prot · G309102 · 1979-12-31 00:00:00 — I utskottets betänkande erinras om organ "som ärmyndigheter i TF:s mening men som allmänheten inte betraktar som sådana".Sådana "organ" är bl. a. våra sjukhus. "Allmänheten"förväntar sig när den vårdas på sjukhus, i öppen och sluten vård, att läkareoch annan personal har "tystnadsplikt" och att vad patienten iförtroende meddelar läkare och vad som i övrigt förekommer under vården stannarmellan de berörda. Man tar också för givet att skriftliga uppgifter i journalerförivaras så att de ej blir tillgängliga för obehöriga. All sjukvårdandeverksamhet bygger på en underförstådd överenskommelse om dessa premisser. Denoffentligrättsliga uppfattningen att sjukjournaler är "allmännahandlingar" har därför ifrågasatts av läkarna, som inte själva ser sig som"myndighetsutövare" gentemot sina patienter utan snarare som derasföreträdare gentemot andra myndigheter. I vissa hänseenden kan läkarensrelation till sin patient jämföras med försvarsadvokatens till dennes klienteller prästens till den som biktar sig - två förtroendesituationer, till vilkalagstiftningen tar speciell hänsyn. Det är angeläget att myndighetsbegreppet blirföremål för utredning. Utskottet "förutsätter" att regeringen snarastskall låta utreda frågan om sekretess mellan myndigheter. Inom sjukvården kanman i det mest komplicerade länet - - finna fyra eller femmyndighetsnivåer: kliniken, sjukhuset, förvaltningsområdet, hälso-ochsjukvårdsnämnden och . Pä vilken av dessa nivåer träffar manmyndigheter, som är, som det heter i utskottets text, "självständiga iförhållande till varandra" och vid vilkas gränser handlingssekretessen förallmänna handlingar upphör? Och hur skall man kunna säkra sig mot obehöriga samkörningarav dataregister inom dessa myndigheter och mellan dem och andra? Vad betyderdet inom sjukvården att sekretessen i den nya lagstiftningen inte följer denskyddsvärda uppgiften utanför det s. k. primära sekretessområdet? Om en hemliguppgift skickas ut av misstag kan den inte åter infångas. Inte heller torde densom släppt ut den drabbas av straff, om det inte kan visas att detta skettuppsåtligt. Införandet av tekniken med "skaderekvisit" -inom sjukvården ett "omvänt skaderekvisit" - kräver ett rättbesvärligt nytänkande hos beslutsfattarna, och detta nytänkande förenklassannerligen inte av att handlandet skall appliceras icke på det enskilda,föreliggande fallet utan på ett tänkt "typfall". Ingen läkare kanlängre hänvisa till sin absoluta tystnadsplikt, om någon försöker avlocka honomupplysningar om enskilda Man skall ha klart för sig, att medan enframställning om utlämnande av handlingar, eller muntliga uppgifter, från envanlig "myndighet" endast sker på kontorstid och med erfarnaförvaltningstjänstemän tillgängliga, drabbar begäran om besked inom sjukvårdenofta under kvälls-eller nattimmar en jourhavande läkare, med ringa insikter ivad som här kallats en "mycket komplicerad lagstiftning". Att dåtillämpa "omvända skaderekvisit i typiska fall" är nog inte alltid sålätt. Det förefaller nästan svårare att utlämna handlingar till en annanmyndighet än att ge uppgifter till en nyfiken reporter. En konsekvens av ersatt absolut sekretess - som fortfarande skall finnas för präster ochförsvarsadvokater - med skönsmässig bedömning inom sjukvården blir troligen,att all yttre information där måste handhas av klinikchefer eller chefsläkarepersonligen. Såväl när det gäller 7 kap. 6 § som när det gällerforskningssekretessen i 8 kap. 9 § använder man i lagen en opersonlig form:"om det kan antas att fara uppkommer" resp. "om det måste antasatt uppdraget lämnats under förutsättning att uppgiften inte röjs". För den som är van att tala i aktivt klarspråk uppställersig obetingat frågan vem det är som - i det enskilda fallet - antar det enaeller det andra. Jag tycker det är en stor svaghet att - om olyckan är framme -nästan vem som helst, som tillfälligt har en handling i förvar, kan komma attsvara för "antagandet". På samma sätt är jag rädd för att