prot · G309148 · 1979-12-31 00:00:00 — Och trots att hon tidigare betecknat förslaget om husläkare somfalsk varube-teckning, anknyter propositionen i allt väsentligt till den gamlafolkparfire-geringens riktlinjer för en successiv utbyggnad av etthusläkarsystem som bygger främst på vårdcentralerna. I likhet med sin föregångare innehåller proposition 116mycket av allmänna synpunkter men litet av konkreta förslag. Det räcker intemed ett allmänt resonemang för en målsättning att ""skapa möjligheterför den vårdsökande att vid en behandling eller utredning som kräver flerabesök få träffa samma läkare och även i övrigt sammapersoner inom vårdlaget" - som det står i propositionen. Kontinuitet ihälso- och sjukvården, som det talas mycket om i propositionen, skapas inte avde s. k. organisatoriska åtgärder som sammanfattningsvis innebär att. i taktmed att tillgången på läkare och distriktssköterskor ökar, ett husläkarsystemskall byggas upp. Det är privatpraktiserande läkare som nu tänkerpå. Hon har vid tidigare tillfällen också sagt att det bara är genom dem somman kan fä ordentlig kontinuitet i vården. Det är husläkardrömmen som förespeglar en återgång till enhistoriskt överspelad vårdorganisation. Historiskt sett var husläkaren enperson som var förbehållen en mycket liten grupp personer i samhället, ochsystemet var grundat på ekonomiska överenskommelser. De breda folklagren,arbetarklassen, hade aldrig någon tillgång till husläkare. De hänvisades istället till överbelastade polikliniker eller provinsialläkarmottagningar. Litet av husläkare var kanske en del äldre distrikts- ochprovinsialläkare, som under en lång följd av år tjänstgjorde i samma distriktoch skapade en god kontakt med människor i sitt distrikt. Dessa läkare harförsvunnit i takt med utvecklingen, genom sjukvårdens utbyggnad och genomallmänt ändrade samhällsförhållanden. Som patienter ställer vi krav påvidareutbildning av läkarna, och läkare har rätt att ställa krav på regleradarbetstid. Det är en rad andra faktorer också som undanröjt grunden för dennatyp av husläkare. Begreppet husläkare är ett ord som allmänt sett väckerpositiva associationer, uppblandade med en god portion nostalgi. Det är en drömbakåt i tiden, med läkaren som hjälper oss med våra allmänna livsproblem,läkaren som bäde kan plåstra om smäsär och uppträda som en allmänsocialkurator, läkaren som kan vårda både barn och gamla osv. Han är den snällapersonen med viss auktoritet som vi kan vända oss till med olika problem. Jagtror vi måste överge den drömmen och titta på verkligheten. Jag kan hålla med om att specialiseringen när det gällerläkarna har gått för långt på allmänläkarnas bekostnad. Sjukvården dras i dagmed ett statusbegrepp som inte har gynnat vården. Vissa specialiteter inomsjukvården har högre status - det visar fördelningen av läkartätheten. Inomvissa vårdområden finns ett stort antal sökande till varje läkartjänst, ochmånga färdiga läkare går hellre kvar på tillfälliga vikariat än söker andralediga tjänster. Inom exempelvis åldringsvården är läkartätheten lägre än inomvissa andra vårdområden. Arbetet inom åldringsvården ger nämligen ingen status.Ett annat exempel är svårigheten att få läkare till glesbygdsområden, vilketfrämst drabbat de norra länen. Medan det ansågs självklart att viganska kraftigt skulle bygga ut antalet specialistläkare i öppenvården, är dennu förhärskande Kontinuiteten i hälso- och sjukvården m. m. 5 protokoll 1979/80:148-149 Kontinuiteten i hälso- och sjukvården m.m. tanken attvi inte skall ha så många specialistläkare. Man kan t. o. m. tänka sig attomskola specialistläkarna till läkare inom allmänvården. Det ligger en fara iså tvära kast. Det flnns och kommer alltid att finnas områden inom sjukvårdendär kraven på specialkunskaper är viktigare än kravet på kontinuitet. Somexempel kan nämnas de områden som innefattar vård av ögon och barn. Dessutomhar infe allmänläkarna den utbildning som erfordras för den gamlahusläkarrollen. Tydligen är det de