prot · G309100 · 1979-12-31 00:00:00 — Att tala om mardrömmen iKampuchea utan att med ett ord beröra vem som ytterst bär ansvaret stämmertyvärr väl överens med den passiva och gentemot överslätande utrikespolitiksom är den borgerliga regeringens främsta kännemärke. Jämfört med vad vi upplevde idebatten om är det nu märkvärdigt tyst. Kan det bero på attKampucheas regering med stöd av är på väg att övervinna de värstasvårigheterna och håller på att få landet på fötter? Entydiga rapporter talarför att så är fallet. Jag behöver kanske inte hänvisa till den förre moderateriksdagsledamoten, numera chefen för korset, rapport. Denborde väl tas på allvar även av moderater. I ett TV-program för sedanhade vi också tillfälle att lyssna till en annan, en internationellt välkändsvensk i sådana här sammanhang, . Hans erfarenheter avkatastrofbistånd och hjälparbete sträcker sig ,ända till händelserna i . Han uttryckte i det härTV-programmet stor optimism och hade mycket berömmande att säga om utvecklingeni . Det är uppenbart att regeringen i mycketsnabbt har fått bukt med de värsta svårigheterna och har kontroll översituationen. Vilka slutsatser drar nu den och dessutrikesminister av dessa ovedersägliga fakta? Är man beredd att ytterligareunderlätta den svenska hjälpen genom att utvidga kontakterna och förbindelsernamed regeringen i ? Vi är pä väg att få ett nyttskandalfall i den svenska erkännandepolitikens historia, väl jämförbart medbehandlingen av DDR och . Fastän regeringenHeng Samrin klart uppfyller alla krav som ställer för ett Utrikes- och handelspolitisk debatt Utrikes- och handelspolitisk debatt erkännande, så dröjer den . Vad väntarman på? Är det ett klartecken frän som behövs innan borgarregeringen iSverige kan erkänna regeringen i ? Det vore intressant om vi kunde fåen förklaring till detta eller ett initiativ från utrikesministern och densvenska regeringen. Jag vill i övrigt helhjärtat instämma i den beskrivning avsituationen i som gjordes av . Vi hoppas alla att skall kunnabibehålla sin alliansfrihet och sin ställning som neutral stat. För detändamålet har svenska folket varit villigt att ta på sigmycket stora bördor för ett militärt försvar som har sagts vara nödvändigt somgaranti för detta mål. och många med oss har ständigt hävdat attde stora militärutgifterna på intet sätt har gett oss denna garanti. Andraförhållanden -ekonomiska, handelspolitiska och diplomatiska- har betytt oerhörtmycket mer än alla de miljarder som under dessa decennier pumpats in i detmilitära försvaret. Dessa förhållanden betyder mycket mera och påverkar ossmycket mera än vad de har gjort tidigare. Vårt beroende avomvärlden har ständigt ökat och är så stort att det finns fog förpåståendet att vi inte längre självständigt kan bestämma helt över vårsituation. I den säkerhetspolitiska debatt som pågår har begreppeticke-militär krigföring fått allt större aktualitet. Det har använts av WilhelmAgrell och andra välkända debattörer. Bakom denna term ligger det uppenbarafaktum att vi som industrialiserad småstat är så beroende av import av viktigaråvaror och vissa högutvecklade komponenter att vi i ett skärpt läge kan sättasunder press med så att säga "civila" hot. Mot sådana hot är vi fögahjälpta av ökade försvarsanslag, flera stridsflygplan och störrestridsvagnsförtjand. Det mest uppenbara av dessa hot är vårt beroende av oljaför vår energiförsörjning. Genom en huvudlös energipolitik ,framför allt av socialdemokratiska regeringar, har vi hamnat i det här läget.Vi har blivit beroende av de stora oljebolagens godtycke och vinstintressen.Inte ens den s. k. oljekrisen medförde en tillräcklig skärpning och enförstärkt beredskap på det här området. sitter vi här, med vårt70-procentiga oljeberoende, fast knutna till de västeuropeiska ekonomiernagenom vårt medlemskap i oljeklubben. Denna sammanslutning, som tillkom i samband medOPEC-ländernas rättmätiga krav på större andel av oljevinsterna och ökatinflytande över oljehandeln, är de rika ländernas