prot · G30995 · 1979-12-31 00:00:00 — Även när det gäller de kommunala skatteutjämningsbidragen är det alltså fråga omen höjning Finansdebatt också , HANS () replik: sade att vi alla måste begripaatt en dämpning av utvecklingen hos kommun och landsting är starkt motiverad.Men vad är det, , för dämpning att flytta över betalningen för istort sett redan beslutad verksamhet från statlig beskattning tillkommunal beskattning? Inte dämpas den offentliga sektorns utveckling genom flyttar över betalningsbördan så att den drabbar dem som har de lägstainkomsterna och dem som bor i de fattigaste kommunerna, borde haklart för sig att kommunerna redan, i form av investeringar och annat, i storutsträckning har bundit sig för den verksamhet som skall ske 1981, Det är vältillräckligt att vi i detta land har ett antal kärnkraftverk som står obrukadetill ingen nytta. Skall vi också ha barnstugor och långvårdskliniker som stårtomma? Det är nödvändigt att kommunerna ser till att det där bedrivsverksamhet, och den är redan i stort sett beslutad. Jag vill inte med , som är långt mer sakkunnigän jag, ta upp en diskussion om Stockholmsförhållandena. Men den volymökningsom nu sker i kan möjligtvis vara föranledd av att det är så fasligtmycket ogjort sedan den tidigare regimen. var vänlig nog attgöra en jämförelse med indexregleringen. Han sade att vi socialdemokrater församma resonemang i denna fråga som när det gäller indexregleringen. Denjämförelse som vill göra med indexregleringen är inte så fasligt dum.Indexregleringen leder i princip till sak samma som en indragning avskatteutjämningsbidraget. Eller kan för mig förklara vad det ärför rättvisa i ett indexreglerat skattesystem som innebär att en inkomsttagaremed en årslön på 200 000 blir subventionerad med . för stegradeoljepriser, medan en inkomsttagare med en årslön på 60 000 får en återbäringsom motsvarar ? Det är samma orättvisa fördelning i den reformen som detär i den reform som innebär att man innehåller redan beslutadeskatteutjämningsmedel. LENNARTBLOM (m) replik: Jag tar den sista frågan först. Om vi har enprogressiv skatteskala leder en skattesänkning till att höginkomsttagarna fårsänkningar med större belopp- det måste det ju göra. Vid skattehöjningar inomramen för ett progressivt skattesystem får höginkomsttagarna också en höjningmed ett större belopp - och det har väl inte någonting emot.Den parallell jag ville dra var att socialdemokraterna talar om en uteblivenhöjning som en sänkning, vilket det alltså inte är fråga om. I övrigtavspeglade förre kommunministern en passivitet när det gäller Nr 95 möjligheterna för kommunerna attmed en bromssträcka på ett år-efter det Onsdiopn den '' ''" ''' '''' ' bromssträckapå som man inte har utnyttjat - ändå 77 febrinri 1980_ se till att man klarar sig mednågot mindre ökade tillskott än man eljest skulle ha fått. HANSGUSTAFSSON (s) replik: Såvitt jag förstår är det endast moderaternasom har haft en bromssträcka pä . Och den har i varje fall inte följtriksdagens anvisningar. har ju på områdeefter område beslutat om nya reformer och valt kommuner och landsting för attverkställa reformerna. Jag har här i kammaren suttit och hört när förutvarandesjukvårdsministern-nuvarande förste vice talmannen-har anklagat kommunernaföratt de inte tillräckligt snabbt tog itu med att bygga ut långtidsvården ochinte var tillräckligt expansiva. Kommunerna har nog gjort vad de kan i dettasammanhang, , Det är bara en fråga om att om vi ställer krav påsocial omvårdnad och ber kommuner och landsting att förverkliga dem. så kaninte kommunerna göra det genom att sänka skatten eller dra ner pävolymökningen. Vi har ett gemensamt ansvar för den utveckling som sker. Jag kanmycket väl tänka mig att den ekonomiska situationen är sådan att vi måste visaåterhållsamhet, såväl inom kommuner och landsting som inom staten. Men det ärett dåligt sätt att försöka åstadkomma återhållsamhet genom att berövakommunerna det skatteutjämningsbidrag de skall ha. Det kommer