privatpraktiserande läkarna som skalllösa problemet med bristen på kontinuitet i sjukvården. Men privatläkarna haren stor benägenhet att lokalisera sig till de delar och regioner därläkartätheten redan är hög. Av propositionen framgår att privatläkarna ärkoncentrerade till storstadsområdena, där de 1977 tog emot mellan 21.3 och 35,av det totala antalet besök i öppen vård. Privata läkarhus finns i ,, och . Där finns alltså möjligheter till ett frittläkarval och kontinuitet. Där kan människor med en tillräckligt tjock plånbokköpa sig förbi sjukhusköerna. På Sophiahemmet i är taxan mellan 600och . Patienten gör själv upp med läkaren om hans arvode-detlägger sig inte sjukhemmet i. Arvodet betecknas som en privataffär mellan läkarenoch patienten. kommunisterna är emot varje form avprivatisering av sjukvården. All sjukvård skall vara offentlig, och allöppenvård skall underställas samma huvudman, nämligen . Vi ser dettasom en förutsättning för ett rationellt resursutnyttjande och ett system sommöjliggör för varje medborgare att snabbt fä den vård vederbörande behöver.Förekomsten av en privat sektor med bl. a. privata läkarhus står inte iöverensstämmelse med denna uppfattning. Vpk kan inte acceptera att läkare är verksamma som friaföretagare med samma motiv sorn övrig företagsamhet - profitsyftet - och attdenna verksamhet skall betalas av dem som drabbas av sjukdom och har olikavårdbehov. Vi kan inte godta vare sig propositionen eller utskottets skrivningi betänkandet i denna fråga. "Privatläkarvården utgör ett värdefullt komplementtill den offentliga hälso- och sjukvården. Såsom framhålls i propositionen ärdet önskvärt att samarbetet mellan privatpraktikerna och den offentliga vårdenutvecklas. Utskottet har inte något att erinra mot de i propositionen framfördasynpunkterna på hur detta kan ske. Utskottet vill dock särskilt understrykabetydelsen av att privatpraktikerna medverkar i den offentliga vårdensjourverksamhet på sätt som förutskickas i propositionen." Jag har redan förklarat varför vi är emot privat sjukvård.Vi anser det också vara fel, om man tror att höjda avgifter och privatainitiativ leder till en bättre hushållning med de samlade resurserna. Självfallet är vpk anhängare av kontinuitet i helasjukvårdssektorn, men vi har svårt att tro att genomförandet av propositionensförslag skulle lösa den frågan. Vi anser att kontinuiteten inte kan sesfristående från hela sjukvårdens allmänna inriktning och uppbyggnad. Vi har ien rad punkter i motion 1934 angett vissa riktlinjer, och dessa behöver inteupprepas. En viktig del är utbildningen. En adekvat utbildning åtolika personalgrupper, så att de direkt kan delta i arbetet och mersjälvständigt sköta patientkontakterna, är nödvändig. Den hierarkiskastrukturen inom sjukvården måste brytas ned. Sjukvård är inte bara beroende avläkare - det uppdagades ju i samband med konflikten . Den sociala delenmåste in i den direkta sjukvården. Slutligen, herr talman, anser vi att all hälso- ochsjukvård skall vara avgiftsfri. Vårdavgifterna svarar för en relativtblygsam del av sjukvårdens intäkter och skulle utan större olägenhet kunna tasöver av . Detta skulle minska de administrativa kostnaderna,och mer personal skulle frigöras för direkta vårduppgifter. Med detta,herr talman, yrkar jag bifall till vpk-motionen 1934. Kontinuiteten i hälso- och sjukvården m. ni. Under detta anförande övertog tredje vice talmannenledningen av kammarens förhandlingar. GABRIELROMANUS (fp): I fäster vi stor vikt vidregeringsförklaringens ord att reformverksamheten inom hälso- och sjukvårdenskall inriktas på förebyggande insatser, på utbyggnad av öppenvården ochhemsjukvården samt på införande av ett system med husläkare och mindrevårdenheter. Mot bakgrund av behandling av folkpartiregeringens ochsjukvårdsministern proposition om husläkarsystemet förra vårenvar det ett krav från vid regeringsförhandlingarna, Vi ser det som en framgång att regeringen som en följdav regeringsförklaringen har lagt fram en proposition