöra detla, alt alltför många frågor är oklara och obesvarade om hur en sådanskatt i verkligheten skulle se ut och fungera. Om vi sålunda känner ansvarinför vår bytesbalans, vår industris konkurrenskraft och våra skatters förmågaatt fungera måste vi säga nej fill att nu införa en proms. Vimåste också minska vårt oljeberoende. Det är Ju framför allt de stigandeoljepriserna som medför ökande underskoll. Vi kommer detta år att fö enoljenota som kanske blir 9 miljarder dyrare än förra årets. Vi pumpar varjemånad in allt högre siffror i vår bytesbalans. Därför måste vi på alla sättminska vårt oljeberoende. Vi måste informera, vi måste stimulera, vi måsteockså tvinga fram mera av sparande och av andra alternativ. Och vi måste ocksåanvända skatter som ett instrument för atl nå delta mål - i liksom iandra länder. Det är därför som vi - trots att vi är medvetna om attenergiskatter medför problem och har nackdelar - är beredda att ytteriigarehöja energiskatterna. Vi kan den vägen fö ytterligare statsinkomster -och del 7 protokoll 1979/80:17-18 behövs.Men vi kan också - och det är viktigare - minska vårt oljeberoende och minskaunderskotten i bytesbalansen. Dettaär två vägar. Jag önskar aft vi kunde vara ense om dem, men så tycks inte blifallet. Jag skulle också gärna pröva andra konstruktiva förslag. Jaggår nu in på vår inre balans, våra höga offentliga utgifter och våra storaunderskott i statsbudgeten. Ocksåpå detta område vill jag beklaga att det finns så fö konstruktiva bidrag lillaU minska underskotten. Antalet förslag som skulle öka dem är långt större. Vihar haft underskoU i statsbudgeten . Det är självfalletmissvisande aU jämföra saidosiffror från olika år. Därför säger den siffra somOlof och andra ofta brukar använda -ett underskott på 3,6 miljarder år1976 - inte så mycket. Vi måste relatera den siffran till BNP, tillväxt ochpenningvärde. nivå är f ö. inle representativ för socialdemokraternasregeringslid - del var större underskott åren . Menvi har och har haft starkt stigande underskott i vårstatsbudget. Jag skall i detta inlägg inte gå in på orsakerna till detta-vi harfört många debatter därom. Jag skall inte heller gå in på skillnader partieremellan. Vi har fört många debatter också om det, och jag tror alt alla numeraerkänner att det är ganska små skillnader mellan olika partiersbudgetalternativ och atf alla alternativ hade inneburit stora och växandeunderskott i vår statsbudget. Jaghar gång på gång, i budgetförslag, artiklar och debatter, betonat de stora problemi svensk ekonomi som de stora offentliga utgifterna medför. Jaghar då inte följt det traditionella debaUmönstret och sagt att skulden tilldetta är tidigare regerings, nuvarande oppositions. Jag har sagt aft alla bärsitt ansvar; politiska partier, fackliga och andra organisationer samt enskildamänniskor, som alla har lättare att formulera krav på nya utgifter och nyaambitioner än att medverka till att spara. Vikan nå bättre balans när det gäller de offentliga utgifterna på flera vägar Somligaförordar drastiska och snabba förändringar i vårt samhälle. Vi hör sällansådana förslag i della hus men stundom i den allmänna debatten. Man säger attvi starkt måste minska våra samhällsinsatser, väsentligt förändra socialareformer osv. De som vill gå denna väg kommer inte att fö stöd av mig, och dehar inte heller stöd i den aktuella regeringsförklaringen. Somligasäger att vi rejält måste förstärka samhällets resurser, höja statens ochkommunernas skaller, så att vi för mera inkomster att röra oss med. Vikommer all behöva höga skatter också -jag tvekar inte om detta fögapopulära budskap. Men vi kan inte skattehöja oss till balans. Vi har redan nuhöga skaller, och vi kommer att möta många problem om vi ytteriigare skullehöja dem. Men vi kommer att höja en del skatter. Jag har bl. a. talat omenergiskatterna. Vi bör också höja t. ex. alkohol- och tobaksskatterna. Men vimåste också sänka en del