prot · G309136 · 1979-12-31 00:00:00 — Riksdagensprotokoll 1979/80:136 § 1 Anmälan om kompletteringsval till utskott partigrupp har som suppleant iarbetsmarknadsutskottet landsunnlånineen under ledighetanmält hans ersättare i . Talmannen förklarade vald till suppleanti arbetsmarknadsutskottet i (c) § 2 Omåtgärder för att minska utlandsupplåningen Ekonomiministern ordet för att besvara () anmäldainterpellafion. 1979/80:169. och anförde: har ställt följande frågor till mig; att tillämpade metoder att finansiera bytesbalansensunderskott är tillfredsställande? att en valutareserv på är betryggandevid ett löpande betalningsunderskott som närmar sig ? Vilka åtgärderavser regeringen att vidta för att hålla statens utlandsupplåning inom den ramsom angetts av och för att ge denna upplåning ur svensk synpunkttillfredsställande villkor? Låt mig först påminna om bakgrunden till det nuvarandebytesbalansunderskottet. Den underliggande balansbrist som detta svarar mothar varit en realitet i svensk ekonomi och beror påatt den utlandskonkurrerande sektorn blivit för liten i förhållande till vårefterfrågan. Ett huvudtema långtidsutredning var hur man skulleåtervinna balans i utrikeshandeln. En förbättring av bytesbalansen ägde rumunder 1970-talets första år. oljeprishöjningar ökade underskottetpå nytt, och den s. k. överbryggningspolitiken med uppdriven inhemskefterfrågan samt stigande arbetskraftskostnader ledde till en ytterligareförsämring. Genom devalveringsåtgärder och åtstramning av deninhemska efterfrågan nåddes i stort sett jämvikt 1978. Förraåret försämrades bytesbalansen på nytt. Om åtgärder för att minska utlandsupplåningen bekantsamman med främst de kraftigt höjda oljepriserna samt med ökningen av deninhemska ekonomiska aktiviteten. beräknas bytesbalansens underskott till 11,0miljarder kronor. Underskottet har väsentligen finansierats genom utländskupplåning. Nettoupplåningen uppgick till . En viss nedgångi valutareserven skedde också. Statens utlandsupplåning uppgick till 9,3miljarder kronor, och denna svarar alltså för en betydande del av den förbytesbalansunderskottets finansiering erforderliga upplåningen. Av dessa 9,3miljarder kronor utgjordes av långsiktig upplåning. beräknas bytesbalansunderskottet till 16 ä 17miljarder kronor. En ytterligare ökning av utlandsupplåningen blir alltsåerforderlig. Staten måste också svara för en betydande del härav, I denreviderade finansplanen konstateras sålunda, att vid ett bytesbalansunderskottpå torde den statliga upplåningen behöva uppgå tillmellan 13 och . Som svar på /ö«m fråga om tillämpade metoder för finansieringenav underskottet i bytesbalansen är tillfredsställande är mitt svar att så ärfallet under de förutsättningar som råder på de internationellakapitalmarknaderna. Att staten efter 1976 tagit på sig huvudbördan avbytesbalansunderskottets finansiering har bl, a, varit motiverat av strävan attuppnå gynnsammast möjliga lånevillkor. Den svenska staten har varit och äralltjämt en låntagare med hög kreditvärdighet på den internationella marknaden.Genom att staten står för en stor del av utlandsupplåningen begränsas ävenbudgetunderskottets likviditetsskapande effekt, I den reviderade finansplanen framhålls dock att det föratt den statliga utlandsupplåningen inte skall växa alltför mycket är önskvärtmed en viss nettoupplåning utanför den statliga sektorn. En viss del avnäringslivets och kommunernas upplåning skulle alltså ske i utlandet i ställetför på den svenska kapitalmarknaden. Hur stor denna upplåning blir äremellertid avhängigt av bl. a. hur den internationella ränteutvecklingen underåret kommer att gestalta sig och av likviditetsutvecklingen i ekonomin. Under1979 torde, såsom framhålls i den reviderade nationalbudgeten, det lågaränteläget i i förhållande till omvärlden samt näringslivets återhållsammakreditefterfrågan ha verkat återhållande på företagens nettoupplåning. En merbetydande ökning av den icke statliga utlandsupplåningen i förhållande till denstatliga