begreppet "högst 70är" eller "högst " lätt kan feltolkas av dem som råkardrabbas av förfrågningar. "Högst" kan ju vara allting som är mindreän detta antal år. Det hade enligt min mening varit bäst att ange just detantal år som sekretessen skall gälla och inte använda termen "högst".Anser man vid begagnandet av det omvända skaderekvisitet att skada inteföreligger, så spelar det ju ingen roll om sekretesstiden är ett eller 70 år.Däremot är det sä, att 70-årsgränsen för sjukjournaler i sak torde innebära attvarje sådan journal efter avslutandet, eller efter den sista anteckningeni den - vad som avses bör klargöras i tillämpningsföreskrifterna - förlorarsitt sekretesskydd och blir offentlig handling. Detta innebär att fr. o. m.lagens ikraftträdande alla bevarade sjukjournaler och tidigareblir tillgängliga för envar och kan publiceras. Sådana journaler kan emellertidinnehålla uppgifter -exempelvis om ärftliga sjukdomar - som kan vara besvärandeför nu levande anhöriga. Man frågar sig också vem som prövar det omvändaskaderekvisitet när det gäller journaler , vilka överförts frånett sjukhus till ett statligt eller kommunalt arkiv. I mitt särskilda yttrande har jag berört dekonsekvenser för läkarnas handlande, som osäkerheten om sekretessens"täthet" kan tänkas leda till. Sannolikt kommer både patienter ochläkare att bli mera förbehållsamma i sina utsagor, vilket kan motverkaförståelsen av förefintliga psykologiska och sociala problem. Ett slag avuppgifter reser särskilda svårigheter, nämligen personuppgifter på givare avorgan för transplantation och material för artificiell insemination. i fråga omvilka det på läkarhåll har ansetts att absolut sekretess måste föreligga mellangivaren och mottagaren. Hur det skall lösas vet jag inte. Kanske regeringen kanbeakta det genom Förslag till sekretesslag m. m. Förslag till sekretesslag m. m. utfärdandeav tillämpningsföreskrifter på samma sätt som utskottet förutsätter attregeringen skall göra i fråga om konstruktionen av ett regelsystem för etiskakommittéer i samband med utfärdandet av en förordning rörande 8 kap. 6§. Allra sist vill jag påpeka detanmärkningsvärda förhållande som gäller och efter vad jag förstår skallfortsätta att gälla, nämligen att i sin egenskap avtillsynsmyndighet över hälso- och sjukvårdspersonalen har befogenhet att tadel av alla sjukhandlingar på denna stora personalgrupp. Den sekretess, medavseende på personliga förhållanden, som anställda inom andra arbetsområdenåtnjuter i förhållande till överordnade myndigheter, saknarsjukvårdspersonalen i förhållande till sin tillsynsmyndighet. Denna visshet omatt "Storebror ser dig" får väl ses som ett uttryck för den viktsamhället fäster vid dessa personalkårers uppgift att svara för den svenskabefolkningens liv och hälsa. (vpk): Jag har bett att - och fått kammarkanslietsgodkännande -något få överskrida den tid som jag antecknat mig för på listan. kommunisterna yrkar avslag på hela den nyasekretesslagen. Varför gör vi det? Inte därför att den som sådan skulle varaspeciellt farlig. Inte heller därför att den som sådan skulle vara specielltdålig. Allmänt sett är den inte sämre än den som redan finns. Men den har en annan, långt allvarligare brist. Den haringenting med verkligheten att skaffa. Hela propositionen och hela betänkandetsvävar i en luftig värld, rör sig med abstrakta och akademiska frågor. Mandiskuterar som om vi levde och satt på ett statsvetenskapligtseminarium, fjärran från världens buller. Men ute i verkligheten sker storapraktiska förändringar, som radikalt och i grund ändrar alla förutsättningarför offentlighet och informationsfrihet. Detta är det verkliga problemet. Det finns två slags kritik att rikta mot förslaget. Detena avser brister i den direkta utformningen. När man nu gjorde en ny lag,borde man gjort vida mer för att rätta till den gamlas brister. Det har maninte gjort. Redan vid sitt antagande blir den nya lagen därför bristfällig.Detta är onödigt och otillfredsställande. Dethandlar om två skilda typer