prot · G30973 · 1979-12-31 00:00:00 — Med en sådan politik måste alla förhoppningaröverges om att nå ekonomisk balans och återvinna industrins förloradestyrka. Del förstasteget i delta långsiktiga program för en rekonstruktion av den svenska ekonomin borde tas . Del är tvåuppgifter som framför allt måste lösas. Den ena är att förhindra att landet pånytt drabbas av en förödande inflationsvåg. Den andra är att vända utvecklingeni fråga om sparande och investeringar, så att den produktiva kapitalbildningenkommer igång. I båda fallen måste insatserna utformas så, att de i störstamöjliga mån skapar grundvalen för en avtalsrörelse utan inflationsdrivandekompensationskrav och allvarliga konflikter. Regeringens olyckliga ochorättvisa skattepolitik skärper tyvärr de krav som från den utgångspunktenmåste ställas på den ekonomiska politiken i övrigt. Viföreslår, för att direkt bekämpa inflationen, att åtgärder vidtas för att begränsa hyresstegringar ochmatprishöjningar, att statsmakterna utfäster sig att inte bedrivaen skattepolitik som höjer människornas levnadskostnader och alt enaktiv valulakurspolitik prövas i inflalionsdämpande syfte. För att öka sparandet och investeringarna föreslår vi attåtgärder vidtas så att företagens förbättrade vinstläge också leder tillinvesteringar. Av vinsterna bör sättas in på ett särskilt konto iriksbanken och endast släppas fritt för produktiva investeringar med deanställdas godkännande, I samma syfte föreslår vi att en halv procent avlöneutrymmet avsätts till en struktur- och utvecklingsfond, som framför alltskall hjälpa företagen att förstärka deras kapital genom aktieköp. Därigenomökar sparandet och förbättras företagens soliditet. För alt underlätta en solidarisk lönepolitik bör ettsyslem utarbetas för att till den här fonden också dra in de övervinster som ivissa företag och branscher uppstår , Den borgerliga regeringens företrädare brukartala om samarbete och kräva ansvar av andra. Vilket innehåll gav de borgerligapartiledarna ål de fraserna i sina anföranden ? Socialdemokratins och LO:sgemensamma program avfärdas utan att man ens har gett sig betänkelid. Det måvara de borgerliga partiernas ensak, om de vill fortsätta att sättasjälvgodheten och partitaktiken främst, men att i ett allvarligt läge göradetta ulan att la något eget initiativ är fariig självgodhet och ansvarslöstaktik. Landet väntar på en ekonomisk politik, på en politisk ledning,Ingetdera kan tydligen den nuvarande regeringskonstellationen åstadkomma. LARSTOBISSON (m): val tog den förratrepartiregeringen över en ekonomi i kris. Sedan kraftfulla åtgärder satts inunder 1977 och 1978 för all återföra utvecklingen mot bättre balans kunde vi sefram mot 1979 som med återupptagen produktionsökning, minskadarbetslöshet och ett ökat utrymme för privat konsumtion. Den prognosen höll,även om årets senare del förmörkades av de snabbt stigande oljepriserna. Oljeprisstegringen- tillsammans med kvardröjande strukturella problem i vårtnäringsliv och den förestående konjunkturdämpningen utomlands - ''' betyderatt även den andra borgerliga trepartiregeringen slår inför besvärliga den Vad som ändå är hoppingivande är att det 30 jttnuari 1980 denna gångfinns en bättre insikt, en större förståelse hos medborgarna för Del går numera-även om det kanske inte alllid verkat sä Allmänpolitisk idebatten här - att under mer avspända former än tidigare diskutera debatt sådant somnödvändigheten av ökad lönsamhet i näringslivet, av en bättre avkastningpå det riskvilliga kapitalet, om vi skall kunna återvinna vår konkurrenskraftoch förstärka välfärden. Egentligen är ju den dystra bild somKjell-Olof målade här i kammaren elt argument just i den En av 1980-talets stora frågor i svensk politik blir hurvi skall kunna få bukt med den alltför snabba offentliga utgiftsstegringen. Denligger på 6 ä . Den ökningstakten kunde vi klara under1950- och 1960-lalen, trots att den totala produktionen inte ökade med mer än 3ä4 %. Det berodde