skulle sålunda förutsätta en höjning av relativa räntelägeoch en ännu stramare kreditpolitik. Med hänsyn till inte minst behovet av ökadeinvesteringar främst inom den konkurrensutsatta sektorn kan emellertid, såsomkonstateras i den reviderade finansplanen, ett alltför högt ränteläge varaförenat med nackdelar i andra hänseenden och bl. a. skapa svårigheter för deninvesteringsökning som är på väg. Fördelningen av utlandsupplåningen mellanden privata och den statliga sektorn måste alltså anpassas till det aktuellaläget. Beräkningarna om budgetunderskottets finansiering rymmer flera osäkraantaganden och måste givetvis snabbt kunna anpassas till ändradeförutsättningar. svaret påKjell-Olof Feldts tredje fråga. Vad gäller den andra frågan kan jag konstatera attvalutareserven täcker av det beräknade bytesbalansunderskottet. Envalutareserv av denna storleksordning måste bedömas som betryggande. Det äringet självändamål att ligga med en stor valutareserv. Bedömningen av valutareservensstorlek måste också ses i samband med tillgängliga upplåningsmöjligheter.Dessa är av betydande storlek och kan mobiliseras med kort varsel. Låt mig därutöver framhålla följande: Fram till aprilmånads utgång hade valutaflödet, bortsett från vad som influtit till följdav den statliga upplåningen, uppgått till . Om man omräknardet beräknade bytesbalansunderskottet till en period blirresultatet . Dessa siffror och annan statistik ger ingetstöd för påståenden om ätten spekulativ kapitalflykt skulle pågå. Under 1979torde dock en begränsad ökning av handelskrediterna ha ägt rum, vilketsammanhänger med den nyssnämnda räntedifferensen mot utlandet. Nettoförändringeni handelskrediter är resultatet av mycket stora bruttoströmmar i bäggeriktningarna. En förskjutning av den begränsade storleksordning som antyds iSCB:s statistik kan inte betraktas som anmärkningsvärd. Slutsatsen av det jag sagt är således att det hittillsinte mött några svårigheter för att få tillräcklig utlandsupplåning.Jag kan däremot väl förstå interpellantens oro för de långsiktigakonsekvenserna av fortsatta bytesbalansunderskott och därav betingade krav påupplåning utomlands. Det finns en obestridlig risk för att våra utländskalångivare kan komma att ställa krav på utformningen av vårekonomiska politik. Räntekostnaderna för en växande utlandsskuld innebär ensuccessivt ökande inteckning i vår export. Vår ekonomisk-politiskarörelsefrihet vid internationella störningar av exempelvis det slag somoljekrisen utgör kan dessutom komma att alltmer begränsas. Det råder således inget tvivel om att det är angeläget attbringa ned bytesbalansunderskottet och upplåningsbehovet. Regeringen härifinansplanen och i den reviderade finansplanen angivithuvudinriktningen för en sådan politik där de viktigaste inslagen är fortgåendeneddragning av ökningstakten i såväl offentlig som privat konsumtion, stärktkonkurrenskraft och en utbyggd utlandskonkurrerande sektor. Om åtgärder för att minska ullan dsupplån ingen KJELL-OLOFFELDT (s): Jag vill tacka ekonomiministern för svaret påmin interpellation. Interpellationen föranleddes av de oroande rapporter somunder mars månad strömmade in om ökade svårigheter för atterhålla långfristiga lån till rimlig ränta. I det läget var över en tredjedelav statens totala utlandsskuld placerad i korta banklån med räntor som närmadesig . Ett medelfristigt lån med löptid hade upptagits med denförhållandevis höga räntan . De lån som över huvudtaget kunde upptas till fast ränta kostar nu staten i Omåtgärder för att minska utlandsupplåningen Regeringens motiv för att lägga hela bördan avunderskottets finansiering på staten har varit att de församhällsekonomin mest gynnsanmia lånevillkoren därmed skulle uppnäs. Motbakgrund av den faktiska utvecklingen ansåg jag det befogat att regeringengjorde klart hur den tänkte hantera utlandsupplåning i fortsättningen. Jag hade ytterligare ett skäl för detta. 