bara att drabbalåginkomsttagarna hårdast och drabba dem som bor i de fattiga kommunerna. När det gäller indexregleringen så är det faktiskt intefråga om att den som betalar mycket i progressiv skatt får den störstaskattesänkningen, utan det är fråga om sammansättningen av konsumentprisindex.Här har det citerats uttalanden av företrädare för inte minst moderatasamlingspartiet, nämligen ekonomiministern, som har sagt att folkhushållet kanaldrig kompensera sig för oljeprishöjningarna. Jag delar hans principiellauppfattning. Men man har genomfört ett förslag som leder just till detta,nämligen att indexregleringen innebär att man kan kompensera föroljeprishöjningarna via indexreglerade skatter, om man kompenserar dem som harhöga inkomster sex sju gånger mer än dem som har låga inkomster. Vi skall välinte fortsätta den diskussionen, men det var som tog upp detta. Kamp mot inflationen har blivit ett stridsropför alla partieri är och även för alla parter på arbetsmarknaden. LO har ägnaten hel tidning åt problemet, och det har också gjort.Men de har naturligtvis olika aspekter på situationen. Prisskruvenuppåt har funnits , men den har gått i accelererad takt Statens pris- och kartellnämnd har räknat ut att den allmännaprisnivån i konsumentledet steg 1976 , 1977 , 160 1978 och 1979 med 11.3 %.Det betvder att vi sedan 1977-under denborgerliga regeringstiden - har haft prisökningar på . Och vad värre är:prisstegringen på för hushållen helt nödvändiga varor synes under de förstamånaderna ha ökat väsentligt mera. Livsmedelspriserna har således ökat med . Den senaste noteringen 1980 för prisökningen påsubventionerade baslivsmedel är . För boendekostnadernas del varjanuarinoteringen . Det är höga tal, och vi får betänka att dessa tvåkostnadsposter tillsammans svarar för av den totala privatakonsumtionen. Är det då så konstigt att det kommer protester från löntagarna? Trots denna skrämmande bild av en rakt uppåtstigandeprisspiral visar regeringen en olycksbådande okänslighet och passivitet. Jagsåg i finansplanen , som var senaste år somfinansminister, att man hade ett särskilt kapitel om prispolitiken. Åretsfinansplan saknar en sådan speciell redogörelse, trots att såvälIndustriförbundet som SAF, LO och TCO betraktar prisstegringarna - inflationen- som vårt största ekonomiska problem. Är regeringen så rädd för prispolitik? Prispolitik krävernaturligtvis styrning av företagens prisbildning samt reglering. Är det dettasom skrämmer ? I så fall är det synd om konsumenterna - för ökandepriser svider hårt, kanske speciellt i barnfamiljernas plånböcker. Bortsett från socialdemokraternas förslag om ett utvidgatprisstopp och en ökning av baslivsmedelssubventionerna har det varitmycket tunnsått i debatten med konkreta förslag till ingrepp och till åtgärdermot prishöjningarna. Alla har beklagat sig - ingen har anvisat vägar. Utifrånmina erfarenheter från prisbildningen kring speciellt baslivsmedlen skulle jagvilja diskutera några tänkbara åtgärder. Det är möjligt att de i vissa styckenbryter mot tidigare principer, men jag tycker faktiskt att lägets allvar kräveratt man även vägar föreslå i vissa kretsar impopulära åtgärder och regleringar. Det är anmärkningsvärt att prishöjningen för våra redanprisstoppade baslivsmedel har blivit så stor. Utan tvivel är ökadeoljepriskostnader och räntekostnader för lantbruket en stor del av orsaken. Vivet att det är svårt med kapitalförsörjningen för unga lantbrukare som villetablera sig. Men det finns andra poster i det "automatiska" systemetför kostnadskompensation som man bör uppmärksamma. Det är ju så attkompensationen följer ett indexsystem med basen 100 beräknad på 1966-1967 årspriser. Det kallas produktionsmedelsprisindexoch har ökat från 1974 till229 år 1979-en rejäl ökning bara . Några av de poster som är allra tyngst i detta index ärkostnader för byggnader och för maskiner, där man ofta rör sig med bokförngsmässiga avskrivningar. Det har i vissa kretsar ifrågasatts om inte dessaavskrivningar, som