prot · G309162 · 1979-12-31 00:00:00 — Det privata näringslivethar ingen förmåga att ta sig ur den här typen av struktur, som så att säga harhistoriska bakgrunder och som i hög grad förstärkts genom den utveckling somskett här i landet. Vi ser hur privatkapitalismen här på något sätt ger upp;den vill inte ge sig in pä kostnadskrävande och stora förnyelseprojekt ochsatsa på nya ting där man får vänta på vinsterna i kanske tio eller femton år.Man klarar inte den typen av planering. Det står inte i överensstämmelse medden kapitalistiska vinslsträvan. Man faller i stället tillbaka på att antingenföra ut resurser till andra länder eller på att ägna sig ät manipulationer,placeringar samt parasitiska och spekulativa verksamheter snarare än enlångsiktig ulveckling. Vad är del då som skulle krävas? För alt uttrycka detväldigt kort skulle det krävas att man hade en helt annan framförhållning, att man hade en målsättning som sade något om var skulle stå industriellt och att man satte in medvetna planmässiga resurser på alt uppnå det målet. har man en s. k. planering, som i själva verket bara består av en sorts anpassning till det man förväntar sig skall komma - någonting som man f. ö. inte heller vet vad det är. Man vet ju inte vad strukturomvandlingenskall innebära, man vet inte vad man skall anpassa sig till. Varje ny industrination som stigit upp och gått förbi de gamla har haft en viss idé om var man skulle stå . Sedan har man medvetet kört in resurser för alt förverkliga det målet - för all del med större eller mindre framgång. Det är 60 det som ligger bakom nyaindustrinationers framgång och frammarsch. är dentypen av synsätt som man oundgängligen måste ha. Den rnåste rnan ha Nr 162 vare sigman har en socialistisk eller privatkapitalistisk utgångspunkt när det Onsdaeen den Man slipper inte ifrån delta, om man vill komma ur den 4 -.- jggg nuvarandeekonomiska eflerblivenheten och den industriella stagnalio- Näringspolitiken m. m. En väldigt viktig faktor - oeh här är det en avgörandepraktisk skillnad mellan oss och alla övriga partier - både för att klaraexporten och för att klara den allmänna förnyelsen är att man förstärker ochbygger ut de inre marknaderna. Dessa marknader är ändå förstahandsbasen för densvenska industrin. Det är hemmamarknaden som företagen i första hand skall levapå, och det är deras möjligheter där som i sin tur avgör möjligheterna attlägga upp produktionen så att den också blir framgångsrik på exporlsidan. Därförbehövs förutom en satsning på en förnyad industri en satsning på viktigasamhälleliga områden, delprogram som kan bilda basen för en ny industriellexpansion. Vi behöver en omfattande reformering och förnyelse av vårtefterblivna transportväsen. Vi behöver helt nya energibesparande ochresursbesparande anläggningar inom den tunga processindustrin, för att minskaimportberoendet av energi och insatsvaror och för att minska slöseriet medråvaran samt för att minska förstörelsen av miljön. Vi behöver bygga upp heltnya enheter för att få en högre grad av finförädling i färdigvaruproduktionenoch en högre grad av systembyggande än som f. n. är fallet. Därför är det såförkastligt att riva ned varvens kapacitet, eftersom varven utgör viktiga delarav den systembyggande industrin. De kan göra annat än fartyg. Inte minst viktigt är del att de sociala investeringarnakraftigt förbättras och ökas, och detta står i skarp motsättning till detallmänna talet nu om atl vi måste hålla tillbaka den offentliga sektorn-det ärprecis tvärtom. Att bygga bort de sociala bristerna, att salsa mera på detsamhälleliga fältet, på den offentliga sektorn, skapar inte bara en vidgadmarknad för industrin, som denna kan utnyttja här i landet, utan det fär också väldigt viktigaproduktiva effekter.Offentliga investeringar är nämligen till stora delar ulomordenligt produktiva,och den tekniska förnyelse som där sker har stor betydelse som slimulans ocksåför den privata industrins utveckling. Slutligen; det är nödvändigt - och där, tror jag, går