prot · G309105 · 1979-12-31 00:00:00 — Jag noterar vad jordbruksministern säger idet kompletterande svaret, nämligen att regeringen är beredd att ge degarantier som är möjliga att ge. Den viktigaste punkten i min interpellationgäller ju vilka utsläpp man är beredd att tillåta, och detta är såvitt jag kanse avgörande för lokaliseringen till inlandet. Det är också avgörande för omden kommun dit anläggningen förr eller senare ändå måste lokaliseras skallkunna motivera för sina invånare att kommunen tar emot anläggningen. I enmansutredarens regogörelse sägs att det har kommitfram vissa tekniska synpunkter, att jämföras med hur det var tidigare. a. tänkt sig indunstning och liknande åtgärder, som skulle leda till attutsläppen blev mindre. Lokalisering till Norrtorp har den svårigheten att därfinns inte tillgång till någon stor recipient, om man gör utsläppet i vatten.Utredningsmannen stannade i alla fall för att Norrtorp var bästa alternativet. Jag noterar alltså att vi skall göra vad som är möjligtatt göra och vad som rimligen kan krävas. Detta måste gälla normaldriften, menjag anser att det är nödvändigt att också ge en garanti mot tillfälligautsläpp. Jag tror att det är tekniskt möjligt att skapa garantier mot att detsker tillfälliga utsläpp av miljöfarliga ämnen. Det bör vara möjligt med en konstruktion liknande den somföreslagits för kärnkraftverken, alltså någon typ av filterkammare. Där kan manfånga upp ett utsläpp och inte släppa ut det direkt iluften. ställer man av anläggningen och tar itu med orsaken tillstörningen. När man så har fångat in utsläppet får man försöka att ta hand omdet efteråt. På så sätt skulle anläggningen givetvis bli dyrare, menman skulle i alla fall undgå stora tillfälliga utsläpp. Sådana kan inträffa,även om de utsläpp som sker vid normaldrift är mycket små. Beträffande återvinning säger jordbruksministern attavfallet skall tillvaratas så långt det är möjligt, och det tycker jag ärväldigt vikfigt. Intill en anläggning i - om den placeras där, vilketju inte är säkert - finns en industri som har behov av exempelvis spillolja.Det är en ammoniakfabrik, och den byggdes ursprungligen för att fillvaratarestgaser från den skifferoljetillverkning som bedrevs tidigare.Skifferoljeanläggningen är borta, men ammoniakfabriken finns kvar, och denskulle i fortsättningen kunna få råvara från avfallshanteringsanläggningen.Såvitt jag förstår riskerar ammoniaktillverkningen annars att läggas ner. Vad gällerfrågan om en eller flera anläggningar är jordbruksministern ganskabestämt för att det skall vara en enda. Också utredningsmannen sade att ihans direktiv ingick att det skulle vara en enda anläggning. sade ocksåmycket bestämt att i hans uppdrag ingick inte alls att ta ställning till om vibehöver anläggningen eller ej - den frågan har nämligen rests också i den härdebatten. Jag är som sagt av den meningen att vi behöver anläggningen. Sedan vill jag säga att jag kan förstå de äldre som bor iområdet - om det nu skulle bli Norrtorp. Jag kanske förstår dem väldigt bra t.o. Jag var inkallad under kriget och tillhörde ett bevakningskompani somhade till uppgift att bevaka skifferoljeanläggningen som jag talade om.Jag gick runt anläggningen med en schäferhund och ett mausergevär,och jag vill påstå att våra dagars miljödebattörer har ingen aning om hur detsåg ut där . Det påminde närmast om det nu aktuella vulkanutbrottetpå . Där låg glödmassor av skifferaska som syntes , en blå dimmalåg över hela området, barrskogen dog, osv. Denna skifferoljean-läggning ärnedlagd, och miljöstörningarna har i stort sett försvunnit. Den storaKvarntorpshögen ryker dock fortfarande och håller oss påminda om att här harbegåtts något av en våldtäkt mot ett vackert landskap och ett brajordbruksområde. Jag förstår de äldre människor som är rädda för att en nysådan våldtäkt skall begås mot detta område i . Därför anser jag att, omanläggningen ändå skall lokaliseras dit - vilket dock mycket talar för - viskall vara mycket noga med att allt