skatter, framför allt inkomstskatterna. Vi kan alltsåinte skattehöja oss till balans - det är nödvändigtatl inse detla. Vi kan då riskera aU skada vår samhällsekonomi, tillväxten ochvitaliteten i ekonomin. Vi kan riskera att skada solidaritet och arbetsvilja. Vimåste framför allt nå balans genom större återhållsamhet med offentligautgifter. Vi måste - som det heter i regeringsförklaringen - visa ytterstaåterhållsamhet med nya utgifter och noggrant pröva gamla. Vi måste arbeta ochspara oss fram till balans, fö en tillväxt av privat och offentlig konsumtionsom ryms inom våra resurser. Dethar sagts tidigare, men måste tydligen sägas gång på gång, att vad vi resonerarom är graden av tillväxt, en lugnare tillväxttakt, infe om att minskaresurserna utan att minska ökningen av resurserna. Självfalletblir man en smula resignerad då man lyssnar till politiska debatter - ocksådagens - då man kan höra kritik och oro inför höga budgetunderskott men också inäsla andetag en lång rad av nya reformförslag och de många frågorna: Hur gårdet med det och det och det? Man efterlyser sparobjekt - inle för att sakligtoch allvariigt resonera om det lämpliga och möjliga i att spara Just på deltaområde utan för atl strax kunna notera: Huvaligen, så reaktionärt, så orimligtoch så orättfärdigt! Detfinns eljest redan många exempel på denna återhållsamhet med offentligautgifter, på reformer, som i och för sig borde ha varit genomförda men som ännuinte är det och som kan fö vänta ytteriigare. Vi borde t. ex. ha en allmänarbetslöshetsförsäkring, eft bättre stöd till småbarnsföräldrar, mera avkulturstöd, för att nämna några områden. Men i det kärva statsfinansiella lägesom vi är i har sådana reformer fött vänta och kan fö vänta ytteriigare.Självfallet är det möjligt att kombinera ett reformarbete på vissa angelägnaområden med en allmän återhållsamhet på den offentliga sektorn. Man kan genomatt omflytta resurser från vissa sektorer fö möjligheter atl gå vidare påandra. Men,fru talman, skall vi nå balans i vår offentliga ekonomi måste vi begränsa tillväxtenbåde av privat och av offentlig konsumtion. Jag skulle önska all vi kunde varaense också om delta. Och Jag skullp gärna pröva olika konstruktiva förslag föratt nå detta mål - de är välkomna. 1 dagens debatt har de borgeriiga parti företrädarna frenetiskt hävdatatl de gav klara besked i valrörelsen om vårt ekonomiska läge och sina avsikterbeträffande den ekonomiska politiken. Detta skulle dessutom vara exakt sammabesked som man ger , efter valet. Hur kunde def då komma sig att moderaternai valrörelsen lovade skattesänkningar men accepterar skattehöjningar, ochvarför försökte man i valrörelsen hålla sin s. k. sparplan hemlig för att nutala desto yvigare om behovet av nedskärning av de offentliga utgifterna? Vadlåg det i löften om vårdnadsbidrag, och vad menade den dåvarandestatsministern med sitt påstående om att alla kurvor pekade åt rätt håll ochatt del bara var att fortsätta framåt med ? Jag tror alt det ärnödvändigt att den här historien ägnas en smula uppmärksamhet.Den håller på atl utvecklas fill en principfråga både för vårt demokratiskaumgänge och för partiernas förhållande lill sina väljare. I och för sig är dethögst naturiigt att regeringspartier försvarar sin politik och dess följder.Det är inte onaturiigt ens att partier gärna vill tolka ekonomiska data på delför dem själva mest välvilliga sättet och att man inte i onödan drar framomständigheter som pekar åt ett annat håll. Men valrörelseöverskreds dessa gränser grovt på den borgeriiga sidan. Man helt enkeltvilseledde väljarna genom att lämna osanna uppgifter i konkreta sakfrågor. Såskedde t. ex. när del gällde alt klariägga hur del stod lill med Sverigesutrikesbalans och hur stort utflödet av valuta ur landet egentligen var. Skälettill att debatten koncentrerades till den punkten var helt enkelt atf deborgeriiga partiernas bravurnummer i valrörelsen handlade om hur