1 en föredragninginför finansutskottet i samband med finansplanens behandling redovisaderiksbankschefen en annan uppfattning än regeringens om hur utlandsupplåningenborde fördelas mellan staten och det privata näringslivet. Han uppgav nämligenatt han tänkte rikta in politik på att begränsa statens upplåningtill 12 av de 17 miljarder som måste lånas i utlandet . Resterande 5miljarder tänkte han uppenbarligen tvinga företagen att låna upp genom ganskahårdhänta kreditpolitiska metoder. En sådan inriktning av kreditpolitikenbeslöts också av . Sedan interpellationen framställdes den27 mars har ytterligare vittnesbörd framkommit om det ohållbara i denupplåningspolitik som regeringen bedriver. Vid en föredragning inför finansutskottet harriksgäldskontorets chef beskrivit de växande svårigheter som möter svenskastaten vid en fortsatt utlandsupplåning i takten 1 500 milj. kr. Hanpekade inte bara på en ökning av räntekostnaderna och en försämring avvillkoren utan framhöll också de utländska långivarnas ökade intresse för hurSverige sköter sin ekonomi och hur de upplånade pengarna används. Inte minstkominer detta att i växande grad gälla enorma budgetunderskott, somredan nu är det största inom OECD-området efter , Hans slutsats varhelt enkelt den att den nuvarande höga takten i vår utländska upplåning inte ärmöjlig att upprätthålla och försvara , Mina frågor om hur regeringen tänker bemästra den akutasituationen berör med lätt hand. De tillämpade metodernaför finansieringen av bytesbalansunderskottet är tillfredsställande, säger han.På frågan om regeringen tänker följa beslut att lägga över en del avutlandsupplåningen på den privata sektorn svarar , såvitt jagförstår, att detta inte är möjligt. Större delen av svaret ägnas åt frågor somjag inte har ställt: framhäver sina tidigare bedrifter ochkommande insatser för att stabilisera den svenska ekonomin. Jag skall återkommatill båda dessa avsnitt i svaret, men först skulle jag ändå något viljafördjupa diskussionen om de frågor som interpellationen gäller, nämligenhanteringen av årets underskott i bytesbalansen. För det första är det ändå värt att notera att det somtidigare har varit högsta dygd nu har blivit något mindre eftersträvansvärt.Gösta erkänner nämligen att det vore önskvärt att också andra än statenlånade i utlandet. För det andra ger en ganska förskönande bildav näringslivets sätt att hantera sina kapitaltransaktioner med omvärlden. Hanförsökte skapa intrycket att företagen har hållit tillbaka sinutlandsupplåning och att det bara gäller att få den privata upplåningen att Men sanningen är att det svenska näringslivet minskade sinlångfristiga upplåning med och sinakortfristiga utlandskrediter med 3,5 miljarder, dvs, summa 5.5 miljarderkronor. Allt tyder på att företagen i hög grad sysslade med att återbetala sinautlandslån, dvs. att flytta valutor ut ur landet. Jag vill därför fråga GöstaBohman, om han tycker att det är rimligt att staten ökar sin utlandsskuld,medan företagen i snabb takt minskar sin. Har inte likviditetsfördelningen isamhället blivit helt orimlig, då företag har sådana likviditetsöverskott attde kan minska sina utlandslån, medan staten i så mycket snabbare takt måste ökasina? Visar det inte också att problemet om hur statens utlandsupplåning skallkunna är långt svårare än säger? Är det helt enkelt inteså, att utan direkta ingripanden mot företagens överlikviditet, skapad av denstatliga finanspolitiken, kommer tendensen till valutautflöde att framgent bliden dominerande? Slutligen, närdet gäller den här punkten: har jupå sistone visat sig vara en riktig magister som delar ut kunskapsbetyg ochkräver samhällsansvar. Jag måste fråga: Varför använder ekonomiministern aldrigsina pedagogiska talanger på det privata näringslivet? Vore det intesynnerligen befogat att också företagen tog litet ansvar och visade en smulasamhällsekonomiskt kunnande genom att åtminstone inte direkt motverka den avregeringen och proklamerade politiken? I sitt svar återvänder än en gång till vadhan betraktar som sin stora bedrift; devalvering som skulle ha