prot · G309132 · 1979-12-31 00:00:00 — 2. nödvändighetenav att ge de som vi också kallar de nya industriländerna en plats i enreformerad internationell arbetsfördelning, 3. hotet om attstigande priser på olja och livsmedel skall undergräva möjligheterna tillförsörjning och överlevnad för hundratals miljoner människor i de andra, deverkligt fattiga, samt 4. nödvändighetenför OECD-medlemmarna att i sina länder klara hotet mot sysselsättningen,bekämpa inflationen och sanera statsfinanserna. De stora finansiella obalanserna till följd avindustrivärldens beroende av oljeimport är inget nytt eller unikt. Detproblemet har präglat den internafionella ekonomin sedan krisen . Problemet löstes den gången därför att tillräckligt mångaländer kunde och ville låna av OPEC:s överskott för att fortsätta attimportera. Särskilt de nya industriländerna lånade väldiga belopp på de privatakapitalmarknaderna för att finansiera sina ambitiösa investeringsprogram. Manräknar med att den här typen av med sin efterfrågan på industrivarorräddade två ä tre miljoner jobb hos de västliga industriländerna. För den treårsperiod som ligger framför oss kan viräkna med att OPEC-länderna får ca kvar när de harbetalat för sin egen import. Vilken roll kommer dessa pengar att spela ivärldsekonomin? Kommer de, som under oljekrisen , att i huvudsakanvändas till produktiva Internationellt utvecklingssamarbete m. m. Internationellt utvecklingssamarbete rn. investeringarsomger jobb eller kommer de att bidra tillökad inflation och bli ett hot mot sysselsättningen? Risken för det senare ärdess värre ganska stor om ingenting görs för att motverka en sådan utveckling. Anledningen till att den risken är påtaglig är att deländer som skulle låna pengarna för investeringar redan är hårt skuldsatta.Både i öst och bland tredje världens länder finns de som redan tvingas använda30-40 % av sina exportinkomster för att betala räntor och amorteringar påutlandslån. Inte heller bland den kategori industriländer som Sverigetillhör finns just nu någon större villighet att acceptera en ökadutlandsupplåning och därmed ökat underskott i bytesbalansen. Tvärtom försöker ju både vi och andra länder i vårsituation att i stället exportera oss ur knipan. När dessa försök intelyckasberor det påatt det inte finns tillräckligt många köpare påvärldsmarknaden, bl. a. av det skälet att alla dessa länder för enrestriktiv efterfrågepolitik. De som har pengar att köpa för - oljeländernasjälva - har i och för sig stora sociala behov men begränsade möjligheter attpå ett produktivt sätt absorbera så mycket kapital som det här rör sig om. Till problemet hör dessutom att vi inte heller kan räknamed att privata banker skall orka med så mycket större engagemang i redan hårtskuldsatta länder. Vi kan alltså utgå från att problemet den här gången somförra gången, , inte löser sig av sig självt. Det fordrasen aktiv samordnad insats av regeringar. Hur ser då den andra biten i detta problempussel ut: denya industriländerna - dvs. det dryga dussin länder i , ochSydeuropa som visat sig kunna producera även ganskaavancerade industrivaror till priser som vi har svårt att konkurera med? Ärdessa , som har lyckats i de ansträngningar som vi alla vill att deskall lyckas i, ett hot mot världsekonomin eller är de ett löfte? Hotbilden är ganska lätt att måla upp. På de svenskavarvsorterna och i bygder där man har levt på att producera tekoprodukter vetman vad det handlar om. talas det om konkurrensen från fem å sex"nya ". Detta är i och för sig en överdrift. ökade sinexport av industrivaror från fill 53miljarder dollar, medan alla industriexport växtefrån till . Men även om vi i så fall bara har att göra med hotet frånen nytt om ens det, kan problemet vara svårt nog att hantera - allrahelst som de nya industriländerna ökar sina marknadsandelar i närmarginalerna är mycket små. växte fram som industrination under 1950- och1960-talens långa och i regel stabila högkonjunkturer. Jag vill ändå påstå att hotet mot