ingår i kostnadskompensationen, med anledning av den nyajordbruksbeskattningen har blivit för stora i förhållandetill jordbrukarnas reella kostnader. En jordbrukare sade till mig:Bokföringsbyrån säger att jag skall ta upp min traktor till ett värde av 26 000kr., men den är ju bara värd 8 000. Även taxeringsexperter och statistikermisstänker att avskrivningssystemet har rubbats och i en del fall 11 protokoll 1979/80:94-95 Nr 95 förlorat kontakten med de reellakostnaderna. Onsdaupnden Under sådana förhållanden är detkanske inte att undra på att kostnads- 77febrinri 1980 delen av ersättningen till jordbrukarna ökar. Över huvudtaget tycks det vara på det sättet att beskattningsreglerna gynnar jordbrukarna, så att den Filansdebatt verkliga levnadsstandarden intekommer fram klart vid prisförhandlingarna, något somvi ju håller på att utreda f. n. Jag är fullt medveten om att den nuvarande överenskommelsenmed jordbrukarna om sättet att beräkna kostnadskompensation och inkomstuppföljninghar godkänts av regering och riksdag . Men i dagens läge, medsnabbt stigande priser på baslivsmedel, bl. a. på grund av dessa automatiskakostnadsökningar, bör det vara angeläget för regeringen att möjligtsöka ta reda på om det finns felberäkningar och "luftposter" iprisbildningssystemet. Vid de prisförhandlingar som ledde fram tillprishöjningarna pä baslivsmedel uppmanade konsumenternasrepresentanter vid förhandlingarna jordbrukets representanter att, med hänsyntill det besvärliga statsfinansiella läget och inflationsutvecklingen, pruta50 milj. kr. i sina krav pä en fullständig kostnadskompensation. Denna vädjanhörsammades inte av jordbrukets delegation. Det är i och för sig glädjande att LRF:s ordförande nuvill söka utverka ökade subventioner för baslivsmedel. Men jag tycker inte attdet hade varit orimligt om jordbrukarna - som enligt vad jordbruksnämndenräknat ut genom ökad försäljning tjänat 200 milj. kr. mer på grund avsubventionerna - i ett trängt läge själva hade visat litet generositet. Jag tycker att det är angeläget att vi fär en lugnareprisutveckling på våra dagligvaror, och jag skulle vilja föreslå några åtgärdersom jag menar att regeringen kunde överväga. För det första: Jag tycker att man bör pröva möjligheternaatt hålla igen när det gäller kostnadskompensationen till jordbrukoch förädlingsindustri. För det andra: Statens pris- och kartellnämnd måsteuppmanas att hålla igen i fråga om handelsmarginaler inom dagligvaruhandeln.Utrymmet vid prissättningen för reklamkostnader och extrapriserbjudanden börvara starkt begränsat. För det tredje: Vi måste ha större subventioner när detgäller baslivsmedel, men vi bör möjligen överväga att utesluta dyrareköttsorter frän subventionerna. Jag har redan nämnt vad som ligger bakom punkt 1.Beträffande punkt 2, om handelsmarginalerna, kan jag nämna att man i en forskningsrapport frän med en utvärdering av prispolitiken bl. a. sagt att den allmänna prisnivån skulle kunna sänkas med 1,2-1,, om extrapriserna slopades. Konsumenterna skulle inte förlora på det och deras reella valfrihet skulle öka. Extraprisreklamen beräknas kosta 150 milj, kr, i annonskostnader. Det är alltså nödvändigt att det blir mera forskning och undersökning om företagens prisbildning och lönsamhet, 1 den nämnda 162 rapporten påstås bl, a, att företagsom har rationella butiker i högre grad tar utrationaliseringseffekten i form av övervinst än i form av sänkning av Nr 95 Vi behöver således i prispolitiken även se överhandelsmargina- Onsdaeen den När detgäller subventioneringen av baslivsmedel tror jag att det är mycket viktigt för konsumenter och löntagare att priserna päbaslivsmedel är stabila Finansdebatt och attdet inte blir för stora vågdalar i utvecklingen av konsumtionen. harju ocksåpåståtts att en minskning av detaljhandelns volym med innebär enmiljard kronor mindre i omsättning och 4 000 arbetstillfällen Sääven från sysselsättningssynpunkt och med hänsyn till handelns fortbeståndtorde en ökning av subventionerna