räddatden svenska ekonomin, om bara inte höjningen av oljepriserna hade kommitemellan. Jag vill verkligen inte beröva nöjet att gång pä gångupprepa detta. Men borde han inte ta reda på om det är sant? Myckettyder nämligen på att devalveringsaktionen 1977 misslyckades i sin avgörandefas och att förbättringen av utrikesbalansen helt och hållet berodde påden hårdhänta svångremspolitik som också ansvarade för. En sådantolkning stämmer bättre överens med det faktum att den svenska bytesbalansenmellan 1978 och 1980 försämrades med . Jag skulle vilja råda att närmare studeratabell 3:1 i den reviderade nationalbudgeten. Den ger onekligen en delintressanta upplysningar. Den visar nämligen att ökadeden svenska exportindustrins marknadsandel inom OECD-området med inte trots devalveringen med . Det framgår också att det som manegentligen ville uppnå med devalveringen - en sänkning av de svenskaexportpriserna visavi omvärlden - inte alls uppnåddes. efterdevalveringen har svensk industris utlandspriser samma relation till konkurrenternassom före devalveringen. säger också utan omsvep att svenskindustri tydligen varit mer intresserad av att genom höjda priser öka sinavinster än av att genom sänkta relativpriser öka sin export och sin produktion, Samma sak gäller f, ö, industrins prissättning här hemmavisavi importerade varor. har funnit att svenskverkstadsindustri Om åtgärder för att minska utlandsupplåningen Om åtgärder för att minska utlandsupplåningen höjde sinapriser inom landet medan iinportpriserna bara steg . Denhär försämringen av relativpriset har sannolikt bidragit till att en del av deninhemska verkstadsproduktionen har ersatts ined import, konstaterarkonjunkturinstitutet. Det är faktiskt också möjligt att bygga samma omdöme påcitat ur egen reviderade finansplan. På s. 8 säger han att"de svenska företagen enligt förnyade beräkningarsvnes ha höjt sina priser på exportmarknaden så mycket mera än konkurrenternaatt de förväntade andelsvinsterna inom OECD-området uteblivit". Med andra ord: devalveringen har inte gett de resultat somGösta utlovade när den genomfördes , Trots att faktisktflera gånger tillhållit företagen att utnyttja devalveringen och de lågalönekostnadsökningarna till att sänka sinarelativpriser har företagen inte bara struntat i förmaningar. Manhar t, o, m, gjort tvärtom, dvs, höjt relativpriserna. Man ville inte sälja merför att kunna producera mer. Man ville helt enkelt til! lägsta möjliga kostnadnä högsta möjliga vinst. Sådan är kapitalismen, kunde man kanske nöja sig med attsäga. Och för en ekonomisk politik som misslyckats på de flesta områden spelardet måhända ingen större roll om också devalveringen blev ett misslyckande. Men gäller de faktiskt någonting mer än regeringens ochGösta anseende. Skälet till att jag har tagit upp frågan om hurföretagen utnyttjat devalveringen och de låga kostnadsökningarna de senasteåren är att det nu finns risk för att historien upprepas. Vi befinner oss somalla vet mitt uppe i en brinnande avtalskonflikt. På nytt hävdar arbetsgivarnaatt man måste hålla tillbaka kostnaderna för att förstärka industrins konkurrenskraft.Pä nytt lovar man att hälla nere priserna för att på det sättet kunna sälja ochproducera mer och skapa sysselsättning. De här avsiktsförklaringarna har fåttlivligt stöd av ekonomiministern, som helt ställer upp på arbetsgivarnas linje.Mina frågor är, ; Vilka garantier kan regeringen ställa upp för attföretagen den här gången faktiskt gör vad de säger? Vilka skäl har löntagarnaatt tro att företagen ändrar sitt prisbeteende och sinvinstmaxiineringsfilosofi, som de har demonstrerat ? För attsådana skäl skall uppstå måste regeringen i alla händelser ta till merverkningsfulla metoder än de förmaningar som harriktat till företagen, helt utan resultat. slutar sitt interpellationssvar medpåståendet att regeringen i finansplanen och i den revideradefinansplanen har angivit riktlinjerna för hur underskottet i bytesbalansenskall kunna nedbringas. Om därmed menar