intresseorganisation. Den ärdirekt riktad mot de oljeproducerande länderna, och vårt medlemskap i den kantvinga oss att delta i aktioner och bojkotter som direkt strider mot våranationella intressen som alliansfri och neutral stat. Vi bör därför med detsnaraste lämna överklassländernas oljeklubb och säkra vårt fortsatta behov avolja genom långsiktiga kontrakt direkt med de oljeproducerande länderna. Sådanakontrakt har redan säkrats av OK och Petroswede, det nya statliga bolaget påoljeområdet, men det är inte tillräckligt. Vpk har ien motion till årets riksdag rest dessa krav, och det hade varit intressant om det i regeringsdeklarationen hade funnitslitet mer av konkreta förslag om hur dessa problem skall lösas. Det som nubjuds är allmänt svepande formuleringar utan reellt innehåll. Utrikesministernborde bättre ta del av vad som sägs från det egna ungdomsförbundet i den härfrågan, så som det manifesteras i en hörnartikel . I ettvidare perspektiv gäller det inte bara oljan utan hela vårt beroende av devästliga marknadsekonomierna, representerade i första hand av EG och . Skallvi fortsätta att ge upp alltmer av vår nationella självständighet och på detsättet allvarligt urholka det förtroende för vår neutrala ställning som vi harhaft så mycket nytta av? Regeringen borde besvara den frågan på ett merabestämt sätt och inte bara tala i allmänna ordalag om nyttan av att viintegreras alltmer i detta jättelika, kapitalistiska system. Så som det är på oljeområdet, så är det ocksåinom atomområdet. Historien upprepar sig, och det finns nu krafter i Sverigesom vill föra oss över från ett oljeberoende till ett kärnkraftsberoende. Viär, som alla vet, helt utlandsberoende när det gäller bränsle till vårareaktorer som är i drift, och vi kommer att bli det i än högre grad ju flerreaktorer som vi tar i drift. Också på detta område är vi insnärjda i sammaberoende genom vårt medlemskap i . Vi kan räkna med att vårt beroende avbåde olja och uran kan tvinga oss till en snabb exploatering avvåra urantillgångar, vare sig vi vill det eller inte. Hur ser regeringen på dessa förhållanden? Jag har intekunnat hitta ett ord om denna för nationen så viktiga säkerhetspolitiska ochekonomiska fråga i någon av regeringsdeklarationerna. Är det ointressant försvenska folket att få upplysningar i denna viktiga fråga? Men det äruppenbarligen ointressant för regeringen att ta upp diskussionen. Det hadevarit anständigt att, när man berör energiförsörjning och utlandsberoende,också deklarera hur regeringen ser på utvecklingen inom kärnenergiområdet ochhur det påverkar vår internationella ställning och vårt nationella oberoende. Det är intressant att notera moderata samlingspartietstystnad när det gäller de här sakerna. Man fårsäga vad man vill om den gamlabolagshögern, men ingen kan anklaga den för att inte vara nationalistisk. Inteså med dagens strömlinjeformade högerrepresentanter. För dem är inte Sverigesnationella intressen längre det viktigaste. Det är företagens intressen som ärviktigast numera, och de är ju globala. Kapitalet har inget fosterland, och detkan inte manifesteras tydligare än genom den moderata utrikes- ochhandelspolitiken så som den bedrivs av den borgerliga regeringen . Det har talats mycket, herr talman, om avspänning ochnedrustning här . I de sammanhangen känner vi alla kärnvapenhotet ochskräcken för att det inte skall kunna behärskas eller stoppas. Då är detså mycket underligare att man, trots en överväldigande bevisning om motsatsen,på vissa håll fortfarande hävdar att det inte finns något samband mellan enutbyggnad av kärnkraften och spridningen av kärnvapen. Naturligtvis är det sant att det kan framställasatombomber utan användning av kärnkraft, men detta är ointressant. Det som ärviktigt är att varje reaktor som tas i bruk för vilket ändamål som helst -forskning, 7 protokoll 1979/80:100-101 Utrikes- och handelspolitisk debatt kraftproduktioneller produktion av vapenplutonium - ökar den sammanlagda kapaciteten ivärlden för plutoniumframställning