med förslag tillåtgärder som syftar till att införa ett husläkarsystem och att nu ett enigtsocialutskott har ställt sig bakom propositionen. Bakgrunden till vårt krav är att viktiga delar av svensksjukvård inte fungerarbra. Tekniskt och vetenskapligt har vi hög standard i den svenska sjukvården. Vi satsar storaresurser. Vi har internationellt sett en mycket hög läkartäthet. Därför kan mansäga att antagligen är den bästa platsen på jorden - eller i varje fallen av de bästa - om man skall bli allvarligt sjuk. Då tror jag inte att detflnns många andra länder där man kan få en bättre vård. Men vi har storaproblem. De yttrar sig i vardagens sjukvård. De visar sig genom att omvårdnadeninte fungerar. skriver i inledningen till sinuppmärksammade bok hus: "vet alla som sysslat något medsjukvårdsplanering, att det i första rummet inte är stora sjukhus befolkningenbehöver. I stället behöver man närsjukvård; fler distriktssköterskor, bättrehemvård, fler öppenvårdscentraler och många små långvårdsenheter. Det betyderalls inte att de stora sjukhusen är onyttiga. Men det betyder attsjukvården i stort, eller som system, fungerar dåligt. Jättesjukhusen saknarbas, de vilar i lera eller kvicksand och kan anta vilken slagsida somhelst." Den härboken är inte, som man skulle kunna tro av titeln och av en del Kontinuiteten i hälso- och sjukvården m. m. beskrivningarav boken, en onyanserad skräckskildring. Tvärtom ger den en fin bild av mycketav det värdefulla som uträttas på ett sjukhus. Men den bygger på samma analysav problemen som vi har gjort, när vi har utarbetat förslaget om husläkare.Jersild har också gjort samma iakttagelse som vi: "att ändrasjukvårdspolitiken är som att försöka stoppa en atlantängare-det låter sig integöras förrän bortom horisonten." Man får alltså hålla på länge- man fårvara envis. Vårtsvar pade här problemen ärdet som vi kallat förhusläkartanken. Det har förekommit en del irritation överden här beteckningen. Det är klart att var och en får sjunga efter sin näbb.Tror man att man har lättare att förklara vad man vill genom att säga att manarbetar för förbättrad kontinuitet i hälso- och sjukvården, så skall mannaturligtvis få göra det. Anledningen till att lanserade parollen"husläkare åt alla" var att vi ville sätta kravet i den politiskadebattens mitt. Vi ville uttrycka det enkelt och slagkraftigt. Och utvecklingenunder bekräftar vår bedömning. Vi väckte 1972 en motion, där vi krävde att man skulleutarbeta organisationsmodeller för en bättre vårdkontinuitet - ungefär sammasak som vi diskuterar . Den gången bemöttes motionen med en tröttaxelryckning av riksdagsmajoriteten. Men sedan vi har börjat tala om husläkareåt alla-som så riktigt konstaterade: ett begrepp som väckerpositiva känslor hos människor - har detta krav på bättre kontinuitet fått ettannat gehör och en annan slagkraft, också i politiska kretsar. Det äranledningen till att vi har velat använda denna beteckning. Egentligen måste det göra ett egendomligt intryck påmänniskor utanför att man har kunnat spilla så mycket energi påatt bekämpa beteckningen husläkare i stället för att tala om själva saken.Felet med beteckningen tror jag är att den har förts fram av . Mennu tycks den ändå vara accepterad av alla, även om det har skett motvilligt.Därför kanske vi kan lämna den diskussionen och i stället koncentrera oss påsakfrågan. Vad menar vi då, när vi talar om husläkare åt alla? Vimenar att varje människa skall ha rätt att höra till en läkare - och endistriktssköterska - som man normalt vänder sig till med sina bekymmer förhälsan. Det är inte konstigare än så. I övrigt måste den här tankenförverkligas med utgångspunkt i vad som gäller på olika håll i landet - olikalokala förhållanden, hur människor bor, vilken tillgång man har till personalosv. Men det är en enkel och klar tanke: att varje människa skall ha rätt atthöra till en viss läkare som man vänder sig till i första hand när man blirsjuk. Att den här tanken har stöd hos allmänheten är väl