att man också redovisat deekonomiskpolitiska åtgärder som behövs för att nå det målet kan jag inte allshålla rned honom. finansplaner innehåller en massa ord men inteett enda konkret förslag till åtgärd som skulle förbättra landets ekonomiskasituation. För något sådant saknar regeringen både enighet och handlingskraft. EkonomiministernGÖSTA : Nr 136 Som vanligt när ställer enfråga eller Tisdaeen den interpellation i ett visst ämne svävar han i sittförsta inlägg ut långt utöver de g nia i 1980 ramar sominterpellationen eller frågan avser. Det må han göra. ändåförsöka begränsa mig till det som interpellationen gäller. Sedan kan vi q ntnäydp,- för ta en debatt om andra ting i andra sammanhang. Utgångspunkten för interpellation ochhans inlägg var landsupplåninsen väl närmast att riksgäldsdirektören hade gjortgällande att den svenska upplåningen utomlands möter ökande svårigheter. Dettaär inte sant. Detta är en felaktig uppgift. har ett högtkreditvärde, både absolut och relativt sett. Några svårigheter på grund avSveriges ställning och ekonomi att få de erforderliga lånen harhittills inte förelegat. Därmed inte sagt att sådana svårigheter intekan uppkomma, men föreligger inte några sådana svårigheter. Däremotfinns på den internationella kapitalmarknaden en viss oro beroende på detosäkra ränteläget, vilket gör att marknaden generellt sett inte är lika benägenatt ställa upp gentemot vilka låntagare det vara må, som fallet har varittidigare då situationen var mera stabil. Det finns alltså nu en ökad benägenhetatt ge kortare lån och samtidiga lån till mindre storlek. Och som Kjell-OlofFeldt med rätta påvisade har också räntorna till följd av den internationellautvecklingen och det väldiga OPEC-överskott som svävar omkring ute på deninternationella marknaden skapat stora problem. Men, som sagt, har ingasvårigheter att få de lån behöver , till den internationellaränta som gäller för lån av detta slag. Sedan försökte också skapa en motsättningmellan mig och riksbankschefen och åberopade en föredragning somriksbankschefen skulle ha hållit något , då han skulle haförutsatt att den icke statliga upplåningen skulle uppgå till 5 miljarderkronor, medan den statliga skulle begränsas till 12 miljarder kronor.Kjell-Olof gör gällande att den inriktning av utlånings-och kreditpolitikensom skulle ligga bakom dessa siffror skulle ha "fastställts av riksdagenenligt finansutskottets förslag". Jag vill inte vara kategorisk, men jaghar faktiskt inte kunnat finna, , att har fastställtnågra preciserade siffror för utlåningen. Däremot har uttalat sig omde allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken som har presenterats ifinansplanen och som finansutskottet dessutom har ställt sig bakom, I bådefinansplanen och finansutskottets betänkande talas om en statligutlandsupplåning på , kaninte rimligen vara okunnig om att sedan finansplanen skrevs kom det tilloljeprishöjningar på i runt tal som belastade hela densvenska samhällsekonomin. Det har sagts mig, men får väl rätta mig- han har en viss benägenhet att vilja göra sådant, och det kanske är naturligt för en interpellant - att riksbankschefen vid en föredragning inför finansut skottet skulle ha uttalat att staten skall låna ca 15 miljarder kronorutomlands och att den icke statliga sektorn, kommuner och företag, borde svara för"en viss utlandsupplåning". Därmed skulle, om man räknar baklänges, riks- 1 Nr 136 bankschefen ha åsyftat ungefär 2miljarder kronor. Det vore önskvärt med en Tisdaapnrlpn Större icke-statlig upplåningutomlands-jag håller med om det. 6 nni198(1 ha klart för oss-och det harsäkerligen vi har en relativt sett lägreränta i än man har utomlands. Vi ligger en bra bit under den Om °t ågda räntan på deninternationella marknaden. Det är alltså billigare för ntt 'Tsk företagen att låna här i änatt gå ut och låna på utländska marknader. < 7 .o . Några medel att tvinga företagenatt gå ut på de utländska marknaderna och Man kan arbeta indirekt för att få den effekten, men