och också kravet på större brytning ochframställning av uran. Hela kärnklyvningskapaciteten ökar och därmed ocksåkapaciteten att framställa vapen. Detta har påpekats av t. ex. ,en av de ledande atomforskarna i . medlem i forskarlagen bakom förstabomber. Det har påpekats med skärpa i den av utgivna . Det har klart uttryckts i den debattserie med vetenskapligmedling som har framställts här i inför folkomröstningen. Det harpåpekats av våra ledande och respekterade förhandlare i nedrustningsfrågor,och . Ändå fortsätter man inom de partier ochorganisationer som representerar ja-sidan i den svenska kärnkraftsdebatten attförneka detta samband. Det är upprörande, ibland patetiskt, att höra dessa felaktigapåståenden framföras gång på gång fastän alla fakta bevisar motsatsen. behöver allvarligt övervägainriktningen av de ansträngningar som skall bevara vår nationella säkerhet ochsjälvständighet. Vi borde bättre uppmärksamma varningarna om det sårbarasamhället och hotet frän den icke-militära krigföringen. Vi hotas i daginternationellt inte så mycket av militära invasioner och främmande arméer. Destörsta hoten är ekonomiska och handelspolitiska, ett ökat beroende av de storavästliga marknadssystemen. Detta undergräver grunden för vår neutralitet. Detkan tvinga oss in i beslutsprocesser, som inget politiskt parti i det härlandet kan anse vara lyckliga. Det är mot detta vi bör öka vår beredskap. Vibör undvika nya fastlåsningar och beroenden, och vi bör skaffa oss bredakontaktytor, framför allt med stater som i likhet med oss söker bevara enalliansfri politik. GUNNARBIÖRCK i (m): Jag har begärt ordet i denna debatt, därföratt jag finner det bekymmersamt att man i diskussionen om vårt lands framtid -och den utrikespolitiska debatten gäller i hög grad just detta, eller bordegöra det -ofta låter de långa perspektiven täcka över de näraliggande ochdärigenom skapar ett intryck av att problemen ligger längre bort i tiden ochatt vi har gott om tid att förbereda oss för dem. I sitt anförande yttrade bl. a.:Alla känner vi djup oro. Det tonläge har återkommit. Världen harblivit farligare att leva i. Världsläget är djupt oroande. Kapprustningen lederytterst till ett nytt storkrig. är kapprustningens centrum. Här ärslagfältet förberett. I supermakternas periferi blossarde varma krigen. Så kanvi steg för steg föras mot avgrunden. Utrikesminister vitsordade i sin deklaration i dag- låt vara i kanske mera dämpade ordalag- att vi nu framöver måste räkna medett kärvt klimat mellan supermakterna och att, liksom framhöll i denallmänpolitiska debatten , uteblivna kontakterdem emellan ökar riskerna för missförstånd och överreaktioner även till dengrad att. som utrikesministern sade, "utvecklingen råkar urkontroll". För den som inte är begåvad medoptimismens och lättsinnets rosenskim-rande glasögon står det väl alltmeraklart att spänningarna i är sädana att fortsatta urladdningar ärofrånkomliga och att detta områdes betydelse för världsekonomin är sådan attglobala återverkningar också är ofrånkomliga. En diplomat från en arabisk statyttrade att medan drar ner sin sjukvård, bygger hans land -delvis med svensk hjälp-upp sin. Kommentaren kunde lika gärna ha gällt detmilitära området. Oljan skapar en ny ekonomisk, politisk och militär balans ivärlden. 1962 kunde ännu sätta makt bakom sina ord och en amerikanskpresident göra ett drag som, om det misslyckades, hade betytt krig. När enamerikansk president bemöter en rysk aggression med livsmedelsembargo ochidrottsblockad, är detta icke en styrkedemonstration utan ett alarmerandesvaghetstecken - och uppfattas så även av hans egna landsmän. Demokratiernasutrikespolitik har alltför ofta hetat: för litet och . Det är svårt attse hur utan närvaro och utan trovärdighet skall kunna bevara ett politisktinflytande. Allra minst gäller detta , dä landet är engagerat i ettpresidentval med mänga svaga kandidater. Det är mot denna mörknande scenhimmel som stora grupperinom värt eget folk nu tvingas i harnesk mot