av brister. Jag skall ge tvä exempel. Vissa yrkesutövare - läkare, präster, kuratorer m. fl. -måste få ha en förtrolighet till de människor som anlitar dem. Deras tystnadspliktbryter därför vittnesplikt. Denna speciella förtrolighet skyddas inte då mansöker en psykolog. Psykodynamiska metoder och tänkesätt, liksom behov avpsykisk rådgivning ökar i samhället. Det är därför en försummelse att utskottettrots framställning i saken från icke drar konsekvensernahärav. Detta bör absolut ändras. Patienterna inom vårdsektorn har ett svårt rättsläge.Nästan aldrig får de i tvister rätt gentemot sjukvårdsadministration ochläkare. Deras rättsläge måste förbättras. Detta problem har ventileratsutförligt i denna kammare . Patienterna och derasorganisationer kräver full insyn i sitt eget material, utan begränsningar. Men konstitutionsutskottetförsvarar myndighetens rätt att undanhålla patient sådana upplysningar omhonom själv. Här har vi det motsatta förhållandet. Sekretessen skadarmedborgarens rimliga intresse och försvagar hans rättsställning. Detta hadebort ändras, men det har man inte gjort. Dessa två typexempel visar på ett klart behov av översyn.Det skall inte behöva finnas sådana brister i en alldeles färsk lag. De bordeha undanröjts när man utformade förslaget. Liggande förslag bör därför redan avdet skälet återförvisas till regeringen. Vi kommer till den andra större frågan, den som gällerhur verkligheten och den tekniska utvecklingen helt ändrat förutsättningarnaför informationsfriheten och insynen i samhället. , när sekretessbestämmelserna första gångenbröts ut som en särskild enhet, har vi haft en tendens till minskning av dendel av samhällsinstitutionernas material som är tillgängligt för medborgerliginsyn. Denna minskning sker på flera vägar. Den sker genom engodtycklig praxis, som alltmer vidgar det i praktiken sekretessbelagda området.Det sker genom rättsliga utslag som grovt strider mot av regering och riksdagklart uttalade principer och strävanden. Och det sker genom det sätt på vilketden nya tekniken byggs och används inom den offentliga sektorn. Datateknikenhar ställt allt pä huvudet. Gamla klassiska teorier gäller intelängre. Allt detta är inte bara allmänna påståenden från min sida.Det förhåller sig i verkligheten så. Vi kan se toppen av detta redan närvi läser i JO:s ämbetsberättelser. JO är som bekant inte någon särskilt hårdmyndighet. Tvärtom, JO är ganska snäll mot höga ämbetsmän. Ändå finns det ingetslag av JO-anmälningar där frekvensen anmärkningar är så hög som detgäller brott mot offentlighetsprincipen. En anmälan på tre leder till någonform av anmärkning. Det är ett allvarligt symtom som bekräftar min värdering. Men vari består mer konkret det växande hotet motoffentlighetsprincipen och informationsfriheten? Låt oss se på några av deviktigaste exemplen ur praktiken. Allt större del av offentlig verksamhet försiggår sombekant i kommunernas, regi. Vi vet att för tjänstemän i den statligaförvaltningen gäller allmänna verksstadgan. Den innehåller ganska klarapraktiska föreskrifter hur man skall förfara för att gå allmänheten till hända,när den vill ta del av offentliga uppgifter. Att den sedan inte följs är enannan sak, men bestämmelserna finns. För kommunerna finns inga sådanaföreskrifter. Rättsläget är långt sämre ur offentlighetssynpunkt på denkommunala sektorn. Det är märkligt, att inte alls tarupp denna aspekt. I tryckfrihetens formella och praktiska villkor utgörrätten till anonymitet en grundregel. Vill jag ta del av en offentlig handling,har jag rätt att vara anonym. Jag är icke skyldig att uppge namn. Jag är ickeskyldig att uppge det Förslag till sekretesslag m. m. Förslag till sekretesslag m. m. syfte jag har med att ta fram en viss handling. Entjänsteman har icke rätt att efterforska mitt namn eller mitt syfte. Dettagäller som känt alla medborgare och ingalunda bara journalister. Mot dessa regler syndas i praktiken grovt. På allt flerinstitutioner blir det praxis att kräva legitimation och uppge