känt.Alla undersökningar som har gjorts, där man har frågat människor vad de tyckerär vikfigt, visar att detta att få komma tillbaka till samma läkare, både underen sjukdomsepisod och när man blir sjuk igen , ärnågonting som de flesta människor tycker är viktigt. Det har gjorts inångaundersökningar. Jag kan bara peka på Dalbyundersökningen, som refereras i Det överlägset viktigaste, av de olika krav som mankunde ställa, var att man skall få träffa samma läkare varje gång. Som nummertvå kom önskemålet att läkaren ger sig gott orn tid med patienten. Först påtredje plats kom önskemålet att få träffa en specialist på just ens egensjukdom - med inte mer än hälften så många procent som önskemålet att få kommatillbaka till samma läkare. Undersökning efter undersökning bekräftar att detsistnämnda är ett mycket starkt önskemål. Det visar sig aft detta önskemål har stöd även hospersonalen. De som arbetar inom sjukvården tycker också att det är bra om patientenfår komma tillbaka till samma läkare, samma sköterska och samma personal iövrigt. Det är inte särskilt förvånande. Det är klart att om man behandlar enmänniska för en sjukdom och sedan aldrig får se vad som blev av det hela, så ärdet inte särskilt tillfredsställande. Och omvänt: om man skallbedöma effekten av en behandling som en annan människa har satt in - ochbeslutat om - så är det inte heller tillfredsställande. Det är alltså fråga om en enkel princip, som alla bordekunna enas om, och det är konstigt att det över huvud taget har rått strid omden. Det är märkligt att den har kommit så långt ner på listan över angelägnakrav, när man har fattat beslut om sjukvården. Jag skall ta upp några av de frågor ochinvändningar som har kommit under diskussionen om husläkartanken, och försökaklara ut var vi står. För det första säger man: Den gamle husläkaren som fannsdygnet runt kan vi ju inte få tillbaka. Nej, det är självklart. Det konstaterasockså helt riktigt i propositionen att ingen önskar att sjukvårdspersonalenskall behöva arbeta på det sättet. Varken privatläkare eller offentligtanställda läkare skall behöva vara livegna. Vad det handlar om är att förplanerad sjukvård skall man kunna komma till den läkare som man tillhör.Dessutom skall jourtjänstgöringen ordnas så, att det finns en viss sannolikhetför att man får träffasin egen läkare eller sköterska när man blir sjuk. Om det inte gär skall man i varje fall komma till enläkare som har nära kontakt med ens egen läkare och kan återföra informationenom vad som har hänt. när man eller helgen har kommit in på grund avett sjukdomsfall. För det andra säger man att detta med husläkare skullevara något för överklassen. Arbetarklassen har aldrig haft förmånen avhusläkare, sade . Nej, just det, men det skall den fä ,eftersom det är vad de flesta människor önskar - att ha en läkare som man hörtill, som man får komma fillbaka till. Att det inte har varit möjligt attåstadkomma det tidigare är inget skäl till att det skulle vara omöjligt . Detär mycket annat som arbetarklassen inte förut har fått, men som vi nu anser ossha råd med och tydligen anser är viktigare än detta att få ha en egen läkare.Jag kan inte följa med i den tankegängen. Har vi råd, frågar rnan, att ordna det på detta sätt? Mittsvarar: Vi har inte råd att avstå från det. Det blir dyrare sjukvård när maninte har en fast läkarkontakt. Det blir dyrare sjukvård om man skall komma ny läkare varje gång och dra sin sjukdomshistoria, och behandlingen blirsämre. Kontinuiteten i hälso- och sjukvården m. m. Kontinuiteten i hälso- och sjukvården m. m. Har vi tillräckligt med läkare? är nästa fråga. Vi har detinte , men vi kommer att få det. Det finns allmänläkartjänster som inte ärtillsatta. Men vi räknar med, tack vare att vi får ut 1 000 nya läkare varjeår, att ha 3 000 allmänläkare. Det är vad som behövs iförsta omgången för att vi skall klara målet att varje allmänläkare skall haansvar för ungefär 3 000 patienter. Därmed skulle var och en kunna få sin egenhusläkare. Det