jobben inte kommer frånde nya industriländernas utbud av lågprisvaror utan i stället från stagnationeni , dvs, den kategori länder som vi själva tillhör. Kan v; i våraländer bara återvinna framtidstro och dynamik blir inte längre de nya industriländernaett hot mot jobben här hos oss utan i stället ett löfte om en störreinternationell ekonomi och därmed också om mer produktiv användning av världensresurser. Och det behövs att vi på det sättet ökar deninternationella ekonomin och effektiviteten i användningen av de produktivaresurserna, eftersom vi vet att vi skall producera industrivaror för 6miljarder människor i stället för som för 4 miljarder människor. Den tredje biten i mitt ekonomiska pussel är den miljardmänniskor som lever i jordens verkligt fattiga länder, länder där människornafår acceptera genomsnittsinkomster , mot , föross här i , Kampen för oförändrad realstandard handlar i dessa länderbokstavligen om att överleva eller inte. De här länderna behöver vår solidaritet och mer bistånd änvi ger f, n. Om biståndet till de här länderna inte ökar utan kanske rent avminskar eller stagnerar, så kommer de att tvingas minska en import som ärnödvändig för fattiga människors överlevnad, förjordens fattigbälte föreslogs av den s, k, . Jagmenar att detta är nödvändigt. Ty det är fortfarande bistånd - generöst, långsiktigt ochflexibelt bistånd -som är det mest effektiva stöd vi kan ge den grupp av ländersom jag nu talar om. Dessa länder har nämligen begränsade möjligheter attnyttja de handelspreferenser och andra liknande arrangemang som också behövsför andra länder med andra förutsättningar, eftersom den här gruppen - de fattigaste-just inte har mycket att sälja. Därför berörs de inte heller av de valutatekniska reformersom hör hemma i diskussionen om en ny ekonomisk världsordning. De har få fördelar, t. v. i varje fall, av de nya reglerför att underlätta teknologiöverföring från industriländer till som vilikväl måste arbeta med. De har små möjligheter - i somliga fall inga alls - attlåna pengar på vanliga kommersiella villkor. Det är också fel att påstå att vanlig u-hjälp, bistånd,skulle vara som en droppe i havet med tanke på de enorma problem som man skalllösa. Det är ganska lätt att visa. Om alla rika länder-varesigdefinnsiöst, västeller syd-skulle förverkliga snart femtonåriga krav på avbruttonationalprodukterna i de rika länderna, skulle resursflödet därmed baraför det här året öka med . Det skulle motsvara avtotalproduktionen i de som jag nu talar om, och det skulle möjliggöraatt investeringarna i dessa länder flerfaldigades och därmed de sociala ochekonomiska villkoren för människorna på ett radikalt sätt förbättrades. Därförkan man inte påstå att bistånd i den vanliga traditionella meningen är som endroppe i havet eller ointressant vid sidan om andra åtgärder som också måstetill för att utvecklingsinsatserna skall bli framgångsrika. Därförkommer vi också från regeringens sida att fortsätta att insistera på Internationellt utvecklingssamarbete rn. Internationellt utvecklingssamarbete m. m. att FN;smål för biståndet skall nås. Vi kommer också att stödja Brandtkommissionensförslag att målet skall höjas från nu av bruttonationalprodukterna till . Vi kommer också att fortsätta att stödja de frivilligaorganisationernas insatser, inte minst missionens. Dessa insatser, som också deibland utmålats som en droppe i havet eller av somliga rent av som skadliga,kan på ett mer direkt sätt än de stora statliga programmen frammana enskildamänniskors förståelse för andras problem. Missionens insatser bygger på denidealitet utan vilken hela idén om att vi har ett ansvar också för människor iandra länder skulle vara omöjlig att hålla vid liv. Jag vill också, med anledning av GertrudSigurdsens inlägg säga att vi även kommer att fortsätta att satsa på attsamarbetet med skall stärka deras politiska oberoende.Socialdemokraterna försöker nu i sina reservationer att göra tämligenmarginella avvikelser från regeringens förslag