varandra, hetsade av neurotiker imassmedia, som - utan offentligt mandat därtill - projicerar sin egen ängslanpå alla de kan nå. I en situation, dä ingen vet hur länge till vi kan köpa oljafrån , då det runt kusterna på andra sidan växer upp alltflera utländska kärnkraftverk, raketramper och örlogsbaser, då atomubåtarkryssar i närheten av våra farvatten och då kärnvapenstridsspetsar redan ärfördelade bland fältförbanden i , då skall vi ensamma överge vårfredliga kärnkraftanvändning och ta ett raskt steg mot ett fattigare samhälle,ökande sociala motsättningar och försämrad beredskap. Och låt oss komma ihåg ensak: vår svaghet drabbar inte bara oss själva. Den kommer att drabba dem ute ivärlden som vi velat hjälpa, och den kommer att drabba våra nordiska grannar,vilkas självständighet mot stormakterna på ömse sidor kräver att ärstarkt. Tyvärr är jag rädd att man måste säga med :"Though this be madness, yet there's method in't." Om det skullefinnas någon främmande makt, som ville studera hur vårt land enklast kantvingas till underkastelse genom psykologisk krigföring, erbjuder förvisso densvenska antikärnkrafts-rörelsen ett intressant studiematerial. Olyckan är attvi tycks leva i ett samhälle, som karakteriserades av denirländske författaren och Nobelpristagaren med orden: "Thebest lack all conviction, while the worst are full of passionate intensity." Jag har dristat mig att ta till orda här , därför att jag är en av de numera allt färre ledamöter av denna kammare,som upplevde vid vuxen ålder. Mellan unionsupplösningen, med dess latenta krigshot förSveriges del, och början var avståndet i tiden nio år.Mellan slut och början gick det 21 år.Ett eller två decennier tillbaka kan många människor minnas. Utrikes- och handelspolitisk debatt slut hardet nu gått 35 är. Det innebär att de svenskar som är under 55 är intehar några egna minnen av beredskapstiden, och de som är under 50 knappast någonuppfattning av kriget som sådant. Det stora flertalet väljare och aktiva politiker vet i daginte, hur det är att leva under hot, och bäringen känsla för nödvändigheten atti tid bygga upp en beredskap för det sämsta alternativet - även på bekostnad av"utrymmet för privat konsumtion" som ekonomerna talar om. Innan jag alltför mycket bekymrar mig inför 1990-taletskulle jag först och främst vilja ha svar på frågan: Vad gör vi "om kriget kommer", någonstans, ,eller ? Vad har regeringen gjort för att förbereda sig, ochvårt folk för en sådan utveckling? När kriser uppstår, sker det sällan oväntat, men det akutaskeendet iir i många fall så snabbt att det drar aktörerna nästan viljelöst medsig. Så skedde här hemma vid den av massmedierna framdrivna upplösningen avtreparti-regeringen - men viktigare än så: vid de bådakrigsutbrotten och 1939. i underhuset 1934:"Krig brukar bryta ut plötsligt. Jag har genomlevt när man på sammasätt som med stor oro och osäkerhet emotsåg vad som skulle hända. Plötsligthände någonting-fruktansvärt, snabbt, överväldigande, oemotståndligt." Själv skall jag aldrig glömma i 1962.när president kom i TV-rutan för att meddela det amerikanska folket atthan beordrat den amerikanska flottan att avvisa ryska fartyg på väg mot Cuba.Han avslutade sitt anförande med orden: "Ingen vet vad som kommer atthända. God bless you all." Inte ens han visste. Den neutralitet vi bekänner oss till är ingenting man kanklamra sig fast vid och förutsätta att den skall respekteras. Om fleratillfällen vet man att en av de krigförande makterna begärde att få besättadelar av neutralt territorium som garanti - och när detta vägrades var krigetockså där och då ett faktum. I en värld dominerad av två stormakter, och med tvåkontinenter - och - behärskade av instabila våldsregimer,med nyckeln till västvärldens energiproblem och ekonomi i händerna på dearabiska folken i , med sårbarheten och de plötsliga förändringarnai den redan prekära internationella stabiliteten som enda säkraframtidsbedömning i denna värld, som på det ekonomiska planet karakteriseratssom "the