beträffande baslivsmedel Dagens allvarliga ekonomiska läge kräver att alla grupperi vårt samhälle, som genom sina åtgärder och krav påverkar prisutvecklingen,måste ålägga sig återhållsamhet. Såväl prisbildningen inom näringslivet som jordbruketskompensationskrav och samhällets inflytande i prispolitiska sammanhang måsteingå som viktiga led i de överväganden som syftar till en mera stabilutveckling av priserna på våra dagligvaror. Vi socialdemokrater tycker att det är hög tid förregeringen att bli mer aktiv i prispolitiken. Men det går inte med bara fromma önskemål när det gäller industri ochhandel. Det behövs åtgärder-ibland t. o. m. impopuläraätgärder-ochdet behövsockså vilja till styrning. Jag yrkar med detta bifall till desocialdemokratiska reservationerna och speciellt fill reservation nr 5, där manbl. a. tillstyrker en ökning av insatserna för att utreda prisbildningen inomföretag och handel. Under detta anförande övertog talmannen ledningen avkammarens förhandlingar. SVENHENRICSSON (vpk): Det är min avsikt att lämna synpunkter fränvpk på finanspolitikens samband med bostadspolitiken. Bostadsbyggandet harsjunkit, och detta kan leda till brist på bostäder, såsom också framhålles ibilaga 16 till budgetpropositionen. I själva verket har vi redan bostadsbristpå många håll i landet. Hundratusentals ungdomar, ensamstående och barnfamiljersaknar bostad eller bor otillfredsställande. Antalet färdigställdalägenheter ligger i stort sett på samma låga nivå som åren närmast efter detandra världskriget. I ett försök att förklara denna negafiva utvecklingframhåller regeringen svårigheterna att få tillräcklig byggarbetskraft. Men denmedvetna nedbant-ningen av bostadsbyggandet är den primära orsaken till denkraftiga minskningen av byggnadsarbetarkåren - från 50 000 till ca 25 000byggnadsarbetare. Det är välkänt att bostadsbyggandet utgör ett slags motorför stora delar av svensk inhemsk arbetsmarknad. Det gäller t. ex. branschersom cement,trä, järn, stål, jord och sten, kemisk-teknisk industri samt verkstads-och sanitetsvaruindustri.Regeringen har genom ett skamligt lågt bostadsbyggande skapat bådebostadsbrist och försämrad sysselsättning i landet. I sitt sökande efter skäl till det låga bostadsbyggandethar regeringen funnit ytterligare er. förklaring: de höga produktionskostnadernakan vara ett motiv för att byggherren som man säger, "ifrågasättermöjligheterna att få avsättning för de lägenheter som byggs". Ja, sä kanman naturligtvis på byråkratspråk uttrycka det enkla faktum att hyrorna nu förtiden är så höga att folk med vanliga inkomster inte kan hyra, eller måstefortsätta att bo dåligt. Hänvisningar till kommunernas bristande planeringingår också i förklaringarna, men kan man undra på kommunernas tvekan, dåkvadratmeterpriset för nyproducerade lägenheter blir uppåt ? Isjälva verket är det den statliga politiken som har grundlagt dessaförutsättningar -eller snarare bristen på förutsättningar - för ett ökatkommunalt byggande. kommunisterna har krävt konkreta åtgärderför att bostaden skall bli till en social rättighet och inte, som är fallet,vara ett vinstobjekt på marknaden. I detta syfte fortsätter vi envist att läggafram förslagom lagstiftningsåtgärder mot markspekulanter, mot byggämnes- ochbyggkapitalet liksom mot det bankkapital som slår mynt av folks legitimarätt att ha tak över huvudet. De bostadspolitiska målen som fastställdes av iproposition 1974:150 talar bl. a. om att "stärka de svagaste gruppernasposition" och att "motverka segregation i boendet och den däravföljande skiktningen av befolkningen också i förskolor, skolor, fritidslokalerm. m.". samt att "främja en allsidig boendestruktur".Verkligheten stär i bjärt kontrast till dessa vackra målsättningar. Denframmanade inflationsekonomin leder till försämringar i de nämndasvaga gruppernas position. Den omtalade skiktningen av befolkningen förstärkes bl, a,genom de orättvisa ränteavdragen. Enligt beräkningar i föregående årsbudgetproposition uppgick