till en stor principiell fråga.Regeringen skulle ha övergett det mål för vår biståndspolitik som handlar omatt stärka ländernas politiska och ekonomiska oberoende. Man har f. ö. gjort ett stort nummer av en minskning iförhållande till SIDA;s förslag av anslagen till . Men vad det härhandlar om ärbara att vi anpassar anslagsgivningen till läget för . Det är inget märkvärdigt att anslagen något går ned i takt medatt projektet färdigställs. Det här är alltså en praktisk avvägning som ju ävensocialdemokraterna själva anser att man bör göra - för på annat sätt kan maninte rimligen förklara att socialdemokraterna i reservafionen lika väl som iSIDA:s styrelse föreslår 400 milj. kr., medan man när det gäller alla andraländer menar att de skall ha kompensation för penningvärdeförsämringen. Bakom den här i och för sig förståndiga politiken liggeralltså en insikt även hos socialdemokraterna att man i vissa lägen-även avandra än politiska skäl - kan tvingas anpassa anslagsgivningen, ibland uppåt,ibland nedåt. För och - som också lyfts fram som exempelpå att regeringen skulle ha övergivit tanken att ekonomiska ochpolitiska oberoende är ett betydelsefullt mål för vår biståndspolitik - föreslårregeringen samma belopp som en enig SIDA-styrelse, inklusive de socialdemokratiskarepresentanterna, lagt fram förslag om. Jag tycker också att det är litet ansträngt att försökahävda en mera progressiv attityd från socialdemokraternas sida när det gällervåra insatser för södra . Det finns inget annat område som harprioriterats så målmedvetet som just södra 1970-talet har anslagen dit praktiskt taget fördubblats i andel av dentotala biståndsbudgeten. Jag kan också nämna att regeringen som en förstainsats för kommer att föreslå 21 milj. kr., väsentligen att användasför flyktingrepatriering. Jag har, fru talman - det får avsluta den här utvikningeni mitt anförande -en känsla av att socialdemokraternas ideologiska överbyggnadpå sina ganska petiga små överbud i förhållande till regeringensförslag blivit en aning övertung. Den fjärde pusselbiten handlar om 1970-talets kris framföralla andra, arbetslösheten. I hela den industrialiserade världen går nära 20miljoner människor utan jobb. I är situationen bättre än i nästan allaandra men ändå inte bra. En offensiv politik försvåras av att inflationen redan ärhög, av att bytesbalansen inte tål mer påfrestningar och av att allaOECD-länder redan har stora underskott i statsbudgeten. Ett land kan inte ensamt satsa på att hävdasysselsättningen. Om vi i satsar på att öka efterfrågan så kanske dettatill hälften blir en efterfrågan på importerade varor, dvs. stimulans försysselsättningen utomlands och en belastning på vår bytesbalans. Det är här vår kris sammanfaller med världens. Problemenkan lösas bara om länder samverkar för att bekämpa inflation och åstadkomma enallmän och stabil expansion. I vår tids organiskt sammanflätade världsekonomi ärsamarbete alltså den enda rimliga krismedicinen - och syftet med den medicinenmåste vara att mobilisera de resurser världen förfogar över, så att människorslipper att gå arbetslösa och slipper att svälta. Problemet gäller just nu i stor utsträckning hur vi skallkunna kanalisera oljepengarna - som vi ibland också kallar petrodollar - tillproduktiva investeringar för välstånd och överlevnad. har alltsedan krisen aktivtmedverkat till att föra fram och utarbeta idéer om hur det här skall lösas. Vår aktion att skriva av de offentliga biståndsskulderna -som ju fick efterföljd i flera länder - var ett led i den politiken. De ländersom blev av med sina skulder genom den här åtgärden ökade sin internationellakreditvärdighet och därmed sina möjligheter att låna utomlands för nya,produktiva insatser. Inom , och har vi lanserat olika förslagtill s. k. massiva resursöverföringar till från i-länderna. Vid densenaste antogs också ett svenskt förslag om att de här olikaidéerna skulle studeras närmare av en arbetsgrupp. Men den ekonomiska situationen i världen just nu