på att den offentliga sektorn då ännu sä länge inte varstörre än att dess årliga utbyggnad rymdes inom den totala tillväxten. Det blevsom regel också något över för en ökad privat konsumtion, och del varnog en förutsättning för att den offentliga sektorn skulle kunna byggas ut såsnabbt som skedde. Men när vi nu kommit dithän alt den offentliga sektornomfattar mer än hälften av våra samlade resurser tar en årlig ökningslakt på i anspråk hela tillväxten och mer därtill. Då spelar det ingen roll hurmyckel löneförhandlarna anstränger sig - det finns ändå ingen chans alt undvikasänkt köpkraft efler skatt för de yrkesverksamma. Detta är mycket allvarligt ioch för sig. eftersom vi för all kunna rätta obalansen i vår ekonomi måstekunna påräkna en ordentlig produktionsökning , och det förutsätterrimligen extra arbetsinsatser. Men vem vill anstränga sig mer, orn den behållnaarbetsersättningen ändå bara sjunker? Till detta kommer att det är högsttveksamt om vårt förhandlings- och avtalssystem håller för påfrestningarna, omuppgiften blir att fördela reala lönesänkningar i stället för höjningar. Min egen erfarenhet som löneförhandlare går visserligennågra år tillbaka i tiden, men den härrör ä andra sidan från enlöntagarorganisation, sorn redan da befann sig i ett läge, där nu nästan allariskerar att hamna. Och från har jag lärt mig att yrkesverksammatjänstemän och arbetare inte nöjer sig med att få del av förbättrade offentligaförmåner - de vill på sitt lönebesked behålla en rimlig del av denproduktionsökning de är med om att skapa. Ökade arbetsinsatser, störreproduktion och höjd produktivitet i del svenska näringslivet måste tillåtas gede förvärvsarbetande utdelning i form av mer pengar i plånboken och förstärktköpkraft. Den förra trepartiregeringen satte in åtgärder för attbryta den offentliga sektorns snabba tillväxt, men av flera skäl - främst deakuta sysselsättningsproblemen - blev framgången större på inkomst- än påutgiftssidan. Medan man lyckades med att bromsa ökningen av skatteuttaget,fortsatte utgifterna alt stiga i oförminskad takt. Resultatet av att kurvornapå detta sätt drog isär Nr 73 kan vi avläsa i det storabudgelunder-skollet. Onsdagendtn Under 1980-talei måste dettaunderskott krympas. 30 ianuari1980 ' moderater att det kan ske på tvåviigar. Antingen kan man följa det gamla socialdemokratiskareceptet att höja skatterna, och det måste i så fall ske i Allmänpolitisk accelererad takt för att vi skallhinna ifatt utgiftsstegringen. debatt politik måste vi dock se fram emotskattesystemets snabba och definitiva sammanbrott.Eller också kan rnan - som vi länge förordat från moderat håll - skära ned påutgiftssidan. Vi har drivit den linjen i medvetande orn att det inle är någonlätt väg att vandra. Men jag är övertygad om att det är den enda som i längdenkommer att visa sig framkomlig. Mot denna bakgrund finns del anledning att uttrycka tillfredsställelse med att budgetförslaget innebär en väsentligt sänktökningstakt för statsutgifterna jämfört med föregående budgetår. Av än störrebetydelse är att det i finansplanen beträffande den framtida ekonomiskapolitiken så klart utsägs, att det inte hjälper med skattehöjningar mot detstora budgetunderskottet, utan att detta måste minskas via en starkåterhållsamhet på utgiftssidan framåt. Det finns uttalanden i socialdemokraternas avgivnapartimolioner som tyder på att deras tänkande på detta område i alla fall utvecklas i rätt * riktning, I partimotionen om skattepolitiken heter det: "Skattesystemetkan inte ensamt lösa uppgiften att sanera statsfinanserna och få balans i vår ekonomi. Härutöver måste också en återhållsam utgiftsutveckling ingå ---------------------------- ," Och vidare: "Det är i första handgenom en tillväxt av inkomstun derlaget som man kan finansiera en fortsatt utbyggnad av välfärdssamhäl let," Det föreligger ingen svårighet att från moderat synpunktskriva under på detta. En helt annan sak är att vi kan få svårt att enas om dekonkreta