skattebortfallet för en- och tvåfamiljsfastighetertill med en beräknad ökning med ytterligare 1 miljard1979. Detta icke behovsprövade samhällsstöd utgör i själva verket uppåt hälftenav samhällets totala stöd till bostadssektorn, vilket i årets budgetpropositionanges till 15 miljarder . Det är styrkt genom siffror atthöginkomsttagarna gynnas markant genom skatteavdragens s. k. underskott iförvärvskällan. Den fördelningsmässiga effekten innebär alltså att deekonomiskt svagare i boendet också får bära de välbärgades börda. Det vackra målet att motverka bostadssegregationenförefaller mera fjärran än någonsin mot bakgrunden av en fortsatt och i mångafall ökad spekulation på bostadsmarknaden. Den tilltagande bostadsbristen hartillsammans med den fria prissättningen på hyres- och småhus liksom påbostadsrätts- och andelslägenheter gjort bostadsmarknaden till en spekulationenstummelplats. De åtgärder som föreslås i budgetpropositionen är otillräckligaför att hejda spekulationen. I stället för att skjuta över ansvaret påkommunerna borde med förtur utformas förslag till beskattning avrealisationsvinst vid försäljning av bostadsfastighet, innebärande att förvärvsprisetinte räknas upp med index till den del detsamma finansierats med lånat kapital. Det finns ett klart samband mellanbostadsbyggandets finansiering och dels dess omfattning, dels hyrornas storlek.Hyresgästerna och den fackliga rörelsens gamla krav på en statligtotalfinansiering av bostadsbyggandet har alltid haft kommunisternas stöd. Enlåg och fast ränta och ett system för belåning som innebär att alla pengar kanerhållas på ett ställe och i den takt som de behövs är också en förutsättningför laga boendekostnader. I hyresgästernas bostadspolitiska program och idiskussionen kring detta återkommer en bärande grundtanke vad gäller bostadsbyggandetsfinansiering: ett nytt och långsiktigt statligt bostadslånesystem är den endarealistiska vägen att pressa ned boendekostnaderna och samtidigtstimulera till ett ökat bostadsbyggande. Regeringen föreslår nu i budgetpropositionen att de s. k.underhållslånen, som infördes - - och somkan utgå , nu skall upphöra trots att behovet av sådanalån är mycket stort i större delen av det befintligahyreshusbestånd som byggts t. o. m. För många bostadsföretag innebär en utebliven möjlighettill underhållslån kostnadsökningar motsvarande hyreshöjningar förbostadslägenheterna på . , om man tar hänsyn tillatt de skall börja betala amorteringar och räntor på de lån de tagit för åren1979 och 1980. Enligt vpk:s mening borde möjligheten kvarstå att erhålla lån avdetta slag även . Många bostadsföretag och kommuner har, bl. a. på grund aven instabil och ensidig arbetsmarknad och av en rad andra skäl som inte kunnatförutses, ett betydande antal outhyrda lägenheter. Det är nu meningen att manskall avveckla de s. k. hyresförlustlånen, som är avsedda för att man irättvisans namn inte skall belasta dagens och morgondagens hyresgäster medkostnader för hyresförluster. De outhyrda lägenheterna utgör fortfarande ettstort problem för många kommuner, problem som inte kan lösas genom de meralångsiktiga satsningar på en bättre boendemiljö som man talar om eller genomskatteutjämningsbidrag, vilket det här uttalats förhoppningar om. Vi hörde nysshär i debatten hur del är meningen att man skall hanteraskatteutjämningsbidragen. Fromma förhoppningar kan inte hjälpa. Det är därförsvårt att förstå hur det ofta uttalade önskemålet om ett ökat bostadsbyggandegår att förena med åtgärder av detta slag - åtgärder som är ägnade att skapaytterligare finansiella bekymmer för kommuner och allmännyttiga bostadsföretag. har - sombostadsministern konstaterar i årets budgetproposition - bostadskostnadernastigit snabbare än priserna i övrigt. Det kan tilläggas att vid årsskiftet1979-1980 blev bostadskostnaderna, enligt SCB:s statistik, för första gångensedan det den största posten då det gäller hushållenslevnadskostnader. Inkomstutvecklingenhar i förhållande till hyreshöjningarna