gäller bara att se till att vi håller fast vid det målet, ochsätter denna fråga främst under fiden . Men hur blir det då med specialistvården? Skall det finnasmöjlighet till specialistvård? Ja, självklart. Vi skall inte heller behövainföra ett remisstvång, utan den som önskar eller behöver det skall kunna gådirekt till en specialist. Men för de flesta människor kommer det naturliga attvara att först vända sig till sin allmänläkare - om man har en allmänläkare somfast läkarkontakt. Naturligtvis ställer det sig annorlunda för den som har enkronisk sjukdom som han behöver specialistvård för. Normalt sett kommeremellertid de flesta människor att tycka att det är bra att de kan vända sigtill samma läkare oavsett på vilket sätt de blir sjuka, och sedan får dennaläkare bedöma om det behövs specialistvård eller inte. Det skall också vara möjligt att ha specialistresurser vidvårdcentralen, så att man inte behöver resa in till sjukhus i onödan. Jag troratt specialisten i första hand bör tjänstgöra som konsult, så att allmänläkarnabestämmer tid för sina patienter, som får träffa specialisten när han eller honkommer ut till vårdcentralen . Och specialisten far säkert iregel själv bara väl av att ha en sjukhusanställning, att ingå i sjukhusetsklinik och på så sätt kunna följa med i den snabba tekniska och medicinskautveckling som äger rum inom de flesta specialiteter. Det är säkert också braför vårdcentralen att ha den regelbundna kontakt med sjukhuset som specialisteninnebär. Det har talats mycket om huruvida det skall förekommaregistrering av patienter. Det sägs att det inte skall vara en registrering sombinder patienter till en viss läkare. Det instämmer jag i. Varför skall manbinda en patient till en läkare om han inte önskar det? Något sådant har inteheller föreslagits. Men de flesta kommer säkerligen inte att uppfatta det somett tvång utan som en fördel att få ett besked om vilken läkare de i förstahand skall vända sig fill. Därför borde vi enkelt och handfast pröva det systemsom tillämpas t. ex. i . Där får varje människa ett besked om vem som ärhans läkare. När läkaren flyttar och det kommer en ny läkare på tjänsten fårpatienten ett nytt besked, där det står vilken läkare och sköterska han skallvända sig till i första hand. Att ha ett fritt läkarval uppfattas av en delmänniskor som viktigt, dock inte av så många som man skulle kunna tro. Ungefärhälften accepterar den läkare som finns. På många håll finns det inte någonfysisk möjlighet att välja läkare, därför att de är för få. Men i den mån mankan förverkliga ett fritt läkarval skall man naturligtvis göra det. Det striderju inte mot att man erbjuder människor en registrering till en läkare som desjälva är nöjda med. Det talasom att husläkarsystemet skulle skapa felaktiga förväntningar om attläkaren skall komma hem till patienten. För min del hoppas jag att deförväntningarna inte visar sig felaktiga, utan att vi inom svensk sjukvårdskall få ett större inslag av hembesök. I andra länder, med färre läkare än vihar i , lyckas man klara denna uppgift-att läkarna då och då kommer hemtill patienterna. Jag tror att det är bra för läkaren, bra för patienten ochbra för sjukvården som helhet. Det kan inte vara något ideal att läkaren skallsitta på sin stjärt i ett fint, vackert och modernt vårdcentralshus och aldrigse hur människor har det ute i samhället. Det kan heller inte vara något idealatt människor med feber och infektioner av olika slag skall samlas i väntrummetför att fa komma in till läkaren. Hembesök i rimlig omfattning bör vara ettnormalt inslag i sjukvården. Vi har mycket att lära av andra länder på denpunkten, I takt med ökade läkarresurser kommer det också att bli möjlighet tillfler hembesök, om vi vill ha det så och om vi ser till att detta med hembesökblir en viktig sak för läkarna och att det tas med i den medicinskautbildningen. Innebär detta en privatisering av sjukvården? Det har framgått alldeles klart - det bekräftades också av vad vi önskar är ett