ärallvarlig, och därför ärdet viktigt med lösningar som kan komma till ståndganska snart. En idé är då att via kanalisera de kapitalöverskottsom finns i världen f. n. till produktiva insatser i . kapital består bara till en del av pengarsom faktiskt betalats in. Resten är s. k. garantikapital, som banken kan krävain endast om den hotas av obestånd. Banken genomför just nu en sedan längebeslutad fördubbling av sitt kapital till . Därigenom blirden inbetalda delen av aktiekapitalet . Accepterade vi i stället att den inbetalade delen blir,låt oss säga , skulle detta öka upplåningskapacitet medytterligare utan att någon inbetalning av medlemsländernabehövs. Internationellt utvecklingssamarbete m. m. Internationellt utvecklingssamarbete rn. Detta vore ett sätt att geVärldsbanken mandat att låna upp en del av de överskott OPEC beräknas få under1980-talets första hälft. I stället för en ny inbetalning till aktiekapitalet skullemedlemsländerna kunna betala bidrag till ett subventioneringskonto, som skullegöra det möjligt för att medge särskilt förmånliga lån till demycket fattiga länderna. En sådan här idé - som f. ö. ligger nära ett av förslagenfrån - borde ligga i många länders intresse. Både de nya industriländerna och andra skullegenom långsiktiga lån få resurser för sin utveckling. och andraindustriländer skulle kunna få leverera en stor del av vad köper förde lånade pengarna. Totalt skulle exporten bli större äninbetalningarna till subventioneringskontot. Ökad export betyder nyainvesteringar och fler jobb och bättre möjligheter att komma till rätta medbesvärande bytesbalansunderskott i industriländerna. De idéer jag nu berört, och framför allt desom gäller massiva resursöverföringar, kommer vi att arbeta vidare med för attföra fram dem i den globala ronden - den nya, världsvida förhandling som ärtänkt att börja . Men också på nationell nivå måste vi stärka våramöjligheter att mobilisera resurser för ett vidgat samarbete med . Vi skall naturligtvis fortsätta att öka vårt bistånd,trots våra egna ekonomiska svårigheter. Men vi kan också använda en del av vårtökande bistånd för att mobilisera andra resurser. Den vägen har vi redan slagitin på. Vi har speciella exportkreditgarantier förprojekt i tredje världen. Dessa garantier har möjliggjort kommersiellakrediter för utvecklingsinsatser i på ca . Den inrättade fonden för industriellt samarbetemed () har fått ett tillskott från biståndsbudgeten, menmerparten av de resurser som fonden ställer till förfogande lånasupp på den svenska kreditmarknaden. överlämnades till handelsministern ett förslag oms. k. blandade krediter. Dessa nya instrument i u-landspolitiken har av somliga -även i den här debatten - setts som en kommersialisering av biståndet. Men detär verkligen att missa poängen. Det är ju fråga om att med hjälp av småinsatser av biståndsmedel mobilisera nya resurser - resurser som används för enav u-landet önskad utveckling, som annars inte skulle ha kommit till stånd. När jag säger att man i debatten missar poängen syftar jagjust på att om man skulle föra över den här verksamheten från biståndsbudgetentill andra budgeter, skulle biståndsmomentet därmed gå förlorat. Visst kan vilåta den svenska industrin fortsätta att investera - och det skall vi ocksågöra - i och andra länder. Men jag tycker det är angeläget för osssom är intresserade av bistånd att vi kanaliserar en del av det härinvesteringskapitalet också till länder som vi prioriterar urbiståndssynpunkt. Det är just vad som ärmeningen med de här åtgärderna, som jag dess värre märker att man frånsocialdemokratiskt håll fortfarande motsätter sig. Tydligen tycker man attgammal biståndsteologi - gammal i meningen förlegad - är viktigare att hävda änu-ländernas eget uttalade intresse på området. Jag vill gärna i detta sammanhang också anknyta till någrauttalanden av utrikesutskottet om det s. k. i Sri Länka. Som utskottet påpekar avtalades aldrig de närmasteändamålen med irnportstöd, och varulistor bifogas inte