haft en långsam takt. och en alltstörre del av hushållens konsumtionsutrymme har tagits i anspråk avbostadskostnaderna. Det blir därför en nödvändighet att kraftigt förbättrabostadsbidragen om man vill ge barnfamiljer, låginkomsttagare och övrigasamhällsgrupper med stor försörjningsbörda möjligheter att behålla en godbostad och även efterfråga en bättre. Även om regeringens budgetproposition föreslär vissasmärre förbättringar i bostadsbidragssystemet, måste vi konstatera att mångahushåll med låga inkomster kommer att få stora försämringar om regeringensförslag genomförs. Det finns t. ex. en grupp hushåll med mycket små inkomstersom sökt sig till bostäder med relativt låga hyror. Det är främst dessa gruppersom drabbas om den s. k. nedre hyresgränsen för bostadsbidrag ånyo höjs från450 till . , som föreslås i budgetpropositionen. Det är ettrimligt krav att dessa människor med låga inkomster skonas, och vi anser attgränsen skall bibehållas vid . Den övre hyresgränsen, som varierar med familjens storlek,vill nu regeringen höja . Eftersom hyreshöjningarna troligenkommer att bli mycket kraftiga det närmaste året, bl. a. beroende på stigandeoljepriser hösten och , anser vi denna höjning av den övrehyresgränsen vara otillräcklig om man vill ge barnfamiljer ett reelltförbättrat bostadsstöd. Det framgår f. ö. av bostadsstyrelsensanslagsframställning att drygt hälften av barnfamiljerna hadebostadsutgifter som översteg gällande övre hyresgränser. Trots att en vissjustering skedde är de övre hyresgränserna alltför låga.Dessa hyresgränser bör vidare differentieras i enlighet med bostadsstyrelsensförslag för varje barn t. o. m. fem barn och inte som vara desamma för en-och tväbarnsfamiljer resp. tre- och fyrbarnsfamiljer. En differentiering perbarn ger en bättre överensstämmelse mellan faktiska bostadsutgifter ochfamiljens utrymmes-och bostadsbehov. Vi pekar i detta sammanhang pä att regeringen nu viM sänkainkomstgränsen för ensamstående med barn från . Detgäller hären grupp som ofta har låga inkomster och stor försörjningsbörda mensom nu får minskat bostadsbidrag. Solidaritetstanken har inte stort utrymme ien sådan regeringsåtgärd, och vi kan inte godta den. Sammanfattningsvis,herr talman, kan man konstatera följande: De störstabostadssubventionerna går till de minst behövande. Vissa gruppers samhällssubventionerade överstandard växersnabbt, medan andra grupper får allt svårare att över huvud taget komma in påbostadsmarknaden. Nyproduktionen av bostäder har i flera är inriktatshuvudsakligen på enfamiljshus med stora bostadsytor, somhushållsutvecklingen går i riktning mot allt flera småhushåll. De mycket stora resurser som ställs till förfogande försmåhusbebyggelse står i skarp kontrast till de snålt tilltagna slantarna somsatsas på underhåll och förbättringar av den befintliga bebyggelsen. Det myckna talet om vikten av energihushållning ochsatsning på kollektivtrafik har mest blivit tomt prat i ett läge då huvuddelenav resursinsatsen för bostäder går till energikrävande och privatbilkrävandevillabebyggelse. Som ett första steg på vägen mot en bättre bostadspolitikmåste förutom en statlig totalfinansiering av bostadsbyggandet och dessföljdinvesteringar realisationsvinstbeskattningen skärpas och helabostadsbeskattningen ses över i avsikt att avskaffa orättvisorna mellan olikaupplåtelseformer och framför allt för att sänka kostnaderna i nybyggdaflerfamiljshus. Hyreshöjningarna måste stoppas genom ett riktat statligtstöd till de allmännyttiga bostadsföretagen för att täcka deras reguljärakostnader jämfört med , men även för de särskilda kostnader som hängersamman med dessa företags sociala ansvar. Bostadsbyggandet måste nu öka, som vpk har föreslagit imotion 1853, till minst 75 000 lägenheter , och dessa lägenheter skallbyggas främst av allmännyttan och upplåtas med hyresrätt. 25 000 lägenheter börrustas upp och stödet till kollektivhus öka. Prisstopp på byggnadsmaterial och olja förbostadsuppvärmning måste genomföras.