prot · G309162 · 1979-12-31 00:00:00 — Vad vi föreslår är en bättresamverkan mellan samhället och industrin, där samhället måste kunna ställa kravoeh inte bara bocka och lacka för vad industrin gör. Jag tycker inte att vi skall fortsätta att gräla om densaken. Vill industriministern vara med och planera tillsammans med industrinoch inte bara ge direktiv, sä är det bra. Men dä skall han också stå för vadhan gör. Industriministern talade om skogsindustrin som ett kapitelför sig och sade atl det nog kommer att gå bra . Men människornakommer att fråga vem som betalade den här strukturomläggningen. Svaret blir attdet fick de anställda göra med ödelagda bygder och annat som följd. Människornakommer att fråga sig varför man inte såg till att strukturomläggningen ocksåfick betalas av dem som tog ut vinsterna. Det är just det saken gäller, inteatt vi skall ha fler fabriker än vad vi har skogsråvaror till. Det har aldrigsocialdemokratin föreslagit, men vi har föreslagit andra metoder för att lösaproblemen. Så tarindustriministern upp frågan om statliga företag och konstaterar att det där verkligen finns en motsättning mellan socialdemokratin och Det är möjligt, ivarje fall tycker jag det ser så ut. Äslingsäger är egentligen följande: skall skötas precis som Nr162 Svenska folket har i sin obegripliga nåd en gång beslutat att Onsdaeen den vi skallköpa aktier för så och så många miljoner. Men därefter skall vi j ggQ tydligeninte få lägga oss i företagens skötsel. Vi menar att regeringen skall använda sig av de statliga företagen. Jag skall emellertid ge industriministern rätt på en punkt.Vi skall vara beredda att betala för vad vi kräver av . Detgäller t. ex. i fråga om lokaliseringspolitiska insatser. Men Statsföretag ABskall också veta att riksdag och regering kräver större effektivitet och störresatsningar . Man skall presentera förslag till vettigainvesteringar, även om det inte för dagen finns pengar att genomföra dem. Dessapengar får riksdag och regering skaffa fram. Det är vad vi begär. Däremot begärvi inte att ensamt skall komma med idéerna, utan de skall iförsta hand komma från industriministern. Jag kan hålla med om attnäringslivet skall tjäna samhället. Det är självfallet näringslivets uppgift.Men vi är alla beroende av att ha ett så effektivt näringsliv som möjligtliksom att företagen spelar sin roll i samhällsekonomin så effektivt sommöjligt. Här råder det en viss åsiktsskillnad, även om numodifierar vad som av utskottsbetänkandet att döma kan uppfattas vara ensocialdemokratisk linje. Visst skall det vara övergripande planering, sägerhan, men vår linje är att det skall ske i en öppen dialog med näringslivetsföreträdare. Vad är det då som är den övergripande planeringen? Ja, det är enöppen fråga. Om jag ser tillbaka på socialdemokratins hantering av denäringspolitiska frågorna här i kammaren under denna vårriksdag, finner jag attsocialdemokratin ständigt kräver att samhället skall diktera villkoren förföretagen oeh i detalj föreskriva hur en strukturanpassning skall kunna ske.Jag kan hänvisa tillåtskilliga socialdemokratiska reservationer, som andas denna strävan att genom övergripandepolitiska beslut föreskriva hur enskilda förelag skall agera. Socialdemokratinfär bestämma sig för om det är en cenlralstyrd socialistisk planhushållning somman vill ha eller om man tänker fullfölja de gamla linjerna och göra det bästamöjliga med en ramplanering för marknadsekonomin. Det senare tror jag är denöverlägsna formen, eftersom man aldrig kan genom centrala planeringsbeslutdiktera hur marknaden, som styr förutsättningarna för företagen, skall se ut. När det gäller skogsindustrin är väldigtpessimistisk. Han säger att det kommer att la 40-50 är, om jag hörde rätt,innan skogsindustrin får en tillfredsställande struktur. Nej, ,det kommer att ta , innan massaindustrin får en struktur, som står iöverensstämmelse med den tillgängliga råvarubasen och som sedan också kan varaen lämplig bas för en vidareförädling i