denstora ideologiska oeh politiska skiljelinjen - atl inse att det privatakapitalel inte besitter den framförhållning, den förmåga att vänta på vinster,den organisationsgrad som skulle möjliggöra en aktiv medverkan i ett programsom syftar till att förnya det industriella . Man måste inse attspjutspetsarna i denna förnyelse måste vara det samhälls- och löntagarägdakapitalet och att del är där som kapitalbildningen i första hand måste ske. har en mycket hög grad av privat maktkoncentration.Den federala byrån för ekonomisk forskning framhåller att sådan maktkoncentration är större här än i både och . Då måste man ställa sig frågan: Hur skall det framtida industrisamhället kunna klara sina problem? Vilken sorts maktstruktur kan göra det? Skall vi fortsätta på det gamla viset, dvs. med några små finansgrupper som besitter en oerhörd makt över 61 Nr 162 produktionsmedlen oeh som t. o. m.kan påverka den statliga företagspoli- Onsdaeenden tikens ram? Skall vi ha den typ avfrihet sorn innebär att det stora folkflertalet 4 iuni1980 '" °'bli passivt och varaoffer, vara rena objekt, allt medan aktieägarna bestämmersig för om deskall placera sig i , , eller Näringspolitiken m. rn. Skall vi ha en sådan ordning? Är det rimligt? Slår det iöverensstämmelse med människornas behov oeh med ett civiliserat ochdemokratiskt liv? Är det så atl denna alltmer koncentrerade lilla klick av människor,som äger nästan allt som är värt alt äga och kontrollera inom svenskindustri, även i fortsättningen skall fä bestämma vad som skall produceras, hurdet skall produceras, vad människorna behöver - om de behöver 20 sorterslandkräm och 30 sorters tvättmedel? Skall denna lilla klick av människor fåbestämma hur stora kalhyggena skall vara? Skall de få bestämma vilka regionersom skall få leva och vilka som skall dö? Skall de få bestämma hur mångaungdomar som skall bli ulan framlid? Vi har alltid vetat att kapitalismen är likgiltig ochcynisk när det gäller människorna och människornas behov. Vi har alllid vetatatl den bara ser till kortsiktig exploatering, men har den i de yttersta avdessa dagar fått ytterligare ett fel: den förmår inte ens åstadkommakapitalistisk utveckling. Den är inte garant för någonling annat än industrielleftersläpning och efterblivenhet. Detta menar vi möjliggör en betydande insikthos människorna. Nationens problem kan inte längre lösas med hjälp avkapitalismen. Uppenbarligen närmar sig aktieägarnas och de slora finansiärernastid alltmer silt slut. Det är de arbetandes, de mänga människornas, epok som nutar vid. Med della, herr talman, yrkar jag bifall tillvpk-motionerna 558,1402,1785 och 1788. Del är alltid lika fascinerande att lyssnalill . Däremot var kanske inslaget av domedagspredikan välmarkant. Den djupa pessimism beträffande svenskt näringsliv och dess utvecklingsom här ger uttryck för har ingen förankring i verkligheten. tycker atl mitt anförande varperspektivlöst. och det är möjligt. Jag begränsade nämligen perspektivet till att avse den nuvarande situationen och påminde om att vi från industridepartementets sida återkommer med mera långsiktiga näringspolitiska perspektiv i ett senare sammanhang. Mitt perspektiv är att biandekonomin, med sin inneboende kraft och styrka, är överiägsen alla andra ekonomiska organisationsformer. Kombinationen av statligt-samhälleligt engagemang med perspekfivplane- ring och största möjliga marknadsekonomiska frihet för förelagen är en oslagbar organisationsform. Ser vi till samhällen som har en socialistisk struktur finner vi att man, när man går att korrigera bristerna i det socialistiska samhällssystemet, måste ta marknadsekonomin i sin tjänst i tillämplig omfattning. 