new International disorder", och med stormakternas ledareplågsamt manövrerande för att frän ena dagen till den andra försöka uppskjutaoundvikliga beslut - hur kan vi egentligen hålla på och låtsas som om framtidenendast är att betrakta som en förlängning av gårdagen? synes mig den svenska utrikes- ochförsvarsdebatten märkvärdigt overklig. Kanske kan den förebråelsen nu i ställetriktas mot mig. Men jagar van att säga inopportuna saker. är man ute 10eller för tidigt - det har hänt. Kanske är det ändå till nytta att någonsäger det som även andra tänker. Om man haren blygsam värdering av möjligheter att agera på den internationella scenen, upplevs det som desto viktigareatt vi inom vårt eget land håller högsta möjliga beredskap för det oväntade. Enligt min mening är det varje regerings och varjestatsråds ansvar att trygga erforderlig beredskap inom sitt område, från dag tilldag och från timme till timme, och detta ansvar är direkt och oavvisligt. Nedrustningsfrågorna har kommitatt spela en alltmer central roll i de utrikespolitiska debatterna. Det hängernaturligtvis samman med den ökade internationella spänningen och med de alltstörre resurser som världens stater satsar på militära förberedelser. Att allastater inte enbart rustar för att de vill fred har vi fått alltför många bevisför även . Militär makt är fortfarande för många statsledningarett instrument de använder sig av i den praktiska utrikespolitiken. Utrikesministerns deklaration innehöll följande besked:"Den dag de politiska förutsättningarna för en europeisknedrustningskonferens föreligger är berett att stå som värd förkonferensen och verka för dess genomförande och framgång." Det betyder attregeringenansluter sig till vår partimotion, motion 1130, från slutet avjanuari, där vi just föreslår ett sådant svenskt initiativ. Vi har i den motionen också begärt "ett samlatförslag för nedrustning och andra rustningsbegränsande åtgärder med målet ettkärnvapenfritt ". Också på den punkten innehållerutrikesdeklarationen positiva formuleringar. Det är glädjande och ett löfteför framtiden att det av styrda UD visar denna lyhördhet införsocialdemokratiska förslag i nedrustningsfrågorna. Spridningen av kärnvapen till fler än de sexstater som skaffat sig dem är det allvarligaste rustningshotet inför1980-talet. Ju fler stater som förfogar över kärnvapen, desto större blirrisken att dessa vapen kommer till användning. Icke-spridningsfördraget har varit i kraft . 108stater har genom att ansluta sig markerat att de inte avser att skaffa sigkärnvapen. Tre kärnvapenstater står bakom avtalet. Flera viktiga s. k.tröskelländer - dvs. länder med teknisk förmåga och eventuellt politiska motivför att skaffa sig egna kärnvapen - står dock utanför. De kritiserar NPT() främst därför att fördraget enligt deras meninggynnar kärnvapenstaterna. Trots dess stora brister tror jag man kan slä fastatt NPT har varit det mest värdefulla universella icke-rustningsavtalet efterandra världskriget. Med tanke på de ödesdigra konsekvenserna av en fortsattkärnvapenspridning är det angeläget att NPT kan stärkas och att ännu flerländer ansluter sig. De länder som undertecknat NPT samlas i Geneveför en andra s. k. översynskonferens. Den första hölls 1975. Många fruktar attdenna andra översynskonferens skall leda till motsättningar som försvagarfördraget. De politiska kontroverserna kring NPT har varit besvärliga vid FN:s generalförsamlingar under senareår. Utrikes- och handelspolitisk debatt NPT innehåller flera skilda element som dock måste ses somen helhet. De förutsätter och balanserar varandra, och utan de enskilda delarnahade inget avtal kommit till stånd. Fördragets syfte är att förhindra att flerstater anskaffar kärnvapen (artikel I och 2). Icke-kärnvapenstaterna lovarattställa sina reaktorer under en internationell kontroll vars syfte är attförhindra att fredlig kärnenergi utnyttjas för militära syften (artikel 3).Fördraget avser inte att hindra någon stat att utnyttja kärnenergin förfredliga