den takt som marknaden - framför alltEG-marknaden, men också våra egna finansiella resurser - tillåter. Denna strukturomvandling, säger , kommermed den modell som jag tillämpar alt innebära att de anställda och bygderna får 53 Näringspolinken m. m. Detta är någonling som vi alla får vara med och betala. Enstrukturomvandling av en näringsgren i ett samhälle drabbar inle enstakagrupper eller bygder utan drabbar oss alla. Därför spelar samhället med härsåsom koordinalor oeh är ständigt berett att bevaka de samhällsekonomiska ocharbetsmarknadspolitiska konsekvenserna av strukturförändringarna. När det gäller Statsförelag noterar jag med intresse atlIngvar accepterar den princip som jag har föreslagit i ochsom är antagen, nämligen att man skall kunna ge Statsföretag speciellasamhällsekonomiska uppgifter och att man skall kunna ta betalt för detta. Närdet gäller andra statliga näringslivsengagemang och företagsengagemang ärsocialdemokratin inte beredd att göra denna strikta distinktion och skillnadmellan företagsekonomiskt motiverade oeh samhällsekonomiskt motiverade uppgifter.Men jag får väl tro uppgift om alt ett omlänkande är på väginom socialdemokratin. Del vill jag gärna hälsa med tillfredsställelse. INGVARSVANBERG (s) replik: Industriministern säger att vi alla har behovav effektiva företag för att ha någonting atl fördela i samhället. Det är välen självklarhet att del är bättre alt ha större tillgångar i samhället attfördela än att ha mindre. Men förutsätter detta att vi inte skall ha någonstyrning av eller någol inflytande över industriutvecklingen? Jag har studerat japansk planeringav industrin. Det finns väl inget land där planeringen är så i detalj genomfördfrån centralmakten som i . Men jag tror inte att vill påståatt det japanska näringslivet är ineffektivt och inle ger några pengar. Jagvill inte för allt i världen ha det japanska systemet, men del är effektivt sålångt att företagen tjänar pengar. Så var litet försiktig med att argumenterapå två sätt, . Det kan gå på tok. Sedan kommer industriministern till detta med övergripandeplanering och frågar: Vad är övergripande planering? Jag kan vända på det helaoeh fråga industriministern: Vad är den ramplanering som han talar om? Det ärmöjligt att han menar samma sak. Han avser en urvattnad övergripande planering,där man skall göra en ram som är så vid alt allt möjligt ryms inom den. Vad vimenar med en övergripande planering är att man inte skall planera för varjebransch för sig i bygderna och sedan finna att åtgärderna strider mot varandra.Det måste vara en planering för hela samhällets näringsliv, där bitarna klaffari varandra, där företagen stöder varandra. Det finns exempel att anföra när det gällerregionalpolitiken. Det får inte vara så att man i bygder medsysselsättningssvårigheler startar en massa småföretag som pä inget sätt stödervarandra utan kanske bara konkurrerar inbördes. Det behövs en planering. Vimåste fatta vad som händer. Skillnaden, , är den att vi menar att samhälletskall ha en möjlighet att styra utvecklingen och inte bara tacka och ta emotvad kapitalet och storindustrin beslutar om. Vi har inte sagt atl allting skallavgöras av regeringen eller av politiker. Vi vill att det skall varaen samplanering, men dä skall del vara en samplanering där också samhället harnågonling atl besluta om. Om induslriministern har bekymmer med att klara ut vad somavses med en övergripande planering, kan han ju få tillgripa en metod som hanmot slutet av sitt anförande kallade för centralstyrd socialistisk planering.Jag skäms inte för ordet socialistisk, men jag tycker att man skall veta vadman talar om. Jag kan kalla industriministerns ramplanering för fullständigtplanlös utsugning av människorna på kapitalisternas villkor. Då är vi kvitt. Jag skall inte gå in alltför mycket på frågan omskogsindustrin. vet att han är ute på svag is. Jag sade inle attdet tar att göra omställningen, men bedömningarna kommer att göras om 30år, och då kommer man att säga om : Varför gjorde han omställningenpå etl sådant sätt alt bygder och enskilda människor fick betala kalaset? Detvar elt tokigt sätt atl sköta uppgiften. Att genomföra industriministerns idéer går väldigt snabbt.