62 Jag är inte riktigt klar över JörnSvenssons vision av det socialistiska Han är litet oklar när han talar om för oss häri kammaren hur övergången från det moderna svenska industrisamhället till densocialistiska versionen egentligen skall gestaltas. Låt mig i detta sammanhangkommentera några frågor som har relevans. sade att del finns enövertro i debatten - underförstått också i näringspolitiken - på exporten.Närmare 50 % av vår ekonomi är beroende av exporten, och därför undrar jag omman över huvud taget kan ha en övertro pä denna. Vad skulle kunna ersätta våraexportansträngningar och ge oss resurser för gemensamma önskemål och dessutomför att betala de skulder som vi har ådragit oss samt det bytesbalansunderskotlsom vi lever med? anvisar inte någon som helst lösning härvidlag.Också i det avseendet hallar hans resonemang betänkligt. Det gäller för och vpk, om de vill hävda sinlinje, dvs. att vi skall minska vårt exportberoende, att också visa vad somskulle kunna ersätta detta. Skulle intern konsumtion i ersättaexportberoendet? Del är ju helt orealistiskt. Alt bortse från deninternationella arbetsfördelning som råder är, som jag ser saken, atthänge sig ål illusioner. talade också om atl lönekostnaderna iSverige är för höga, men jag tror att varken eller jag överhuvud taget kommenterade lönekostnadernas utveckling. Del är i det härsammanhanget ointressant. Det enda intressanta är om den svenska industrin kanvara konkurrenskraftig, så att den kan betala så höga löner som möjligt ochhelst också övriga gemensamma åtaganden utan atl vi behöver fortsätta med värinternationella upplåning. Sedan en slutnolering: utfärdar dödsdomenöver privatkapitalismen och säger alt det måste vara det statliga och dellöntagarägda kapitalel som är dominerande. Men vad ärlöntagarkapilalet? Det är ju det svenska folkets gemensamma ansträngningar,dess sparande, och det är ju det som är investerat i vårt näringsliv.Definitionen alt löntagarkapital skulle vara något annat än det kapital som i dagarbetar i våra företag överensstämmer inte med det verkliga förhällandet. Näringspolitiken m. m. JÖRNSVENSSON (vpk) replik: Jag förvånas verkligen över . Den måste vara helt konstruerad bara för alt fä till stånd endebatt, därför alt delta är ju relafivt enkla oeh lättförståeliga ting. Felet är naturligtvis inte atl ha omsorg om exporten ochexportens betydelse, ulan felet är att man av det drar slutsatsen att vi måstehålla tillbaka en massa nationella, interna saker. Vi måste skära ner deoffentliga utgifterna. Vi måste utarma vikliga nationella verksamheter för altfå råd att driva en exportindustri. Del är det som är så felaktigt. Sambandetär ju det motsatta, dvs. atl exporten klarar sig bättre om man har omsorg omden nationella marknadens utveckling och den produktion som arbetar för dennationella marknaden. Man får inle låta exporten och exportindustrin suga såmycket kraft ur den nationella ekonomin alt man sedan ser sig föranlåten attskära ner på den. Jag hävdar tvärtom att en utvidgning av den nationella Nr 162 marknaden, t. ex. genom satsningarpå transportväsendet, på den sociala Onsdaeenden sektorn, pä förnyelse avindustrianläggningar inom landet osv., skapar en 4 iuni1980 värdefull marknad som skärper denteknologiska kapaciteten på elt sådant sätt att det fär effekter också på exportindustrin. Näringsnolitiken Men ni för juden motsattapolitiken. Ni sägeratt vi måste hålla tillbaka här hemma för att få räd med export.Och orsaken till att ni hamnar i denna tvångssituationär denna tunga industri, som är beroende av mycket dyra insatsvaror som man måsteimportera. Nuförvånar det mig ännu mer alt inte har ett mera fruktbart synsätt,för det borde han som centerpartist ha. Han fillhör ett av de partier som gickin i folkkampanjen mot kärnkraft. Oeh om man vill ha bort kärnkraften är detväldigt viktigt atl man är i stånd att inse och arbeta för att vi måste ha enindustri som är mindre energiberoende, som satsar mera på kunnande och lätt,förfinad teknik och mindre på råvaror. Det är också ett sätt att klaraexport-importbalansen, att försöka minska det behov av utländska insatsvaroroch importerad energi som man måste ha för att driva en tung industri samt attsakta och planmässigt förskjuta industrins struktur därhän att den inte blir såberoende av tunga och dyra insatsvaror. Då får