görs, som jordbruksministern säger, för attvi inte skall få en upprepning av dessa miljöstörningar. Om behandlingen av miljöfarligt avfall Låt mig säga till att det ärbra att vi, enligt henne, har en gemensam målsättning i dessa frågor: att viskall ta vara på det miljöfarliga avfallet och oskadliggöra det. Jag uppleverdock fortfarande att det finns en skillnad i vår syn på hur vi skalloskadliggöra det. På hennes konkreta fråga om cementförbränning icementugnar vill jag svara att det tydligen var så att Cementa ansåg att riskernavar stora för att cementen inte skulle gå att avsätta, eftersom företaget villeatt staten skulle ta det ekonomiska ansvaret för hela produktionen. Därmed ärdet bara att konstatera att förslag som jag accepterade 1976/77inte var så bra som jag trodde. Av det kan man möjligtvis ocksä dra slutsatsenatt det inte är säkert att alla industrier i detta land är lämpliga attförbränna sitt eget avfall. När det gäller det kommunala vetot vill jag påpeka att idet ärende vi nu har att pröva i regeringen - Norrtorpsärendet i Kumla kommun -så görs prövningen enligt miljöskyddslagen och inte enligt byggnadslagen, ochdär finns inget kommunalt veto. Beträffande de andra frågorna som ställde kanjag säga att varje industri naturligtvis har möjlighet att bygga en egenanläggning - det har exempelvis gjort - om de bygger på ett sådantsätt att avfallet oskadliggörs. Det är naturligtvis också möjligt för industrinatt söka tillstånd för en gemensam anläggning. Men det kommer då att prövas avregeringen Om behandUngen av miljöfarligt avfall motbakgrund av de riksdagsbeslut som finns, och där gäller beslut. Jaghävdar fortfarande att om man skall få en så riktig avfallshantering sommöjligt, som innebär ett så stort skydd som möjligt för dem som skall arbeta ianläggningen och för de kringboende i kommunen, då skall man bygga en såtekniskt avancerad anläggning som över huvud taget är möjlig, och man skallomgärda den med så starka restriktioner att man i varje fall i fred för sitteget samvete kan säga till de människor som bor där att vi har gjort så gott vihar kunnat för att anläggningen skall vara så bra som möjligt. Då skall man naturligtvisinte sprida dessa anläggningar runt om i landet, därför att en sådan teknikinnebär en stor och dyrbar investering. Jag vill påpeka för Per att när jag säger attdet är min uppfattning att vi skall ge så goda garantier som möjligt förkommunen och för de närboende, så gör jag det just från de härutgångspunkterna. Jag är inte villig att stå i denna talarstol och svära på attöver huvud taget inga utsläpp skall ske. Jag tar inte sådana ord i min mun,särskilt inte med tanke på de debatter vi har haft under de senaste månadernainför folkomröstningen. I ett tidsskede hävdade man ju exempelvis attkärnkraftverkens placering och miljöriskerna var helt ointressanta därför attingenting kunde hända. Jag tror det vore bra om vi alla drog lärdom av dendebatten. När vi nu behandlar frågan om andra miljöfarliga avfall är det alltsåvår skyldighet att göra det på ett sådant sätt att vi kan gå ut tillmänniskorna och säga, att denna teknik och dessa restriktioner är det bästaskydd vi kan ge i denna situation. Och tror jag att man skall satsa på enenda anläggning i landet. INGRIDSUNDBERG (m): Jag skall.börja bakifrån: Jag tror liksomjordbruksministern att det för det mycket avancerade och svårdestrueradeavfallet måste finnas en central anläggning. Men den fråga jag har ställt tilljordbruksministern är denna: Anser jordbruksministern att förutsättningarna förbyggandet och utformandet av en central anläggning såsom de planerades 1975 harförändrats 1980? Jordbruksministern gav själv ett exempel på en sådanförändring, dvs. att och andra industrier har byggt egna anläggningarsåväl för destruktion som för återvinning, vilket senare har ställt sig mera lönsamt. För att tala riktigt tydligt skall jag formulera mig sähär: Om förutsättningarna har ändrats, kommer det att påverka storleken på ochutformningen av den