de hadeåterställt den svenska industrins konkurrenskraft och därmed räddat landet urden allvariiga underskoftssifuation gentemot utlandet som vi befann oss i1977.1 samband med att man skulle visa huruvida påståendet härom var sant ellerinte gavs sedan svaret på två allvarliga frågor. Den första var om räntan måstehöjas för att ett eventuellt valutautflöde skulle stoppas. Den andra var hurmycket skatterna måste höjas - om det räckte med mittenpartiernasförslag om höjda energiskatter eller om det skulle krävas mera omfattandeåtgärder, av det slag som vi socialdemokrater föreslog i valrörelsen. Folkpartiregeringenhävdade att bytesbalansens underskott skulle bli högst 9 miljarder, attdet inle pågick något vaiutautflöde och att inga motåtgärder, t. ex. i form aven räntehöjning, därför behövdes samt alt del räckte med de höjda energiskatterna.Inga ytteriigare skattehöjningar eller åtstramningsåtgärder var aktuella. Dessauppgifter lämnades som svar på direkta frågor från socialdemokratiskt håll t.ex. i den ekonomiska debatten i TV och i partiledardebatten. Menefter valet har man successivt låtit täckelset falla och avslöjar sanningen iall dess fulhet. efter valet proklamerades den nya krisen i svenskekonomi. inledde med en ren katastrofrapport:rekordunderskott i bytesbalansen, inflation och nästa konjunkturnedgångredan i sikte. Delmaterialet hade legat färdigt , förklarade Industriförbundetsutredningschef, men för att inte störa valrörelsen - den borgerliga, får mananta - hade man väntat med publiceringen. Däremot, ansåg utredningschefen,hade budgetministern haft god kunskap om innehållet, eftersom han hade hafttillgång till samma material. Och mycket riktigt: efter ytterligare några dagarvar färdig aft ta fram den beryktade svångremmen igen i entidningsintervju. Den26 september höjdes räntan i det uttalade syftet att hålla tillbaka detvaiutautflöde som så ivrigt hade förnekats. chef medgav attbytesbalansunderskotfel var minst 10 miljarder - dvs. detunderskott som budgetminisiern , före valet, förnekade var större än9 miljarder. I går kom i bekräftelsen på vårafarhågor: underskoll gentemot utlandets når en ny rekordnoteringoch fortsätter att försämras . Iregeringsförklaringen av fortsätter dessa avslöjanden. Enligtden står ekonomi inför avsevärda svårigheter på såväl kort som längresikt. Stora krav kommer alt ställas på den ekonomiska politiken, om balansenskall kunna återställas och sysselsättningen tryggas. Vilka dessa krav är ochhur ekonomin skall räddas ger regeringsförklaringen emellertid inga besked om. Mendet gjorde i någon mån utrikesministern i ett tal som han höll . Denman som före valet uppmanade folket att följa honom och hans parti framåt i envärid där alla kurvor pekar uppåt begär nu folkets stöd förden hårda politiksom han uppger vara nödvändig för atl klara problemen. Dettafolk måste dra ner sina anspråk på konsumtion. Det måste acceptera att denoffentliga servicen dras ner. Även angelägna statliga och kommunala utgiftermåste omprövas, sade . Detta skall tydligen i första hand gälla desociala transfereringarna. Det är det enda som nämns, och här gäller det inieom de skall stramas åt. För är det bara fråga om när det skall ske. val drabbades den svenska demokratin av enförtroendekris på grund av löften som gavs och sedan sveks. Den här gången harvalrörelsen inte bara varit full av falska förespeglingar. Väljarna vilseleddesockså om den faktiska situation landet befinner sig i och därmed om självaförutsättningarna för den politik varmed landet skall styras. Föratl ta det mest flagranta exemplet: fick under valrörelsen gångpå gång frågan, om del inte var nödvändigt att vidta åtgärder för att begränsavalutautflödet, t. ex. genom en höjning av räntan. Varje gång förnekade handetla. Nuär det så, aft det enda tillfälle då det kanske kan accepteras att en politikerljuger är när han för frågan om räntehöjningar och valutakursförändringar.