man ett större handelspolitisktoberoende, och man får också en industri som kommer att växa mycket bättre ochkommer atl ha en helt annan struktur än den struktur vi f. n. ärfast i. Till frågan om löntagarkapital och liknande ting skall jag återkomma. Ja, den massiva satsning pä alternativ energisom nu sker och som kommer att ytterligare accentueras med den energipolitiskaproposition som kommer syftar till att bryta ett importberoende av oljangenom att utnyttja våra egna resurser bättre och skapa en meradifferentierad och decentraliserad näringsstruktur. Det är alldeles riktigt. Viskall naturligtvis i denna fortlöpande process i anpassningen av vårtnäringsliv utnyttja våra egna resurser bättre. Jag kan hålla med Svenssonom att det är önskvärt att vi får en ökad andel svenska insatsvaror i vårexport och att vi också lyckas hävda oss bättre inom denhemmamarknadskonkurrerande industrin. Men därifrån till att säga att vi skallbryta vårt exportberoende är steget mycket långt, och jag vill alltjämtefterlysa mer realism från och från vpk:s sida. Det är betecknande för den dualism som finns i vpk:sinställning i näringspolitiken att man dels talar om behovet av en decentraliseradnäringsstruktur - tack för det stödet! -, dels säger: Rör inte varven! Det äralltså våra svenska storvarv, som i så hög grad är en illustration till dennamassiva satsning på exportmarknader på områden där vi egentligen inte har någraklara konkurrensfördelar och där vi har bundit upp en så stor andel avvåra resurser, som med fördel skulle kunna användas för att utveckla andra ochgärna också hemmamarknadskonkurrerande industrier. Men när det gäller ettdefinitivt och reellt ställningstagande här i kammaren 64 vill inte vpk leva upp lill sina principer, till alllfagert tal om visionen om det framtida samhället. (vpk) replik: Min repliktid räcker inte för att starta envarvsdebatt - den fär vi föra som planerat. Jag skulle i slället vilja fråga och ocksåIngvar ; Har ni någon bild av var skall stå ? Jagbegär inte att ni skall redogöra för någon detaljerad sådan, utan jag vill vetaom ni har någon bild av vilken tendens som måsle drivas fram och vilkastrukturer som måste byggas upp - för era perspektiv omfattar ju nästan aldrigmer än fyra framöver när vi diskuterar strukturfrågor här i kammaren. Harni över huvud taget någon vilja att genomföra sådana medvetna, långsiktigasatsningar som gör alt man kan veta var man ungefär står om 20-25 är ochvad som är viktigt att satsa på? Har man inle en sådan plan eller denmedvetenheten och viljan, så kommer man heller inte att övervinna den relativaefterblivenhet för som industrination som vi kan konstatera. Vart villni komma? Var vill ni hamna ? Vet ni del, eller skall det liksombara framgå av krafter oeh tendenser som ni varken vill eller kan kontrollera? Så till frågan om löntagarkapilalet och vilken typ avalternativ maktstruktur som vi från vpk menar skulle vara den gynnsamma. Medden korta repliktid jag har till mitt förfogande hinner jag bara heltkortfattat beröra den frågan. Vi inser att statligt och löntagarägt kapital i olikaformer måste vara spjutspetsen för det svenska produktionslivets förnyelse ochulveckling. Men vi ser inte detta på det sättet att man bara genomtraditionella typer av förstatligande skulle kunna åstadkomma någonfing sådant.Vi vet att den statliga industrin som den arbetar nu sannerligen icke utgörnågot eftersträvansvärt mönster, inte heller ur demokratisk synpunkt. Mer avstatligt ägande är nödvändigt. Men det skall vara demokratiserade strukturer.Det skall vara statliga företag där de anställda och deras valda representanterhar majoritet i alla lednings- och styrorgan. Och det skall som en balanserandefaktor i det kollektiva kapitalet finnas självständiga kapitalfonder somadministreras av de lönarbetande och deras organisationer oeh som skall utgöraen motvikt mot det statliga kapitalel. Också kommunalt ägande kan naturligtvisorganiseras. Självfallet kommer även arbetarkooperativt ägande atl vara