centrala avfallsanläggningen? Det kan i och för siginnebära att man måste göra vissa ändringar i de ursprungliga planerna, kanskebl. a. minska anläggningen i storlek. Skulle jordbruksministern i det sammanhangetvilja redovisa - vilket jag också frågat förut - om de deklarationer som hargjorts av företagen har visat på en förändring av mängden sådant miljöfarligtavfall som industrierna inte själva kan ta om hand? Jag vill här också passa på att erinra om att när dennafråga behandlades i fanns det i jordbruksutskottets betänkandeen reservation av och , som bl. a. stödde vad somhade framförts från vissa remissinstanser, nämligen att monopolsituationen ifråga ombehandling av kemiskt avfall skulle göra det svårare att utvecklamarknadsanpassade lösningar. Här har tekniken gått framåt, och här har alltsåvissa företag börjat att i högre grad själva ta hand om sitt avfall. Jag läste i propositionen att monopolsituationenskall föreligga när det gäller nystartande av särskilda anläggningar för behandlingav miljöfarligt avfall. Men jordbruksministern säger att industrin får välkomma in med ansökningar så får de prövas mot bakgrund av proposition 1975:32.Men vad jag begärde var alltså ett förtydligande av proposition 32, som kundetjäna som vägledning i de fall industrin vill bygga någon eller någraanläggningar för att ta hand om icke allt men en avsevärd del av sitt avfall.Detta är alltså en viktig fråga. Kemikontoret har som representant för Sverigesindustri framfört detta. Det är understött av ochluftvårdsforskning. Och det åren fråga om tydning av en skrivning i enproposition. Jag tycker, herr talman, att jordbruksministern har undgått attgöra det förtydligande som - inte minst mot bakgrund av jordbruksministerns senasteinlägg - industrin hade rätt att förvänta sig. Om behandUngen av miljöfarligt avfall PERISRAELSSON (vpk): Som jag nämnde i mitt första anförande harjag i väldigt arbetat inom kemisk industri. Jag har settolyckshändelser inträffa, jag har sett rätt många arbetskamrater dödas och settmånga arbetskamrater bli svårt brända och invalidiserade. Efter de utredningarsom gjorts efter olyckorna har jag kommit fram till att vi i sådana härsammanhang alltid måste räkna med en osäkerhetsfaktor - det kan hända saker somman från början inte har tänkt på, saker som man efteråt inte nöjaktigt kanförklara. Sådana erfarenheter har vi faktiskt gjort. Därför är det mycketviktigt att man, när man planerar och bygger en sådan här anläggning, tarhänsyn till att det oväntade också kan inträffa. Jag upprepar därför atteventuellt inträffande tillfälliga utsläpp bör kunna kontrolleras på någotsätt. Sedan vill jag beröra bara ytterligare en fråga bland allaandra. I en skrivelse frän , som kom ungefär somenmansutredningen var färdig, beklagar att företaget inte fick sätta igäng och bygga anläggningen när det var tänkt att så skulle ske. skriver,att om man bara får klarsignal, dröjer det kanske innan anläggningenblir färdig. Men om nu statsmakterna skulle komma fram till att en annanlokalisering än Norrtorp är bättre från miljösynpunkt och andra synpunkter,säger man att det kommer att dröja i stället för tvä. Då får mannämligen bygga om på en ny plats. Med anledning av att det skulle dröja fyra åri stället för två vill jag fråga: Har jordbruksministern - utan att avslöjanågonting om lokaliseringen - några synpunkter på kan varastyrande då man fattar beslut, varför Norrtorp skulle ha företräde fråntidssynpunkt? Slutligen skulle jag vilja säga - jag tror inte att jagbehöver göra något mer inlägg- att om vi skall kunna tillgodose kraven pä säkerhetoch trygghet för de vid anläggningen anställda samt minimera miljöstörningarnaoch skapa möjligheter att lokalisera anläggningen till vilken kommun som helstmåste Nr105 ' samhället ha ansvaret föranläggningen. Vi måste göra den bra och därvid p. . H använda modernaste möjliga teknik. Vidare är detnödvändigt att den blir IQ rmrs1980 flexibel och att den blir färdiginom rimlig tid. Om behandlingen