Jag tror inte - men rätta mig om jag har fel, Kjell-OlofFeldt - att är beredd att rekommendera att skullevidta ytterligare räntehöjningar för att på det sättet förmå företagen att gåut och låna. Det skulle innebära ytterligare risk för att deninvesteringsutveckling som vi nu hoppas på - dvs. den 15-procentigainvesteringsökning som vi räknar med-skulle försvåras. Det skulle också ledatill ett hårdare kreditläge här i . Vad som fordras i det hänseendet ärflexibilitet och en fortlöpande anpassning till läget, och det är mot denbakgrunden som vi i den reviderade finansplanen skriver att den statligautlandsupplåningen bör ligga på . Här finnsalltså ingen motsättning mellan vad riksbankschefen har hävdat ochtidigare och det som vi har skrivit i finansplanen. gjorde också gällande - jag kommertillbaka till det - att det skulle föreligga en motsättning mellan oss ochriksgäldskontoret i det här hänseendet. Låt mig därför lämna några siffror somanger storleksordningen av den svenska utlandsupplåningen; jag tror det kanvara värdefullt att få in dem i protokoll. Enligt tillgänglig statistik från uppgickSveriges totala finansiella skulder gentemot omvärlden förraåret till , men vi hade tillgångar utomlands på80 miljarder kronor. Vår nettoskuld till utlandet uppgick alltså då till 22miljarder kronor, vilket motsvarar av bruttonationalprodukten. hade den siffran stigit något, till . Siffrornaär internationellt sett ingalunda påfallande höga. Det mått som används när manskall bedöma internationell skuldsättning är ofta den medel- och långfristigabruttoskulden, och den var för vidkommande 68miljarder eller av vår BNP, Den danska på det sättet definieradebruttoskulden är relativt sett ungefär dubbelt så stor som den svenska, och dennorska uppgår till av bruttonationalprodukten. Även jämfört med detockså socialdemokratiskt styrda har en relativt lågskuldsättning. Det finns dessutom åtskilliga andra länder som har en högreskuldsättning än den som har. Sedankommer - förlåt liknelsen - med en papegojas envishettillbaka till devalvering, som socialdemokraterna satte sig Menhur tror och socialdemokraterna i övrigt att det hade settut med vår ekonomi i , om den motvallskäringpolitik som ni 92 förordade hade förverkligats? OmSverige inte hade devalverat, om intehade sänkt arbetsgivaravgifterna och om inte hade genomfört Nr 136 dennödvändiga åtstramning av den inhemska konsumtionen som hitnger Tisdaeen den ihopined devalveringen, hur skulle det då ha sett ut i ? _,..j inun Jagvidhåller fortfarande att den saneringspolitik som genomfördes av den Vi åstadkom det resultat som vi avsäg att q åtsärder för åstadkomma,nämligen att återge dess förlorade konkurrenskraft minska ut- och attskapa möjligheter för att på nytt sälja på utländska landsupplåninsen marknader.Vi hade ett försämrat relativt kostnadsläge - det lågungefär över vad det hade varit tidigare. Jag tycker att det säger en del omvad vi åstadkommit genom den politik som då fördes. , då socialdemokraterna talade om att hade sunda statsfinanseroch en stark samhällsekonomi - och då man talade om det dukadebordet; det kan ingalunda ha glömt bort - som vi befann ossi en kris, allvarligare än någon vi befunnit oss i sedan första Detta har - jag påstår det bestämt - fullt Men eftersom vi har delade meningar-gång efter gång kommer den härdebatten tillbaka - så låt mig för fjärde, femte eller sjätte gången hänvisatill bedömning i Sverigerapporten , alltså för ett år sedan, av ekonomi och av den politik som den första Mera beröm än vad vi fick den gången kan mannäppeligen få av en internationell expertorganisation som . Jag ser att lampan på talarstolen lyser - jagfår återkomma senare till en del andra saker som jag vill säga till Kjell-OlofFeldt. Det gläder mig att inte uttömdesin ammunition . Han brukar i alla debatter medmig anklaga mig för att inte hålla mig till ämnet, för att sväva ut. fårfaktiskt skylla sig själv, för det var han som drog upp 1977 årsdevalvering och prisade den.