av storvikt - Algotssömmerskorna har här visat vägen. Detta är en demokratiserad struktur som skiljer sig bådefrån statskapitalismen Oeh frän den alltmer koncentrerade storfinansiellastruktur som är en av orsakerna till industriella eflerblivenhet . Var skall stå om 20-25 är, frågarJörn . Jo, naturligtvis med elt näringsliv som är anpassat till denmiljö vi lever i, ett näringsliv som kan tillgodose människornas behov avnödvändiga resurser Näringspolitiken m. m. 5 protokoll 1979/80:162-163 Nr 162 för att bygga vidare på det härsamhället och som kan skapa trygghet i Onsdaeenden arbetet, en mänsklig miljö och ettbättre samhälle över huvud taget. 4 iuni1980 " låter sig naturligtvissägas, och jag förmodaratt detta också är vision om det framtida samhället. Men hur skall man med en pä förhand m. m. Närinpsnolitiken angiven centralplanering i socialistisk anda steg för steg kunna ange vad som är möjligt altuppnå i en värld som vi blir alltmer beroende av? Vi måste alltså ha en högberedskap och inte låsa oss för mer eller mindre dogmatiskt betingadeutvecklingsförlopp. är, som en liten nation, nödsakat att noga följaden internationella utvecklingen och se lill att del har en handlingsberedskaputan på förhand givna låsningar, vilket ger maximala möjligheler att klaranäringslivets utveckling. Det är ändå näringslivets ulveckling som är basen förvälståndsutvecklingen och för möjligheten att erbjuda människorna trygghet iarbetet, vilket är det naturliga. Jag tror alltså att marknadsekonomin även i fortsättningenrnåste tillålas spela en betydande roll när det gäller resursfördelningen inomnäringslivet. Från statens sida kan man naturligtvis pä skilda sätt reglera oehstyra utvecklingen, så att angelägna samhällsekonomiska synpunkter och önskemålinte kommer i kläm. Jag tror också att det, som antydde, är vikfigtatt löntagarkapital tillförs näringslivet i växande utsträckning. Men detta äringenting nytt. En påtaglig utveckling i svenskt samhällsliv är den atlmänniskor sparar och atl de också i ökad omfattning vill se sina besparingaranvändas för aktiva insatser i näringslivet, och detta skall självfalletfrämjas. Tredje vice talmannen anmälde atlJörn anhållit att till protokollet få antecknat atl han inte ägde rätttill ytterligare replik. Mycket av det som formade 1970-lalet, ellervi skall kanske säga deformerade 1970-lalet, bär vi med oss in i 1980-talet.Man kan räkna med att 1980-talets inledning i kommer alt bära1970-lalets prägel: regeringen grundar sig på knappaste möjliga majoritet iriksdagen, oljenolan fortsätter att stiga och industrin, som skall klara vårabalansproblem, lider fortfarande av sviterna frän övervinslären ochkostnadskrisen. Den politiska majoriteten ma vara knapp, men för denekonomiska politikens och industripolitikens utformning var valutgången ändå väsentlig. Debatten har tydligt visat skillnaderna mellan en socialistisk och en borgerlig industripolitik, industripolitik i ordets vidaste mening. Medan vi slår vakt om marknadshushållning och decentraliserat beslutsfattande, vill socialdemokraterna ha myckel mer av planekonomi och centralt beslutsfat tande. Medan vi framför allt vill arbeta med generella åtgärder, som skapar ett gott klimat för hela näringslivet, föredrar socialdemokraterna insatser som riktas direkt lill de företag som de tror pä. a. med arbetsgivaravgifter och proms, skall pengarna tas in från företagen och sedan styras ut igen enligl statliga strukturplaner och med hjälp av strukturfonder 66 och strukturbolag. Vidnäringsutskoltets betänkande nr 43, som vi nu behandlar, har socialdemokraterna fogat 22 reservationer,av vilka deras syn på en styrd cenlralistisk näringspolitik framgår med alltydlighet. kan någon invända att de här tongångarna fränsocialdemokratiskt håll inte är nya-så här har det låtit förr, men ändå hardet, i stortsett, förblivit vid del gamla. Något ligger del i det resonemanget.Och kanske hade inte alla löften på det näringspolitiska området - helatiomiljardersprogrammet -genomförts, men