Jordbruksministern : .,.r ;, Herr talman! Med anledning av fruSundbergs direkta fråga om jas anser avmiljöfarligt & j & attförhållandena har förändrats till när det gäller behovet av attta till vara avfallet vill jag framhålla att i sitt yttrandeöver Kemikontorets framställning sagt att det i huvudsak stöder om hur mycket brännbart avfall som behöver tas om hand vid encentral anläggning. Men då måste understrykas att det till i daggivetvis har skett vissa förändringar inom den här ramen. Behovet av attförbränna vissa oljeprodukter har minskat vid den centrala anläggningen, ochbehovet att kunna destillera vissa lösningsmedel har också minskat. Detta berorpå att industrin naturligtvis har gått in och tagit hand omde här produkterna, vilket kanske har ansetts ekonomiskt från industrinssynpunkt. Men totalt sett har givetvis avfallsmängden inte minskat under de häråren utan tvärtom ökat. Det är detta som är det viktiga. Jag fäster mycket storvikt vid att och i princip är överens om hur mycket sombehöver behandlas vid en central anläggning. Detta, , är juegentligen det intressanta: att vi måste ha denna centrala anläggning för attkunna garantera att vi kan ta hand om det miljöfarliga avfallet. Det är ingenbra situation som vi tvingas leva med, och det måste vara en ytterstbesvärande situation för , som inte kan bygga den planeradecentrala anläggningen. Man får nej av prakfiskt taget varje kommun när detgäller att skapa regionala depåer. Jag vill gärna säga att jag själv upplever det som yttersttråkigt att rikare kommuner i Syd- och säger nej somjag får inofficiella samtal från åtskilliga kommuner i , vilka ärberedda att ta emot den centrala anläggningen. Jag tror inte att man i dessakommuner har en annan syn på miljöfrågorna och riskerna. Orsaken är kommunernasfattigdom. Man ser att det här rör sig om arbetstillfällen för 60 människor. Det är ytterst tråkigt att behöva uppleva en sådansituation. Dessa Norrlandskommuner har precis samma rätt som alla andrakommuner i landet att ställa anspråk när det gäller arbeten för sina invåiiare.Dessa skall inte behöva ta sämre arbeten för att över huvud taget få arbete.Jag vädjar till alla som deltar i denna debatt att hjälpa till att förklara föralla människor i det här landet att förstör vi vår miljö fär vi också se tillatt den blir reparerad. Då får vi lov att använda de behandlingsmetoder som gördetta möjligt. Jag tror att det här är en gemensam uppgift för oss oavsettpartitillhörighet. LENNARTBLOM (m): Det kan kanske vara motiverat med någrakompletterande synpunkter från min sida, eftersom jag har förtroendet att fåfungera som ordförande i . Först vill jag nämna att det naturligtvis ligger en del ivad som har sagts om höga kostnader. Skälet är att det är dyrbart att exporteramiljöfarligt avfall till olika anläggningar inom den Gemensamma marknaden. Manfår extra transportkostnader, och dessutom har man att räkna med en totalbristsituation i i vad gäller behandlingsresurser. Allt detta ledergivetvis till extra kostnader, som vi i varje fall pä sikt bör kunna undvika,om vi får en väl fungerande egen anläggning. har uppdraget att sedankommunerna tagit pä sig att samla in det miljöfarliga avfallet också se tillatt den slutliga behandlingen blir vad alla är överens om att den skall vara. Idet ansträngda läge som vi nu befinner oss i försöker naturligtvis SAKABprioritera. Det ställs ibland anspråk på företaget som är svåra att tillgodosemed kort varsel. Det vägledande för företaget är emellertid attmedverka till lösningar som, när alla omständigheter tas i betraktande, är attanse som de bästa. I diskussionen har som alternativ till en centralbehandlingsanläggning av den tänkta typen framförts tanken på en mer utspriddbehandling, en mer lokal behandling. Mot bakgrund av de långa resonemang somhar förekommit - och på den här punkten har också näringslivet deltagit - trorjag att det trots allt inte är någon särskilt framkomlig väg. Vi har sett hur besvärligtdet är att över huvud taget vinna