husläkarsystem som bygger på den offentligasjukvården. Vi menar, precis som med undantag av vpk-ledamöterna ihuvudsak har varit överens om, att den privata sektorn kan finnas kvar ungefärsom . Men det är viktigt - och det framgår av propositionen - att manutnyttjar privatläkarna, att man tar med dem i den samlade planeringen, Det ärviktigt att de är med och gör jourtjänst som de fungerar somhusläkare. På det sättet får de en nära kontakt med sjukvården i övrigt, vilketär bra också för privatläkarna. Vi menar inte att man skall förbjuda privatläkarvården,vilket vpk tydligen är inne på. Vpk vill ju att privailäkarvården skallavskaffas på något sätt -även om det är litet oklart hur det skall gå till. Vitror inte att det stämmer med människors önskemål, och därför har vi svårt attse något skäl för ett avskaffande. Mänga uttalar sig positivt omprivatläkarvården. Det är inte bara överklassen, , som gör det.Denna positiva inställning finns också bland människor i helt vanliga eller småekonomiska omständigheter. Man får ju ersättning från sjukförsäkringen, ävenom man går till en privatläkare. Många föredrar att göra det, bl. a. just avdet skälet att privatläkare erbjuder kontinuitet. De representerar en lösningpå problemet att få träffa samma läkare om igen. Den privata vården har varitmer lyhörd för detta önskemål än den offentliga. Det är alltså inte fråga omatt privatisera sjukvården, utan om vi skall förbjuda något som människor villha, eller acceptera det. Man har ibland försökt spela ut husläkartanken motlagarbetet i sjukvården - mot vårdlaget. Det är också fel. Det finns inte någonsådan motsättning. Det år bra med lagarbete. Men frågan är: Skall man få träffasamma läkare eller olika läkare när man kommer tillbaka till sjukvården? Vimenar att det är bättre att man träffar samma läkare, även om man tillämparlagarbete inom sjukvården. Detsamma gäller sjuksköterskan. Kommer dethär systemet att ta resurser från de tunga specialiteterna på Kontinuiteten i hälso- och sjukvården m. m. Kontinuiteten i hälso- och sjukvården rn. sjukhusen?Jag tror inte det. Jag kan återigen hänvisa till P.C. Han konstateraratt de flesta som kom till akutmottagningen på det stora sjukhuset inte hadedär att göra. Det är en erfarenhet som bekräftas av vetenskapligaundersökningar. Om man kan få en fungerande primärvård, en fungerandeöppenvård på vårdcentralerna, koinmer det att lätta trycket på de storasjukhusen, och det är till fördel för dem som verkligen behöver specialistvård. sade att det i propositionen var fullt medallmänna talesätt. Om jag var medansvarig till vpk:s sjukvårdspolitiska motion,där man på två sidor försöker lösa alla sjukvårdsproblem, skulle jag inteanklaga andra för att komma med allmänna fraser. Det är den enda kommentar jaghar till den kritiken. Staten kan skapa förutsättningar för enutveckling! riktning mot ett husläkarsystem. Det kan ske bl. a. genom de beslutsorn föreslås av socialutskottet. Men avgörande är naturligtvis vad somhänder i landstingen. Det är sjukvårdens huvudmän som beslutar omorganisationen, hur man skall använda resurserna, hur man skall lägga upparbetet. Därför tar ute i landstingen initiativ till att man skallpröva husläkarsystemet i praktiken. Vi kommer inte att ge oss! Kampen för husläkartankengår vidare ute i landstingen. Jag yrkarbifall till utskottets hemställan. KARINNORDLANDER (vpk) replik: säger att läkarna skall fåtid med patienterna och att man skall ha rätt att ha samma läkare hela tiden.Det är naturligtvis önskvärt att det är på det sättet. har använtsig av husläkarsystemet som en allmän trollformel för hur sjukvårdspolitiskaproblem skall lösas, men man har inte närmare redogjort för den materiellagrundvalen för ett sådant system. Man har exempelvis inte talat om att del mednuvarande utbyggnadstakt kommer att dröja mycket länge innan vi får någrahusläkare enligt folkpartimodell. Det som dä återstår är de privata läkarna, sommot höga avgifter kan infria förväntningarna på en husläkare.