inslagen i en sådan politik. Det förefaller mig som omsocialdemokraterna i sin vällovliga strävan all dämpa inflationstaktenförespråkar åtgärder, som skulle innebära kraftigt ökade offentliga utgifterför livsmedels- och bostadssubventioner, och då får vi raskt en ytterligareökning av budgetunderskottet med den förstärkning av inflationsriskerna dettainnebär. Men" dessa frågor lär vi fä anledning alt återkomma till iriksdagens finansdebatt om en månad. En bidragande orsak till trögheten i ekonomiskautveckUng har utan tvivel varit den stora osäkerheten om vårframtida energiförsörjning. Denna återhållande faktor kommer förhoppningsvisatt försvinna efler folkomröstningen om kärnkraften . Det skulle dengöra efler en framgång för "Ettan" - den raka linjen ulan baksida.Men därefter stiger av allt att döma en annan ödesfråga av liknande dimensionerfram i främsta linjen: hotet om fondsocialism. Kollektivalöntagarfonder har presenterats som lösningen på vitt skiftande problem -inbillade och verkliga. var motivet att kapa övervinsteroch att utjämna förmögenhelsfördelningen i samhället. sedan motslutet av vinsterna inte rimligen kunde utmålas som 80 utmanande stora, sköts angelägenheten av att förse näringslivet med riskvilligt kapital i förgrunden. Men i båda fallenförklaras förstås framstötarna av en ideologiskt betingad strävan atttillförsäkra de fackliga organisationerna ett växande inflytande övernäringslivet. "Med fonderna tar vi över successivt", som det så naketuttrycktes i en rubrik i . Det kan inte råda något tvivel om att det myckna talet omfondsocialism har verkat avkylande på arbetslusten och framtidstron ute iföretagen. Och kan man egentligen vänta sig något annat? Hur skall den människavara funtad som gör djärva nysatsningar, om alternativen är alt antingenmisslyckas och då få stå risken själv eller också lyckas och i så fall få lämnaifrån sig inle bara en del av vinsten utan också själva äganderättentill det som åstadkommits? Från synpunkten att det är angeläget att undanröja denosäkerhet som det fondsocialistiska hotet skapar, är det naturligtvis bra attarbetet i den s. k. löntagarfondsutredningen nu gått in i ett mera aktivtskede. Men önskan att vinna klarhet kan givetvis inte försvara några avstegfrån de principer som måste upprätthållas, om den biandekonomiska variant avmarknadshushållning som vi utvecklat i vårt land skall fungera. Marknadsekonomin bygger på ett personligt ägande av företagen.Strävan måste vara att sprida detta ägande bland de enskilda människorna. Vimoderater kan därför inte godta den långtgående koncentration av kontrollenöver näringslivet som kollektiva löntagarfonder skulle medföra. Vi vill gelöntagarna själva ökat inflytande och ökat oberoende. Upprepade undersökningarhar också visat att det bland dem finns en klar och av allt att döma växandemajoritet för en förmögenhetsspridning genom individuella andelar inäringslivet. Näringslivets försörjning med riskvilligt kapital måsteenligt vår mening lösas på frivillig väg med stimulansåtgärder, inte genomtvångsmässiga avsättningar fill statligt eller fackligt styrda fonder. Detbetyder ett klart nej fill övergripande system för permanent vinstdelning.Däremot finns det alla skäl att underlätta tillkomsten avtalsvägen avföretagsanknutna vinstandelssystem, som då kan ges en skiftande utformningefter förutsättningarna i varje särskilt fall. Även tanken att lösakapitalbildningsfrågan med hjälp av lagstadgade lönebaserade avgifter, somsamlas upp i kollektiva fonder, måste avvisas. I stället finns det anledningalt vidta ytterligare åtgärder för att stimulera det personliga sparandel ochatt därvid premiera tillhandahållandet av riskkapital. Förslaget ibudgetpropositionen att höja skattefavören i det inleddaskattefondsparandet från ser vi som ett betydelsefullt steg i rättriktning. Jag har, herr talman, i detta anförande huvudsakligenuppehållit mig vid några grundläggande och starkt partiskiljandefrågeställningar