Överlåt det hela lill något multinationellt företag, så är det gjort på enmånad. Att genomföra drastiska åtgärder utan hänsyn till människorna är enkelt. Det sägs någonslans i alt det som finns kvar sedanmannen är död är ryktet om vem han var. Tänk på, , vad man kommeratt säga om er! Var den som planerade utan hänsyn till människornaeller gjorde en riktig planering? är väldigt orolig förhistoriens dom. Jag är det inte. När det gäller skogsindustrin säger attjag befinner mig på svag is. Nej, tvärtom. Vi har den struktur som utvecklasinom skogsindustrin under kontroll från industridepartementets sida. Vi vetmycket väl hur handlingsmönstret kommer attutvecklas, och vi är beredda att aktivt inskrida som koordinalor närutvecklingen förefaller att gå i en riktning som ur total samhällsekonomisksynpunkt inte är önskvärd. Vad som skiljer oss frän socialdemokratin är atl enligtdet socialdemokratiska förslaget skulle det läggas fram en övergripande plansom hade förutsatt en lång förhandling oeh en omfattande byråkratisk apparat.Under den tiden hade inte bara mycket vatten runnit under broarna utan ocksåsannolikt en rad cellulosafabriker, som bort överleva, skattat åt förgängelsen.Här gäller det alt ha en flexibel och handlingskraftig attityd från samhälletssida och att noga följa vad som händer i en industrigren. och jag borde kunna vara överens om attdomslutet beträffande om detta är lyckligt eller inte är för tidigt att fälla.Låt oss ha den debatten när vi ser litet mer hur industristrukturen utvecklas. tar visserligen avstånd från den japanskastats- och privatkapitalistiska modellen, men han tar den ändå som något av ett Näringspolitiken m. m. Näringspolitiken m. m. exempel påhur man genom en övergripande planering kan lyckas att få företagen att tjänapengar. Javisst, men här gäller det ju att på de villkor som är våra, med dennäringsstruktur vi har och med den biandekonomi vi har, finna den optimalaformen för samspel mellan näringsliv, samhälle och fackföreningsrörelse. Formen för det är inte centralstyrning utan i stället attge företagen ett ansvar inom vissa givna ramar. De ramarna bör, som jag sade imitt huvudanförande, innehålla också ett tidsperspektiv och en bedömning av deninternationella konkurrensmiljön. Jag illustrerade det genom att tala om attegentligen rör det sig om perspektivplaner, där samhället mera distinkt ochprecist har angivit målen och förutsättningarna förföretagsamheten. Det är de strävanden vi har. Innehållet i vår ramplanering ären distinkt arbetsfördelning mellan företag, samhälle och fackföreningsrörelse.Men om det skall fungera måste vi ha en friare och öppnare attityd tillsamverkan mellan arbetsmarknadens parter och olika intressegrupper inomnäringslivet. Avslutningsvis noterar jag gärna att i ochför sig kommer till samma slutsats. Det tar jag som ett hoppingivande teckenfrån den här lilla ideologiska debatten i marginalen. En ökad samverkan isamhället är ett livsvillkor för att vi skall klara de påfrestningar svensktnäringsliv står inför . Tredje vice talmannen anmälde att anhållitatt till protokollet få antecknat att han inte ägde rätt till ytterligarereplik. (vpk): Vart tar det vägen med somindustriland, var kommer den här nationen att stå industriellt omde nuvarande tendenserna fortsätter? Det är den stora frågan för ekonomin ochindustripolitiken i det här landet . Ingen kan undgå att märka att vi, när vi diskuterar oehbeslutar om näringspolitiska frågor här i , praktiskt taget aldrigfattar beslut om att något skall gå framåt, att något i verklig mening skallförnyas, växa och ge mera arbete. Alla våra beslut går ut på att skära nedkapacitet och minska sysselsättningen, att godkänna planer och tendenser sominnebär att enheter och arbetsplatser slås