avtalen. Justflexibiliteten i användningen har varit av särskilt värde för mottagarländer,dvs. de som har haft betalningsbalansproblem. Jag tror att tiden nu har kommit för en översyn avutnyttjandet av den här biståndsformen. För länder som inte harbetalningsbalansproblem framstår den t. ex, som mindre värdefull. Att importstödsmedel av ett mottagarland ibland kanöronmärkas för visst ändamål är kanske oundvikligt och knappast ägnat att ingenågra betänkligheter, I många fall kommer vi inte ens att vara medvetna om attsådan öronmärkning sker. Däremot kan det, som utrikesutskottet uttalar, varaskäl att för redovisa fall där importstöd av mottagarlandet uppenbarligenreserveras för projekt av betydande omfattning eller varaktighet. Detta kan juleda till att en förväntan eller ett beroende kan uppstå hos mottagarlandet påförnyade svenska importstödsinsatser för att projektet skall kunna fullbordas. Ett sådant fall är just , som prioriteratsmycket högt av de lankesiska myndigheterna och som kommer att ge Sri Länka ettmycket värdefullt tillskott av elektrisk energi. En utförlig redovisning fördetta fall kommer att ges i nästa budgetproposition i samband med endiskussion om riktlinjer för importstödets användning som biståndsform. En dialog mellan döva - så har, fru talman, de senasteturerna i den s. k. nord-syd-dialogen ofta kallats. Vilka är då chanserna attden globala ronden skall lyckas bättre, dvs. de nya förhandlingar som skallstarta? Karakteristiskt för nord-syd-dialogen är att den bygger påföreställningen om att det gäller förhandlingar mellan en ländergrupp som geroch en som får; en grupp förväntas göra något till förmån för en annan. I dennaföreställning är då också helt logiskt varje förhandlingsresultat negativt fören grupp och positivt för en annan. Att förhandlingarna i nord-syd-dialogen handlar om defattiga ländernas krav är naturligt när man ser till den orättfärdigafördelningen av världens resurser. Problemet är emellertid att dialogensnuvarande uppläggning har en tendens att skymma de gemensamma intressen somfinns- och att därmed också ge sämre resultat. Detta är inte bara retorik, vilket jag f. ö. ganskautförligt visade i min första budgetproposition som biståndsminister. Det finnsflera hållfasta exempel på att nord och syd har gemensamma intressen pååtskilliga områden: Alla länder vill ha en viss stadga i världens handels- ochvalutasystem -detta kan endast genom nord-syd-samarbete. Internationellt utvecklingssamarbete rn. Internationellt utvecklingssamarbete m. m. Energikrisen hotar såväl ekonomisk som ekologisk balans ibåde och i-länder. De nya industriländerna har räddat - som jag sadetidigare - 2-3 miljoner jobb i , men de kan förorsaka storaproblem i en stagnerande världsekonomi. Därför finns det ett gemensamt intresseav ekonomisk expansion. Vi har slutligen alla ett intresse av att den säkerhetspolitiskasituationen stabiliseras. Beslut om en global rond fattades av FN:sgeneralförsamling . En specialsession med generalförsamlingen skall närmare precisera uppläggningen avförhandlingarna, som sedan beräknas starta . Frånsvensk sida kommer vi att verka för följande: attdagordningen koncentreras till ett fåtal centrala frågor. att förhandlingarna inriktas på frågor där alla länder harett gemensamt intresse av att nå resultat, att särskildhänsyn tas till de fatfigaste ländernas behov, att förhandlingarna leder till konkreta resultat och intebara till vaga rekommendationer. Att resurs- och bytesbalansfrågorna bör finnas med pådagordningen för den globala ronden har jag redan utförligt visat. Likasjälvklart måste t, ex, energi- och livsmedelsproblemen få en framträdandeplats. Kombinafionen av energikris och ekonomisk kris hotar i defattiga både finansiell och ekologisk balans. En viktig energiråvara i de fattiga länderna är ved. Närbefolkningen ökar huggs skogen ner i allt snabbare takt för att man skall värmabostäder och koka mat. Bara har den skogklädda ytan itredje världen halverats. Därmed