på det ekonomisk-politiska området: avvägningen mellanoffentlig och enskild verksamhet samt valet mellan kollektivt och personligtägande. Jag har gjort det därför att jag är förvissad om att dessa frågorkommer att dra till sig ett växande intresse års valoch vidare in i 1980-lalet. Som jag ser det kommer det att innebära att deideologiska skiljelinjerna i 6 protokoll 1979/80:73-74 den politiska debatten framstår som klarare, och det finnsdet ingen anledning att beklaga. Mot varandra kommer då att stå å ena sidan de som villutsträcka det politiska beslutsfattandet till ständigt nya samhällsområden ochmänskliga aktiviteter, å andra sidan de som vill vidga de enskilda människornasvalfrihet och utrymme för självständigt handlande. Den som omfattar en socialistisk samhällssyn hamnar snabbti krav på ökad offentlig styrning och kontroll. Det sker desto lättare som tronpå den enskilda människans vilja och förmåga att själv forma sin tillvaro intetycks vara särskilt starkt utvecklad. Ett socialistiskt samhälle förutsätteratt den offentliga makten ser och sätter sin prägel pä all mänsklig verksamhet. Vi moderater vänder oss däremot mot talet om att allt ärpolitik, att alla beslut är demokratiska bara de fattas enligtmajoritetsprincipen. Vi försvarar individens rätt att rå sig själv och att påegen hand få träffa överenskommelser med medmänniskor utan statensinblandning, I förlängningen på detta resonemang ligger tanken att politikernasmakt bör minskas och den enskilde medborgarens beslutsrätt öka. Det är min övertygelse att i avekonomiska påfrestningar får valet mellan lägre skatter och ökade offentligautgifter, mellan kollekfivt och personligt ägande, mellan polifisk toppstyrningoch individuell valfrihet en ökad betydelse. Det är också min övertygelse attdetta är frågor som vi kommer att få anledning att debattera allt oftare här ikammaren. Och - det kan jag försäkra - det åren debatt som vi moderater serfram emot. Tredje vice talmannen, som under detta anförande övertogledningen av kammarens förhandlingar, tillkännagav att anslag utfärdats omsammanträdets fortsättande kl, 19,30. KJELL-OLOFFELDT (s) replik: gjorde ett intressantavslöjande när han i en överraskande vändning beskrev den borgerligafinanspolitiken som en stor framgång därför att man dragit ner de statligainkomsterna mycket kraftigt. Man har alltså enligt lyckats bromsastatens inkomster. Jag förstår den tillfredsställelse som en moderat känneröver detta. Man har nån sitt mål: Man har fått ett skräckinjagandebudgetunderskott som kan göras till ett vapen mot välfärdssamhället och densociala rättvisan. Så var det planerat. hängde med, och kan skördetidenkomma. Frukterna skall alltså hämtas hos de arbetslösa, hos hyresgästerna, hosde fattiga kommunerna. gjorde pliktskyldigt sin runda kring manegenför att beskriva hotet från löntagarfonderna och den långtgående koncentrationsom dessa skulle leda till. Men hur är det med den privata maktkoncentrationendå, ? har vi upplevt hur det på svenskaktiemarknad för det första uppstått en ny stor koncentration pådetaljhandelsområdet genomsamgåendet mellan , för det andra att jätten 73 sväller ytterligare genom köpet av och för det tredje alt aktiekong- den lomeratet Beijerinvest försöker sluka , Utgör detta inget hot, herr ? det ingen oro? Eftersom sitter här i kammaren måste jagfråga honom: Allmänpolitisk Finns det inga liberaler kvar i den borgerligaregeringen? ni bara och debatt ser allt det här hända, och låter niherr hållas när han beskriver det nuvarande tillståndet somdemokratins fulländning och reformer i riktning mot en demokratisering som etthot mot demokratin? Är det inte dags, , att börja rensa upp i dethär stallet? Så till : förde sin kampanj omlägre skatter i valrörelsen. Framför allt skulle inga skattesatser få höjas.Höjda skattesatser leder nämligen bara till lägre inkomster, sade man, och herrBohman vägrade att acceptera begreppet totalfinansiering av skatteomläggningen.Nu höjde man