syfte. Men ingen tycks bry sig om det: Här i kammaren står förrejustitieministern och säger, att anonymitetsprincipen är av grundläggande betydelse.Men på hans egen arbetsplats avkrävs människor konsekvent legitimation när devill besöka offentliga registraturer. Man struntar i JO:s föreskrift, attoffentliga registraturer skall vara så anordnade, att sekretessbestämmelsernaför institutionen i övrigt icke bildar hinder för tillgängligheten tillregistraturen. Över huvud taget håller ett nytt tänkesätt på att spridas iadministrationen. Alltmer tillämpar man regeln att hellre fälla än fria, dvs.varje möjlig antydan att en uppgift icke är offentlig leder till att man vägrarlämna ut den. Sekretessen håller pä att bakvägen göras till huvudprincip medangrundlagsregeln blir underordnad. Men själva huvudkomplexet i den utveckling som hotaroffentlighetsprincipen ligger i den nya tekniken. Allt större delar av det offentliga materialet läggs överpå data. Det är bara en tidsfråga när huvudmassan av offentliga uppgifter här ilandet är databaserade. Detta är ett helt nytt läge. Upprepade gånger har slagit fast, att övergångentill datasystem icke får föranleda att offentlighet och insyn begränsas.Tvärtom har framhållits, att datatekniken borde kunna öka ochunderlätta insynen. Iverkligheten sker på bred front nu det rakt motsatta. För det första: Förvaltningen lägger upp sina datasystemså, att de blandar offentligt och sekretessbelagt material. Det finns inteminsta problem med att åstadkomma fullständig åtskillnad mellan slagen avuppgifter. Man gör det bara inte. Saken beaktas över huvud inte när systemenläggs upp. Det betyder att en mängd offentliga uppgifter undandrasinsyn, därför att de i systemen förekommer i kombination med sekretessbelagda.Det betyder i sin tur, att man får en s. k. paraplyeffekt, dvs. tillgången tilloffentligt material hindras eller försvåras med hänvisning till de parallellahemliga uppgifterna. Vi har alltså fått ett helt nytt läge, ett kaos när detgäller gränsen mellan offentligt och sekretessbelagt. I gammal klassisk rättfanns två slags uppgifter - de offentliga och de sekretessbelagda. har vifått tre slags uppgifter. De offentliga, de sekretessbelagda och de som äroffentliga men som ändå görs otillgängliga, därför att de hamnar undersekretessens paraply. Detta, kammarledamöter, är ett brott mot alla klassiskaprinciper. Det är ett växande hot och det är ur demokratins och denmedborgerliga insynens synvinkel helt oacceptabelt. För det andra: Offentlighetsprincipen ger en medborgarerätt att inte bara utbekomma en handling. Den ger också rätt att fritt sökahandlingar. har rätt att söka i diarier, man har rätt att begära framhela serier material utan specificering. Denna rätt håller på att gå förlorad. Allt flermyndigheter för nu över även sina diarier på dataregister. När medborgarekommer för att söka i diarierna, vägras de detta. De hinder myndigheternauppställer är av två slag. Dels vägrar de allmänheten att själva söka idiarierna, vilket man inte kunde göra när man hade de gamla pappersdiarierna.Dels kräver de att man vid eventuell sökning skall anlita en tjänsteman sommellanhand. Tjänstemannen och verket får därmed full insyn i vad medborgarensöker och vad han syftar till med det sökta. Detta är en helt ny princip. I ett aktuellt fall ställde chefen för en av riketsdomstolar på en sökande det kravet, att den sökande måste specificera dehandlingar han önskade se. Detta strider såvitt jag förstår mot grundlagen. Med denna praxis blir det ju faktiskt helt omöjligt att fåen fullständig bild av vad ett ärende innehåller. Först och främst kan det iärendet finnas handlingar som man inte vet om och som man därför inte kanspecificera. Den sökande undandras därmed handlingar. Vidare leder förfarandettill att man får ett helt nytt och vida mer inskränkt sätt att tolka begreppetoffentlig handling. En handling blir då identisk med en enda s. k. strip, medani verkligheten ärendet kan vara sorterat på flera strip. Slutligen