läggs vad kallat "livetstunna hinna" bar för vind och vatten. Erosionen innebär en oåterkalleligförlust av bördig mark. ökar också ökenområdena i de fattiga länderna med5-7 miljoner hektar. Därmed minskar möjligheterna att försörja en växandebefolkning. Alla prognoser visar på ett starkt växande behov hos attimportera livsmedel . Det är helt uteslutet att dessa länder skall kunna betalamed egna exportinkomster för den nödvändiga importen av oljeprodukter - bl. a.fotogen för att ersätta vedförbrukning - och av livsmedel. Därför måste vi stödja ansträngningar att fåfram egna energislag. Och dessutom måste vi inse - och det kanske vi alla kangöra nu efter folkomröstningen - att ökad oljeförbrukning i industriländernaförsvårar energiförsörjning. Oljan tar snabbare slut, och innan dentar slut blir priset oöverkomligt för de fattiga . Såenkelt är sammanhanget. Även på livsmedelsområdet handlar det om leveranssäkerhetoch stabila priser. Den totalalivsmedelsproduktionen kan väntas öka med 2-2, underresten av detta sekel. För i-länderna ökar produktionen snabbare än deninhemska efterfrågan. I är förhållandet det motsatta. tillgodoser avlivsmedelsbehovet genom import. kommer man enligt de bedömningar somgjorts att tvingas köpa nästan dubbelt så mycket andelsmässigt för att klaralivsmedelsförsörjningen. Livsmedelsproblemet måste därför också det ägnas etthuvudintresse i den globala ronden. Och där är det ett antal punkter som vikommer att driva. Vi menar att stöd måste utgå-både finansiellt och påforskningsområdet-för att underlätta de ansträngningar som gör föratt öka den egna livsmedelsproduktionen. Vi måste dessutom stärka det internationellakatastroflagret för livsmedel. Det behövs stöd till nationella buffertlager i u-ländernaför att stabilisera priserna. Det behövs också fortsatta livsmedelsleveranser till defattiga . Men det är viktigt - och det bör framhållas - att deleveranserna utformas så att de inte skadar ansträngningarna för att stärka deninhemska produktionskapaciteten. De fattiga ländernas långsiktiga jordbruksproblem ärintimt sammanvävda med miljöfrågor. Miljöhänsyn är alltså inte en lyx somfattiga länder bör avstå ifrån. Hänsyn till ekologiska krav är en nödvändighetför att man skall klara livsmedelsförsörjningen. På den här punkten har jagingen som helst annan mening än den som gav uttryck för. Ochvarken hans eller mina synpunkter i det här avseendet är särskilt originella.Miljöhänsyn är dessutom i många fall - det bör tilläggas - en produktivinvestering redan på kort sikt. Men måste vi komma i håg att det allvarligastehotet mot miljön i många faktiskt är själva fattigdomen. I mångau-länder tvingas -som jag redan varit inne pä - stora befolkningsgrupper tillett farligt överutnyttjande av t. ex. skogen och marken för att över huvudtaget överleva. I vårt biståndsprogram måste därför insatser påmiljöområdet få en ökad betydelse. Flera av våra länderprogram innehåller ocksåkonkreta projekt på miljöområdet. Vårt utvecklingssamarbete, fru talman, är långsiktigt ochmåste vara det. Det gäller ofta investeringar - t. ex. utbildning ellermarkvård - som ger avkastning först . Det kräver tålamod ochrealistiska förväntningar - men det ger resultat. Och det är i dettalångsiktiga arbete som vi använder merparten av våra biståndspengar. Men vi kan för den skull inte stänga ute dagens problem.En tragedi som ständigt är aktuell är problemen för världens flyktingar. I en del avseenden har visserligen situationen förbättratsunder , men som helhet har flyktingsituationen förvärrats. invasion i har tvingat över enhalv miljon människor på flykt över till det fatfiga . Internationellt utvecklingssamarbete m. m. Internationellt utvecklingssamarbete rn. Akut hungersnöd hotar större delen av Kampucheasbefolkning på fyra fem miljoner människor, och en halv till en miljon människorhar flytt till eller till gränsområden nära . För ca en miljon flyktingar och hemlösa i ärsituationen enligt samstämmiga beskrivningar ohygglig.