höstas energiskatterna och skatterna på sprit, vin ochtobak, I den borgerliga budgeten räknar man sig nu till godo en inkomstökningför staten med 2,5 miljarder. Varför gick det så, ? Varför ökadesstatens inkomster när man höjde skattesatserna? Varför minskade de inte? Detvar ju det de skulle göra. Det var ju hela idén med skattehöjningarna , () replik: tog upp två saker medanledning av mitt anförande. Den ena gällde det som jag hävdade beträffandeskattepolitiken. Han menade att det skulle vara något slags avslöjande när jagtalade om att vi lyckats dra ner ökningstakten på inkomstskatteområdet. Underden gångna mandatperioden lyckades vi faktiskt hejda den ständiga stegringen avskatteuttaget och vända utvecklingen. Och talade jag om alla sorters skatteri förhållande till bruttonationalprodukten. Detta gottskriver vi oss. Redantidigare i debatten med sade jag att vi är övertygade om, atthade vi inte drivit den linjen och vunnit framgång för den i valet, hade deskatter människorna måst betala varit betydligt högre. Då hade nämligenKjell-Olof kommit att få spela en större roll i svensk politik än vad hanf, n, gör. Sedan vände det hela. Visserligen var det instoppat ettavsnitt om löntagarfonder och liknande för alt ta bort intrycket, men vianklagades för att ha varit med om åtgärder som inneburit att skatteinkomsternapå vissa punkter ökat. Del är alldeles riktigt, men vi sade såväl i valrörelsensom i den debatt som fördes att det fanns särskilda skäl för höjningenav energiskatten och skatten på vin, sprit och tobak. Det är emellerfid inte riktigtatt dra in det skäl som nämnde, nämligen att tillföra statenökade intäkter. När det gäller energiskatten var det fråga om att försökaminska energiförbrukningen och medverka till ett energisparande. Beträffandevin, sprit och tobak finns det klara sociala skäl för att åtminstone låtapriserna följa med i den allmänna prisutvecklingen. Sedan togKjell-Olof upp det samgående som har förekommit mellan större företag. Han frågade om det intefinns några liberaler kvar i regeringen, I det här avseendet finns det väldigtmånga liberaler i regeringen. Själv vill jag i det här sammanhanget räkna migtill liberalerna. Jag menar nämligen att den politik som vi eftersträvarbeträffande ägandespridningen just syftar till att försvåra vissa av de i dagså vanliga företagsövertaganden som i hög grad beror på att vi inle har enfungerande aktiemarknad. Därför är börsvärdena låga och därför går det attgenomföra sådana här operationer lättvindigt. Kan vi i stället bland deenskilda människorna fä ett ökat intresse för att äga aktier, kan vi också delssprida ägandet, dels förebygga den här typen av övertaganden som i vissa fall kanskeär mofiverade, men som inte kan anses principiellt riktiga. KJELL-OLOFFELDT (s) replik: hade svårt att se något sambandmellan det som jag sade i början och det som jag sade i slutet av min replik,nämligen detta att man är belåten med att statens inkomster har minskat såvåldsamt samfidigt som skatterna har höjts. Han säger att man har uppnått enminskning av uttaget av alla skatter i förhållande till bruttonationalprodukten.Den s, k, skattekvoten skulle alltså ha sjunkit. Och det är väl meningen skall tro att detta är ett resultat av inflytande iregeringen. Men här talar icke sanning, herr talman, 1976 var skattekvoten . När lämnaderegeringen första gången, 1978, var skattekvoten . beräknarkonjunk-turinstiiutet samma kvot, samma skatternas andel av vår totalaproduktion, till , Dessa uppgifter är hämtade ur konjunkturinstitutetspreliminära nationalbudget, ekonomiministerns egen myndighet. Låt mig säga en sak om kapitalbildningen. Den borgerligaregeringen driver två huvudteser. Den ena är att det privata kapitalet viaökade vinster skall rädda vår ekonomiska framtid. Den andra är att denoffentliga sektorn måste krympas - den skapar både inflation och annat elände.Nu begav det sig emellertid så att industriministern i förrgår skulle tala omför varvsarbetarna