förståelse för den här verksamheten. Mycketlitet talar för att förståelsen för den centrala problematiken kommer attinfinna sig bara därför att man behandlar miljöfarligt avfall pä tio ellertjugo ställen i stället för på ett. Har man en central anläggning kan man lägganed pengar - som jordbruksministern också sade - på att uppnå en teknisktförstklassig lösning, så att man med gott samvete kan säga till kringboende attallt har gjorts som kan göras. Jag behöver bara erinra om att vi t. o. m.har svårigheter att hitta kommuner där vi under helt tillfredsställandesäkerhetsförutsättningar kan få lagra avfallet - redan detta är det dess värrei det läge som föreligger möjligt att uppbåda en stark lokal opinion emot. De propåer av skilda slag som framförts från näringslivethar jag för egen del, inom ramen för arbetet i , medverkat till att pröva.Jag har inte funnit dem bärande. Jag beklagar att fick såstort utrymme i debatten. Det var - det kunde vi säga - omöjligt frän början,men det försenade hela projektet med . Vi kan gå till , där man på ett mycketförtjänstfullt sätt satsat på att ta hand om det miljöfarliga avfallet.Erfarenheten visar att när man väl får anläggningen drar den automatiskt tillsig stora kvantiteter som man dess värre kanske inte ens visste omfanns. Jag är helt övertygad om att ett positivt beslut, som leder till att vifår en central behandlingsanläggning, är i hela landets intresse. Den kommeratt kunna medverka till att lösa detta svåra miljömässiga problem. Om behandlingen av mdjöfarlig t avfaU Ohi omställningsproblemen vid omlokalisering av statligamyndigheter ANN-CATHRINEHAGLUND (m): Jordbruksministern sade att frågan om en centralanläggning för behandling av miljöfarligt avfall bereds inom regeringskanslietoch att beslut snart skall fattas. Det är min mycket starka förhoppning att desynpunkter som Kumla kommun har anfört då skall beaktas. I sitt yttrande av avstyrkte kommunen enlokalisering av till Norrtorp. Kommunen instämde i bl. a.naturvårdsverkets krav pä en utredning om alternativa platser förlokaliseringen. Kravet grundade sig på att Frommestabäcken inte bedömdes tålaytterligare utsläpp av processvatten och att sannolikt även luftrecipientenskulle bli överbelastad om uppfördes i området. Kommunen säger nu i sitt yttrande överlokaliseringsutredningen att den är oklar på några punkter och att Norrtorpfortfarande förefaller vara det . "msta lokaliseringsalternativet när detgäller naturvård och vattenrecipient-förhållanden. Dessutom har Norrtorp en avde hårdast belastade luftreci-pienterna. Enligt kommunens mening harlokaliseringsutredningen inte givit kommunen anledning att frångå sitt tidigareavstyrkande av en etablering av i . Om regeringen ändå skulle besluta ge tillstånd tilllokalisering önskar kommunen att man fäster stort avseende vid de krav somkommunen ställer. De är bl. a. att anläggningen skall utrustas med sådan teknikatt utsläpp till vatten helt elimineras, att villkoren i fråga om utsläpp tillluft skärps i förhållande till koncessionsnämndens beslut och att förbränningav avfall som kan misstänkas förorsaka hälsorisk inte får förekomma. Vidarekräver man att åläggs att svara för kostnader för sådan utrustning,personal, m. m., som erfordras för ett säkert brandskydd och som går utöver vadett normalutrustat brandförsvar förfogar över. Kommunen önskar också att manbeaktar att som går rakt igenom Kumla centralort skall få en ändradsträckning. Det är min förhoppning att Kumla kommuns synpunkterverkligen beaktas vid regeringens beslut om en central behandlingsanläggning. Överläggningen var härmed avslutad. §6 Om omställningsproblemen vid omlokalisering av statliga myndigheter Statsrådet erhöll ordet för att besvaraBengt () anmälda interpellation, 1979/80:131, och anförde: har - med anledning avfortifikationsförvaltningens omlokalisering till - i eninterpellation frågat mig om jag är beredd att ta initiativ som förbättrarläget för dem som drabbats av den snäva tolkningen av uttalande omatt