bryter manmot den gamla, självklara principen att ett diarium i sin helhet är attbetrakta som en odelad handling som vem som helst har rätt att begära fram. Men de ämbetsmän som på det sättet bryter grundlag ochundergräver offentlighetsprincipen, de får rätt. De blir t. o. m. befordrade.Den chefstjänsteman som det just här gällde blev statsråd. För det tredje: Med tillämpning av en synnerligentvivelaktig princip har regeringsrätten givit sanktion åt allvarliga ochomfattande inskränkningar i den faktiska rätten att utbekomma allmännahandlingar. Exempelvis enligt dom får enmedborgare icke själv söka i databaserat material eller ens i diarier. Vad är konsekvensen av en sådan praxis? Ja, det ärfaktiskt en helt ny och kraftigt inskränkt förutsättning för självaoffentlighetsprincipen. Det är desto allvarligare som regeringsrätten som skäl haranfört ett citat från en kommitté, vars synpunkter därefter helt överkörts avregering och riksdag. Regering och riksdag har sagt att datasystem icke fårinskränka tillgängligheten och offentligheten. Men regeringsrätten hävdar atttillgängligheten måste inskränkas, därför att den sökande annars kan på ettokontrollerat sätt radera i datamaterialet - någonting som erfarenhetsmässigtaldrig har förekommit, men man är alltså rädd för det. Det är ett märkligt resonemang. När blev det, kan manfråga, på de gamla pappersdiariernas tid praxis att man av rädsla för att densökande skulle förstöra papperen vägrade honom rätten att söka i dem och frittbegära fram handlingar? Och om nu faran för radering av uppgifter skulle föreligganär man använder en dataterminal - vad beror det på? Jo, det beror på attmyndigheterna använder fel sorts terminaler. Radera uppgifter i ett Förslag till sekretesslag m. m. Förslag till sekretesslag rn. datamaterial kan man enbart göra om man använder en s. k.kombinerad terminal. Om man däremot haren s. k. frågeterminal är det omöjligt.Det är alltså den enklaste praktiska sak i världen för en myndighet, som hardatabaserat material, att låta allmänheten söka via en frågeterminal, medanmyndigheten kanske för eget bruk kan ha en kombinerad terminal. Men mananvänder existensen av kombinerade terminaler som ett argument för att verksamtinskränka allmänhetens rätt att söka och ta del av allmänna handlingar. Det kan tilläggas att situationen rent rättsligt bygger påett misstag av regeringsrätten i det här fallet. Det kommittéyttrande manåberopar avser egentligen utlåningen av datorer. Det avser över huvud tagetinte terminaler. Men det är en lätt komisk illustration till hur vi har låtitöverrumpla oss av datateknikens förhållanden till offentlighetsprincipen, attherrar regeringsråd inte kan se skillnad på en dator och en terminal. För det fjärde, herr talman; När det gäller allmänhetensrätt att ta del av databaserat material har en annan farlig rättsprincip numeraknäsatts. nya tryckfrihetsförordningen finns en föreskrift att datamaterialskall tillhandahållas i läsbar form. Vad vi nu upplever är att detta stadgande iförvaltningarna tolkas pä ett sätt som inskränker allmänhetens rätt jämfört medtidigare. Avsikten med detta stadgande från grundlagstiftarna var juatt ge allmänheten samma rätt till information om databaserade offentligauppgifter som om icke databaserade. Grundlagstiftarna ville stärkaallmänhetens rätt. Men används detta stadgande för raka motsatsen.Bestämmelsen om läsbar form tolkas så, att den som vill ha uppgiften inte självfår söka i materialet och att material som icke anses ha s. k. läsbar form heltenkelt inte fär tas fram fritt. På denna grund vägras alltså människor att tadel av material. Hela detta resonemang är underligt, eftersom läsbarheten likamycket beror pä den sökande som på materialet. Och under inga omständigheterfår stadgandet tolkas så, att det är myndigheternas plikt att hindra medborgarefrån att konfronteras med offentligt material som myndigheterna bedömer attmedborgarna inte kan läsa. För det femte: Införande av datasystem medför en annanverkan -det