i och vilka alternativ som står demfill buds om deförlorarsina jobb vid varven, som ju vill att deskall göra. Vilka var dessa alternativ? Drog fram alla de nyaprojekt och de nya jobb som det privata kapitalet skulle skapa? Nej, Vad hanhänvisade till i en TV-intervju var byggandet av nya broar, byggandet av en nytunnel mellan och , införandet av naturgas. Och vem skall svaraför de projekten? Vem skall rädda jobben i och på ? Jo,samhället. För det är bara samhället som kan genomföra tilltänktaalternativa produktion. Den kapitalistiska regeringens industriminister tyr sigalltså till den sektor i ekonomin som denna regering så ivrigt förtalar ochbekämpar. () replik: tog in ett ganska teknisktresonemang om den s. k. skattekvoten. Jag skall gärna hjälpa till med att redaut hur det egentligen förhåller sig. ökade skattekvoten - förhållandelmellan den offentliga sektorns inkomster från skatter ochsocialförsäkringsavgifter ä ena sidan och bruttonationalprodukten å andra sidan- mycket kraftigt, från fill . Den ökade också mellan 1976 och1977, från till 52,. Den ökningen berodde delvis på ett ökatarbetsgivarultag, väsentligen beslutat före regeringsskiftet, och det kanbelysas med att den borgerliga riksdagsmajoriteten beslötmildra'höjningarna i förhällande lill vad socialdemokraterna hade förordat. Denökade skattekvoten sammanhängde vidare med höjd kommunalskatt och den höjningav momsen som var ett inslag i stabiliseringspolitiken . Till slutfår man också i sammanhanget nämna den nedgång av bruttonationalprodukten under1977 som var resultatet av det svåra ekonomiska läge som vi hade hamnat i underde föregående åren. Där befann vi oss alltså. Sedan har skattekvoten sjunkit,1978 till Och 1979 fill enligt de siffror som finnstillgängliga. Det betyder all den snabba och långvariga höjning av skattekvotensom genomfördes då socialdemokraterna satt vid makten och somfortsatte så länge effekterna av deras beslut dröjde sig kvar har hejdats, ochskattekvoten har börjat sjunka. Under alla omständigheter har skatteutvecklingen varitväsentligt gynnsammare för den enskilde medborgaren än vad som hade blivitfallet om socialdemokraterna hade fått som de velat. Socialdemokraterna harförordat skattehöjningar genom slopat inflationsskydd i skatteskalan, höjdaarbetsgivaravgifter, införandet av proms, mindre marginalskattenedjusteringarän vad regeringen har föreslagit, införandet av en strukturavgifl, höjdförmögenhetsskatt och höjningar av ett otal avgifter av olika slag. Skaltekvoten är , och litet mer avborgerligt styre, mycket mindre än den hade varit om socialdemokraterna hadefått bestämma. CARL-HENRIKHERMANSSON (vpk): Dagens debatt har snuddat videnergifrågan och folkomröstningen. Kärnkraftsanhängarna har framfört sinavanligaste myter och överdrifter. Det finns några grundläggande fakta idebatten om kärnkraften som därför förtjänar att sammanfattas. Kärnkraften är inte nödvändig för att vi skall klara vårenergiförsörjning. Den svarar inte för av den totalaenergitillförseln. Ingen skall försöka inbilla oss att ett slopande avkärnkraften skapar de stora problem som kärnkraftsanhängarna talar om.Nej-sidan vill ju f, ö, inte ha en minskad energianvändning utan vill att denskall öka, dock i minskad takt, Sant är alltså att kärnkraften är onödig. Försörjningen med elektrisk ström hotas inte av attkärnkraften slopas under loppet av , Visserligen svarar kärnkraftverkennu för av elproduktionen, men delta kan genom en kombination avhushållning - elsparåtgärder - och alternativ elproduktion. Den nyafillkommande kraftproduktionen kommer främst att bestå av kommunala kraftvärmeverk och industriell mottryckskraft. Ävenvindkraft och vattenkraft ger bidrag. För att vi skall kunna minskaoljeberoendet så mycket som möjligt blir det under en övergångsperiodnödvändigt att använda kol och torv i begränsad utsträckning. Långsiktigt kanemellertid försörjas helt med inhemska förnybara energikällor. Dettamåste vara målsättningen.