jag är ganska övertygad om att hadedet blivit socialistisk majoritet i valet, också med bara ett mandat, så hadedel upplevts som ett ökat förtroende för den socialdemokratiskanäringspolitiken, och starka krafter hade satts in på att förverkliga den. Dethade i så fall inneburit avgörande steg bort från marknadsekonomin och motplanekonomin. Av det skälet, och av flera andra, var det viktigt alt det bleven icke-socialistisk majoritet i valet även om den var knapp. Del finns många olika uppfattningar om hur en industriellexpansion kan stimuleras fram och vad som krävs av politikerna. Jag har redanframhållit den viktiga skiljelinjen mellan den som förespråkar en socialmarknadsekonomi och den som steg för steg vill glida över mot en planekonomi.Det är sant att vi ofta kan enas över parti- och blockgränser, när det gällerkonkreta frågor, men det är uppenbart atl vi drar åt skilda håll och att del ilängden får olika återverkningar på hela vår samhällsutveckling. Det innebäratl utvecklingen i hög grad kommer alt avgöras av vilkenindustripolitik som kommer att föras. Det finns kanske inle så många som rakt ut säger att devill ha en planekonomi. Exemplen frän verklighetens planekonomier är välalltför avskräckande för del. Men det är uppenbart att många av de konkretaförslag som har lagts fram från socialistiskt håll successivt skulle föra ossöver till ett system som i allt väsentligt skulle bära planekonomins prägel,vilket med all önskvärd tydlighet framgår av detta utskottsbetänkande. Låt migbara nämna några av de förslag som framförts : En statlig strukturfond, som redan första verksamhetsåretskulle ta över finansieringen av ungefär en fjärdedel av industrinsinvesteringar. Statliga struklurbolag, som skulle styra utvecklingen inomskogsindustrin, speeialstålsindustrin, sjöfartsnäringen och andra branscher. Förstatligande av affärsbankerna, läkemedelsindustrin,läromedelsindustrin m. m. Planhushållningomedelbart för ungefär en tredjedel av svensk industri. Och fondsocialismen, det slutligagrundskottet mot en dä redan sjunkande marknadsekonomi. Det går inle atl peka ut något enskilt beslut som innebäratt vi passerar gränsen från marknadsekonomi lill planekonomi. Det är summan avde många förslagen som är avgörande. Det som driver fram de här förslagen är en allmän misstromot marknadens möjligheter att klara anpassningen lill ändrade förutsättningar.Det är förvisso sä alt vi inte är beredda att acceptera alla de konsekvensersom en spontan marknadsutveckling för med sig. På olika sätt försöker vi, oftaunder stor enighet, medverka till att förändringarna kan ske på ett sätt som sålångt Näringspolitiken m. m. Näringspolitiken m. m. det ärmöjligt skyddar enskilda människors välfärd. Vi är beredda atl sätta in storaresurser för att dra ut pä neddragningar och nedläggningar än vad de rena marknadsförutsättningarna tillåter just för att uppnådetta syfte. Det är vad man med en nästan föraktfull term brukar kalla statensstädgummeroll. Den kommer vi aldrig ifrån i ett samhälle med höga socialaambitioner. Men det är två saker som plågar oss alla och som får mångaatt ropa efter mer planmässighet och planering. Det ena är att vi så oftaöverraskas av utvecklingen. Om vi bara visste i lid hur det kommer atl bli säskulle allt kunna ske i mer ordnade former. Och det andra är alt efterfrågan påvaror och tjänster frän producenternas sida ofla ler sig så nyckfull. Det somena dagen går åt som snö i sol, kan vara nästan värdelöst. I den senaste tidens debatt är det framför allt det förstaledet i det här resonemanget som framhållits. Men det saknas inte röster för enfastare styrning också av efterfrågesidan. En del menar t. ex. att vi börminska vår utrikeshandelssektor för att därigenom kunna få större kontroll överefterfrågan. Om dessutom mer och mer av efterfrågan kommer från den offentligasektorn så kan vi ytterligare underlätta styrningen. Man är uppenbarligen missnöjd med det sätt på vilketnäringslivet anpassar sig till ändrade förutsättningar.