ut. Regeringens finansplan räknar heltcyniskt med att industrisysselsättningen skall fortsätta att minska, som dengjort - färre industriarbetare . Det hjälper inte att industriministern står här och sägeratt industriinvesteringarna har ökat under den allra senaste korta perioden.De har ju ökat mycket mindre än de minskade under de fidigare åren. Man haregentligen inte ens återvunnit det som förlorats. Man kan med en visstillspetsning säga att under 1970-lalet relativt sett halkat tillbakaminst i sin industriella position i förhållande till omvärlden och tilllandets utveckling på andra områden. Ett mycket stort och allvarligt problem, som ingen harberört . Nr 162 är att den svenska industrikapitalismens inrekaraktär, dess etik och moral, Onsdaeen den om man så vill säga, har fallitsönder. De svenska kapitalägarna är inle längre 4 jpj jgcn specielltintresserade av produktiva investeringar och satsningar på den framtidsom kommer om . Del som väcker största intresset Näringspolitiken hos dem nu är olika former av spekulationsmanövrer och olikaformer av mm parasifiska, i stället för produktiva, verksamheter. Vi harfått en parasit- och placeringskapitalism snarare än en produktiv kapitalism,som satsar . Vi har också fått ett utflöde av produktivtinvesteringskapital till andra länder, ett utflöde som klart hämmarutvecklingen här i landet. Det är knappast heller någon som undgår att se hurstämningen är ute i det privatkapitalistiska näringslivet och f. ö. också inomden statligt ägda delen av näringslivet, som i och för sig arbetar efter sammaprinciper. Det råder en allmän pessimism. Där finns rädsla för att satsa pä nyasaker. Man tänker inte långsiktigt och ger sig inte in på långsiktiga ochvåghalsiga projekt. Man tror inte på någonting - del ekonomiska systemet harslutat att tro pä sig självt. Del är litet beklämmande att konstatera att utskottet oehregeringen - och i stor utsträckning också den socialdemokratiska oppositionen- inte drar några slutsatser då de ställs inför alla de här problemen. Tvärtomför de till torgs idéer som visar atl de står passiva. De lever, idémässigt, ien förgången värld. De tror att strukturomvandling är någonting som kommer avsig självt, som finns ovan molnen, och tvingar oss till underkastelse utan attvi kan påverka det. När de använder ordet planering, tömt pä hela sitt egentligainnehåll, menar de inte att man skall påverka någonting. De menar att man skallförbereda sig för anpassning till något man inte styr. Så går det inte att bygga upp en industrination och inteheller alt hävda en nations industriella ställning . Det måste tvärtomtill en medveten planering. Man måste veta var man vill hamna och själv skapade förutsättningar som gör det möjligt att uppfylla målet. Det betyder alt manhelt och hållet måste ta avstånd frän anpassligheten till att strukturomvandlingenär något neutralt oundvikligt, givet av , som man obönhörligt måsterätta sig efter. Det märks också på industriministern atl han är heltperspektivlös. Han säger inle ett ord om varviskall hamna om 10, 20 eller 30år. Det har han inga idéer om, men han tycker förmodligen atl vi inte skall hanågra idéer om det heller. Det skall liksom lösa sig av sig självt. Det fårlöpa och sedan hamnar vi där vi hamnar. Det är det bästa sättet atl geaktieägarna, placerarna och parasiterna den frihet de vill ha för alt utnyttjafolkflertalet och de arbetande. Man använder sig också av tekniken alt försöka skyllaproblemen på allt möjligt, t. ex. att lönekostnaderna i är för höga. Del gör man trotsall all internationell statistik visar att lönekostnaden per producerad enhet stigit mycket mindre i än i en rad andra industriländer. Trots atl dessa ändra länder haft en större lönekostnadssteg ring än har de ändå kunnat hävda sig bättre som industriella nationer. Nr 162 Det visar att lönekostnaden inlehar någon egentlig betydelse för den Onsdaeenden industriella utvecklingen. Del ärhelt andra faktorer som är avgörande, och 4 iuni1980 " faktorerna