görs skillnad på medborgare och medborgare, då det gäller rättentill offentliga handlingar. I flera fall har noterats att vanligamedborgare, journalister eller andra, vägrats tillgång till material medhänvisning till sekretessbestämmelserna. Men samma material har därefterkunnat erbjudas mot betalning. En fattig journalist, som åberoparoffentlighetsprincipen, blir alltså avvisad. Men en penningstark firma, som kanbetala , kan utan svårighet få ut det som journalistenförvägrats. Detta märkliga beteende är inget som bara tillämpas iavlägsna och undanskymda delar av förvaltningen. Det tillämpas i självajustitiedepartementet. Förre justitieministern avslog nämligen på sintid en begäran om att få tillgång till justitiedepartementetsterminal. Det hindrar emellertid inte departementet att gå ut med enenkät för att göra propaganda för att de som har intresse och pengar skallkunna göra egna terminalanslutningar till diarium. Enadagen vägrar den pryda att beblanda sig med den medborgerligapöbeln, när den vill begagna sin grundlagsenliga rätt. säljer sigJustitia hämningslöst till den som vill betala för en terminalanslutning. För det sjätte, herr talman, skall jag slutligen visa påhur det går till i ett mycket konkret fall i den svenska informationsfrihetensvardag. Vid en statlig förvaltning begärdes framhandlingar som rörde verkets upphandling av datautrustning. Verket vägradelämna ut dessa handlingar till de sökande. Den ämbetsman som handlade sakengjorde därvid en inmatning pä datorn. Jag har här i min hand ett dokument somåterger vad tjänstemannen matat in. "Trepersoner som inte uppgav sitt namn har besökt (oss). att få tadel av alla handlingar rörande IBM-upphandlingen inklusive vad somsagts i KOM 79 i ärendet." "------- detvar lämpligast att (vi) inte lämnade ut dessa uppgifter bl a för att inte skapaprejudikat om att dessa uppgifter alltid skall anses som allmännahandlingar." Slutligensäger tjänstemannen till datorn: "Jag har tagit ut den information deefterfrågade på en separat fil." Vad visaross detta? För det första har man på myndigheten efterforskat vaddessa medborgare sökte efter. Man har sökt avslöja syftet med deras besök. För det andra visar detta på ett slående sätt vilkenattityd som finns ute på förvaltningarna. Man vägrar lämna ut material medhänsyn till att det då kan skapas ett prejudikat som kan öka utrymmet förmedborgarnas insyn - inte med hänvisning till några klara bestämmelser. Och för det tredje lyfter man helt sonika bort materialetur systemet. Det betyder att man inskränker insynen i ett annat avseende - manförsvårar för medborgarna att ta reda pä om materialet har lyfts ut eller inte.Om myndigheter inte vill låta allmänheten fritt disponera frågeterminaler, såkan allmänheten heller aldrig få någon säker uppfattning om huruvida ett visstmaterial existerar eller ej. Innebörden av det sagda är tydlig nog. Vistår inför en helt ny epok när det gäller tillämpning av offentlighet ochsekretess. Det nya har vuxit oss över huvudet och leder nu snabbt till enomfattande urholkning av offentlighetsprincipens innehåll. ledamöter visar därvid, enligt minanspråkslösa mening, en aningslöshet inför tidens varningar som är någotoroväckande. De sysslar med abstraktioner, medan verkligheten har sin gång. Närman läser deras betänkande får man intrycket att ingen av dem på i varje fallde Förslag till sekretesslag m. m. Förslag till sekretesslag m. m. har besökt en offentlig registratur. Dessa hotande problem nödvändiggör en helt annanlagstiftning, en lagstiftning som skapar strikta gränser och som under de nyapraktiska förhållandena förmår skydda allmänhetens rättigheter. I flera beslutunder har förpliktat sig härtill. Men dennaförpliktelse kommer att bli en fras, om den praktiska utvecklingen fårfortsätta som . Ett nytt grepp om denna fråga, ett skydd avoffentlighetsprincipen och tryckfriheten kan bara åstadkommas med en ny typ avlagstiftning. Därför hör det föreliggande förslaget avslås och ett nytt, bättreanpassat, begäras.