omställningsproblemen bör lindras för den personal som berörs avomlokalisering. Låt mig först klarlägga att de uttalanden som gjordes isamband med omlokaliseringsbeslut om att storaansträngningar skulle göras för att lindra omställningsproblemen för denberörda personalen självfallet avsäg dem som då var anställda pä de aktuellaverken. Stora ansträngningar har också gjorts och görs alltjämt för attunderlätta både för dem som följer med myndigheten vid flyttningen och för demsom av olika skäl önskar stanna kvar i . Redogörelse för de olikaåtgärder som vidtas har tidigare lämnats här i kammaren. Jag går därför intenärmare in pä dem . Vad fråga närmast torde gälla ärförmåner för personal som anställts efter det att beslut fattats om att en vissmyndighet skall flytta och som tagit anställning hos myndigheten kanske främstmed hänsyn till att myndigheten skall flytta till den egna orten. Det rör sigalltså inte om personal som omlokaliseras i egentlig mening. De speciellaomlokaliserings-förmånerna är därför inte heller aktuella i dessa fall. Det kan i mänga fall vara fördelaktigt för myndigheten attkunna i förväg rekrytera personal från den nya orten så att introduktion ochutbildning kan ske redan före flyttningen. För att underlätta sådan rekryteringkan den som nyanställs före flyttningen och som behåller bostadenpå hemorten få ersättning för fördyringar som följer av dubbla bostäder.Härigenom förbättras myndigheternas möjligheter att planera ochanpassa bl. a. rekryteringsinsatserna till den höga personalomsättningeni samband med flyttningen. Vi har erfarenheter frän omlokalisering av 38myndigheter. Genom att de berörda myndigheterna bedrivit en aktiv personal- ochrekryteringsplanering har långvarig nedgång i verksamheten kunnat undvikas.Det har kunnat ske med de regler som gäller i samband med omlokaliseringav statlig verksamhet. Det har inte framkommit något som visar att förhållandenainom fortifikationsförvaltningen på något avgörande sätt skulle skilja sig fråndem som har gällt för de 38 myndigheter som redan har flyttat. Förmånsfrågornabör därför, som jag ser det, bedömas på samma sätt för anställda vidfortifikationsförvaltningen som för anställda vid de andra myndigheterna. Om omställningsproblemen vid omlokaliserirtg av stadigamyndigheter BENGTGUSTAVSSON (s): Jag ber att få tacka statsrådet för svaretpå min interpellation. Det gör mig varken nöjd eller förvånad. Missnöjet kommerav att svaret, som jag har tolkat det, inte har den infallsvinkel tillpositiva åtgärder som jag hade en svag förhoppning om. Frånvaron av förvåninggrundar sig på kännedom om hur hårt regelbundet det statligaersättningssystemet är. Ett statsråds möjligheter att under resans gång vridadet rätt som går snett är ju också formaliserade. Det är bra att, som statsrådet säger, långvarig nedgång iverksamheten kunnat undvikas vid omlokalisering vid de 38 myndigheter somflyttats ut i landet. De positiva effekterna kommer på sikt.Fortifikationsförvaltningen Om omställningsproblemen vid omlokalisering av statligamyndigheter kommer attefter flyttningen till finnas på rätt plats. Dess verksamhet kommeratt representera en strukturell förnyelse på orten, och verksamheten kommer attstimuleras av den miljö och tradition som finns där. Men nog måste vi somaktivt verkat för den regionalpolitik som utlokaliseringen också är ett led ierkänna att den processen medför stora omställningssvårigheter föromstationerade verk och deras personal. Vid en enkät som företogs i fortifikationsförvaltningen ihöstas framkom att av de anställda räknade med att följa medtill . Även om det finns bra folk att tillgå där måste avgångarnamedföra svårigheter, särskilt som de kommer som präglas avomställning också vid den verksamhet som skall betjänas. En sak i det sammanhanget kanske kan intressera OlofJohansson särskilt. Standarden på förläggningar och utspisningslokaler för devärnpliktiga är på många platser dålig. I vissa fall finns det rent av skäl förhälsovårdsnämnderna att reagera.