som saknats här.Problemet har inte elt dugg med Det är bara propaganda för alt tränga tillbaka deNäringsnolitiken arbetandes och folkflertalets levnadsstandard för attskapa gynnsammare kortsiktiga vinster för kapitalet. Regeringen rör sig i en idealistisk skenvärld. Man talarom att man vill ha etl decentraliserat näringsliv, medan har det högstcentraliserade kapitalistiska näringslivet i världen - möjligen Japanundantaget. Man säger sig vilja satsa på småföretag och medelstora företag,medan det just är dessa förelag som hårdast harslagits ut. De har stampats ut av storfinansen genom koncentrationen. Manskyller vidare på atl vi måsle anpassa oss efter den internationellaarbetsfördelningen, dvs. skall bara syssla med vissa saker som viförutsätts vara lämpliga att syssla med. Andra länder skall syssla med sinaspecialiteter. Genom att minska ner och göra produktionsschemat längreoch snävare och dra nytta av specialiseringens fördelar tror man sig kunnafrämja en ekonomisk tillväxt. Det är en teori som inte ens hade anklang i det1800-taI där den uppstod. Det är myckel märkligt alt den teorin med storenvishet drivs både från den socialdemokratiska minoriteten i utskottet ochfrån den borgerliga majoriteten då de skall polemisera mot vpk:s motioner ochförslag i de här frågorna. Man ser inte att teorin om den internationellaarbetsfördelningen är en mycket ödesdiger teori. För det första är den inlesann. För del andra är del mycket farligt att försöka tillämpa den som om denvore sann. Man vinner nämligen ingenting på att göra sill näringsliv merspecialiserat, mer ensidigt, på att lägga ner hela branscher och koncentrerasig bara på vissa eller på att lägga ner vissa delar av produktionssortimentetoch koncentrera sig pä vissa specialiteter. Del är tvärtom så, enligt deströmningar som dominerar den internationella nationalekonomin,att det när del gäller industriell och nationell utveckling krävs en betydandemångsidighet för atl kunna tillgodogöra sig tillväxten. Mångsidigheten är isjälva verket den faktor som skapar ökad effektivitet, bl. a. för att denmöjliggör en tillämpning av tekniska innovationer och nyheter på fler sektorer.Framstegets effekt blir därför starkare - mångdubblas - ju fler områden ochspecialiteter man kan tillgodogöra sig den på. Utskottet saknar också helt förmåga all frigöra sig frånden exportfanatism som tycks styra nästan hela det industripolitiska och ekonomiska länkandet i det här landet. Det är inte sä alt exporten är helig, att det är den man måste underkasta sig och att den måste gå före allting annat. Det är ett mycket farligt sätt alt tänka. Det är väldigt farligt om en ekonomi blir för öppen. Exportenär viktig, men en ekonomi får inte bli för öppen. Ekonomin får inte bli så beroende av utlandet att den tappar bort sin egen självständighet, sina egna möjligheter alt behärska utvecklingen. Exportfanatismen får inle gå därhän att man fullständigt bortser från att grunden för en stabil och säker export är att man har en stark och säker hemmamarknad. Hemmamarkna- 58 den i är alltjämt större,kvantitativt sett, än vad exportmarknaden är. Man klarar sig inte pä exportmarknaden, om man inte har enstark och expanderande hemmamarknad, som man så att säga kan stödja sig pä. Deninre marknadens utveckling är i själva verket en förutsättning för framgång påexportsidan. Ett ensidigt gynnande av exporten leder till att landetsproduktionssortiment tunnas ut och att landets ekonomiska beroende avmultinationella företag oeh andra nationers ekonomi ökar på elt sätt somundergräver den politiska och ekonomiska självständigheten. Delta är varkenpolitiskt eller ekonomiskt gynnsamt. Jag tycker också alt det är en skendebatt som här försmellan och industriministern. Det är litet löjligt avindustriministern atl försöka manövrera in i en position därhan skulle företräda något slags cenlralstyrd socialism. Vad är del för en konstladdebatt? Vi har haft en socialdemokratisk regering och ändå har denprivata