ändamål. Fördragsländerna förbinder sig tvärtom att underlätta störstamöjliga internationella utbyte av utrustning och materiel samt vetenskaplig ochteknologisk information för kärnenergins fredliga utnyttjande. I detta avseendeskall, enligt artikel 4, särskild hänsyn tas till behov. Kärnvapenmakterna förbinder sig i artikel 6 att förhandlaom kärnvapennedrustning. De ökade motsättningarna kring NPT beror påatt många och stater som tillhör gruppen icke paktanslutna anser attalltför litet görs för att uppfylla förpliktelserna enligt artikel 4. De menaratt de industriländer i öst och väst som redan för egen del utnyttjarkärnenergin lägger huvudvikten vid NPT-textens kontrollbestämmelser och villbygga ut den delen av verksamheten. I industriländerna i öst och väst växerdäremot oron för att kärnvapnen sprids okontrollerat till allt fler länder.Bland dem har därför intresset för effektivare kontroll varit uppenbart påsenare år. Det har resulterat i exportörländernas - - regler,och nationell lagstiftning i . Detta upplevs av u-ländernasom försök av i-länderna att monopolisera kärnenergitekniken i ett läge dåmånga fattiga länder har drabbats av en katastrofal energikris till följd avoljeprisstegringarna. gillar inte att bli satta underinternationellt förmynderskap i frågor som gäller deras egen energiförsörjning. Detta är motsättningar som kan hota NPT:s framtid. inte leder till fungerande kompromisser är riskenstor att fördraget snabbt förlorar i betydelse och att den internationellaspridningen av kärnenergin sker ännu mer okontrollerat än hittills.Internationell kontroll kostar dessutom pengar, vilket är ytterligare ett motivför en del regeringar att anse den onödig och besvärlig. var mycket aktivt när nedrustningskonferensen iGeneve ,-talet förhandlade fram icke-spridningsfördraget. AlvaMyrdal spelade en stor roll i det sammanhanget. Vårt land har också i allasammanhang verkat för att så många länder som möjligt skall ansluta sig tillNPT. Vid den första översynskonferensen fungerade somordförande. har emellertid det svenska agerandetinternationellt i NPT-frägan alltmer färgats av vår inhemska debatt omkärnkraften. För svenska kärnkraftsmotståndare är naturligtvis NPT-textensartikel 4 ett rött .skynke. Det förpliktigat ju vårt land att så mycket sommöjligt underlätta utbytet av utrustning och teknologi över gränserna. NPT:s artikel 4 står i klar motsättning till texten på linje3:s röstsedel, som säger att "export av reaktorer och reaktorteknologiupphör". påstårstatsminister , vär tidigare utrikesminister och flera andrastatsråd att linje 3 skulle minska risken för kärnvapenspridning. De föreslåralltså att skall bryta mot en av de centrala artiklarna iicke-spridningsfördraget. spelar en framträdanderoll vid de internationella nedrustningsförhandlingarna, främst inom gruppenicke paktanslutna stater. Om pä det sätt som föreslås av linje 3skulle sätta sig över icke-spridningsfördraget, innebär det ingenting mindre änett allvarligt grundskott mot hela NPT. I stället för att minska risken förkärnvapenspridning betyder texten på 3:ans röstsedel att det bräckligaicke-spridningsfördraget ytterligare undergrävs - och då av en stat somtidigare varit bland de livligaste tillskyndarna. Det är inte precis den insatsman internationellt väntar sig av före . Det som sker i vårt land inför folkomröstningen fårnaturligtvis många i utlandet att börja undra över allvaret i Sverigesanslutning till icke-spridningsfördraget och i vår tilltro tilllAEA-kontrollen. Det är beklagligt att man från linje 3:s sida i sinargumentnöd så här vårdslöst slår omkring sig med icke-spridningsargumenten -tydligen utan att inse vilka svårigheter det kan skapa internationellt. Deutländska observatörer som oroat frågar sig om tänker strunta iNPT ställer tyvärr en mycket relevant fråga. Först efter kan vi geett positivt svar som skingrar tvivlen på den punkten. styrde i UD manövrerades Sverigein i en position i NPT-frågan som står i klar motsättning till u-ländernasönskemål.