storfinansen blivit sä stark som den blivit. Ni har ju egentligenprecis samma syn. Ni vill båda att fjärde AP-fondens aktier skall placeras påkapitalistiska villkor och understödja den traditionella typen av produktionoch alltså inte åstadkomma någon egentlig kvalitativ förnyelse. Ni har sammauppfattning om varven. Det kommer ni att redovisa . Ni har litet olikabud - det skiljer på ett eller annat tusental jobb som ni vill skall försvinna,men i princip vill ni ju på båda sidor dra ned kapaciteten. Det har inte variltal om att socialdemokratins ledning har företrätt någon kvalitativt sett annanpolitik i dessa avseenden än vad ni själva gjort. Det är därför heltmeningslöst att starta den här debatten om socialism - jag tror inte attinduslriministern riktigt vet vad socialism betyder. Jag tycker också att det är litet beklämmande att höraIngvar som företrädare för den socialdemokratiska arbetarrörelsen talaom alt alla har ett gemensamt intresse av produktionens utveckling. Det har viju inte alls. Tvärtom finns det grundläggande och obönhörliga motsättningarmellan olika samhällsgruppers intressen. Aktieägarna- kapitalägarna ochstorfinansen - kan aldrig ha samma intressen vare sig av produktionensutformning, omfatlning, inriktning eller sättet på vilket produktionen bedrivssom arbetarklassen och folkflertalet har. Där är en obönhörlig motsättning, ochdet är en motsättning som skapar strid. Man skall inle försöka undanskymma detgenom att säga att vi alla sitter i samma bål oeh har samma intressen. Det ären teknik som alltid har använts för att underkasta folkflertalet den typ avstrukturomvandling och den typ av ekonomi som storfinansen och kapitalägarnavill ha. Vi anser frän vpk:s sida att man när det gällerindustripolitiken måste tänka om fullständigt. Man måste placera sig i en sortsnolläge, där man rensar bort alla gamla fördomar om internationellarbetsfördelning, all exportfanatism och alla idéer om atl strukturomvandlingenär obönhörlig. Man måste i stället börja tänka på ett nytt sätt och med öppnaögon se verkligheten som den är ulan att vara bunden av gamla borgerliganationalekonomiska teorier, som upphört att gälla för länge sedan - redan iförra århundradet. Vilka är då nyckelproblemen för den svenska industriellautvecklingen ? Det är naturligtvis ett komplicerat problem, och jaginbillar mig Näringspolitiken m. m. Nr 162 inte att kunna annat än mycketkortfattat och schematiskt peka på några 4 iuni1980 " belastningar som ärorsaken till stagnationen och krisen i det industriella är att man har för mycket tunga råvaruberoende Näringsnolitiken tradifionellatyper av verksamhet. Det gäller också färdigvaruindustrin, där man alltförmycket levat kvar i de klassiska svenska produkternas värld. Följden härav äratt man får en mycket hög koncentrationsgrad i näringslivet oeh tilltagandeutslagning av mindre enheter. Det skapar regionala kriser och leder till storasamhällskostnader när man skall försöka avvärja de sociala effekterna. Pä delsättet får man också en struktur som kräver oerhört mycket energi och somkräver ett väldigt inflöde av mycket dyra insatsvaror, som till stor del måsteimporteras. Det är just detta beroende av de dyra insatsvarorna och de enormamängderna energi som skapar en stor del av det väldiga importbehovel. Dettaväldiga importbehov tvingar sedan fram en överdimensionerad export för att detskall kunna betalas. Det hade varit bättre om man hade haft en industri sominte var så råvaruberoende, som inle inriktade sig pä att cirkulera så storamängder stoffer, som inte var så enormt energikrävande och som därför intebehövde en sä stor import av dyra insatsvaror. Härigenom skulle man slippa dethårda exporttvång som vi nu har på oss, och man skulle stå något friare när detgäller att avväga proportionerna mellan hemmamarknad och exportindustri, mellanden inre ekonomin och den yttre. Vidare är det just den bristande förnyelseförmågan som detprivata näringslivet självt visar som är ett problem.