prot · G30994 · 1979-12-31 00:00:00 — Innan vi genomfört den nödvändigaomställningen - som kommer att ta - måste vi och andraoljeimporterande länder räkna med störningar och nya oljeprischocker. Den iförhållande till efterfrågan ökande knappheten på olja har lett till att viredan nu är inne i den oljekris som förutspåtts komma att inträda i mitten av1980-talet, Förra årets stora oljeprishöjningar försämrade starkt vårbytesbalans. Vi tvingades köpa för mer frånutlandet än vi sålde Nr 94 dit. Detta är ett faktum, alldelesoberoende av hur vår export har utvecklats haroljebördan för oss stigit från 15 miljarder 97februari till någonstans omkring 30 miljarder kronor.Och underskottet kommer att öka ytterligare. Oljeprishöjningarna förhindrade också den Finansdeb]tt stabilisering av prisutvecklingensom vi var på väg att uppnå i , De höjdaoljepriserna ledde vidare till en dämpning av den internationella konjunkturenoch medförde ökade svårigheter för svensk export att vinna avsättning påutländska marknader och att förvärva de inkomster som vi skulle behöva för attbetala den fördyrade importen. Oljeprishöjningarna och den ekonomiska oro som har följt ideras spår har slutligen medverkat till att driva upp den internationellaräntenivån och att framtvinga en motsvarande anpassning uppåt av det svenskadiskontot till nuvarande rekordnivå, kan nämligen inte avskärma sigfrån vad som sker på den internationella kapitalmarknaden. Vid en analys av vad den här internationellt betingadeutvecklingen betyder för ekonomi, kan man i korthet konstateraföljande: hardrabbats hårdare än flertalet länder, eftersom vi är mer oljeberoende än andra.Vi har en högre oljekonsumtion per capita än något jämförbart land, Vi hade senareän många andra anpassat oss efter den förra oljechocken. Trots att deninträffade . blev det den regering som tillträdde hösten1976 som fick ta ansvaret för den erforderliga anpassningen och saneringen avden svenska ekonomin. Redan föreoljechocken - pä den socialdemokratiska regeringens tid, på - mötte bytesbalansproblem till följd av den bristandesamstämmigheten mellan hög inhemsk konsumtion och utbyggnaden av produktivaresurser. Sistnämndafaktum har direkt samband med den - i förhållande till produktionen - alltförsnabba expansionen av den offentliga sektorn med därav föranledd minskadekonomisk-politisk handlingsfrihet. Även socialdemokraterna erkänner nuäntligen, efter sju sorger och ätta bedrövelser och efter allt prat om denstarka samhällsekonomin, att det "stod klart att den svenskaekonomin stod inför stora problem". Det erkännandet får vi först nu! Mot den här bakgrunden är det ofrånkomligt att vi under1980-talet - så långt vi kan överblicka det decenniet - har att mötasvårbemästrade problem, Även om inga nya kriser skulle uppstå på deninternationella politikens område. Om än dagens debatt gäller utsikterna för och inriktningenav den ekonomiska politiken , finns det mot den här bakgrunden allanledning att vidga perspektivet. liksom regeringen isin finansplan, betonat hur viktigt det är att söka bedöma svensk ekonomi i ettmer långsiktigt perspektiv. Inomekonomidepartementet pågår nu arbetet med förberedelser för en Den bild av våra problem första hälft 54 som där framtonar överensstämmer iallt väsentligt med den skildring Det står då helt klart att mycket Nr 94 stora kravkommer att ställas på den ekonomiska politiken. I allrabästa fall - jag stryker under det - skulle vi inte kunna räkna med en 9-7fghruari 198Ö Åtskilligt talar i stället för atttillväxten blir lägre än sä. En växande andel måste avsättas för export, omFinansdebatt vi skall kunna uppnå jämvikt i vår bytesbalans. En sådanandelsförskjutning går ut över utrymmet för inhemsk resursförbrukning. Om dennödvändiga produktions- och exportökningen skall komma till stånd, måste enstörre del av våra resurser än gå till investeringar, främstökade industriinvesteringar. Därmed minskar i motsvarande grad utrymmet för ökadkonsumtion. Om en direkt standardsänkning skall kunna undvikas för den aktivagenerationen, måste den offentliga sektorns ökningstakt pressas ned kraftigt iförhållande , En offentlig ökningstakt av en historiskt sett sålåg siffra som skulle ändå leda till att de yrkesaktiva efter skatt fickmindre än en halv procent . Och skulle antalet sysselsatta fortsätta attöka med ungefär I % - så har det ju varit - skulle reallönenefter skatt sjunka med mellan en halv och en procent per sysselsatt. Och ett villkor för denna enligt min mening nedslåendekalkyl är bl, a, att den kommunala konsumtionsökningen skulle ligga under 3 %per år, att jämföra och mellan 1977 och1979, Skulle kommunerna öka sin konsumtion med en enda procentenhet mer än jaghär har räknat med, alltså , sjunker utrymmet för ökad privatkonsumtion med ytterligare nära en halv procentenhet. Reallönen per sysselsattefter skatt skulle då gå ned med . Detta bör de som nyssdiskuterade kommunalekonomi ha i minnet. Det är mot denna bakgrund som regeringens strävan att draned takten i den offentliga utgiftsökningen - och inte minst den kommunala -måste betraktas. Annars får den enskilde inkomsttagaren efter skatt och sedanstigande priser tagit sitt mindre och mindre kvar av sin lön under ett halvtdecennium - alltså då vi må.ste förutsätta att en betydandeproduktions- och produktivitetsökning skall komma till stånd. De sifferexempeljag angivit bygger ju bl. a. på att produktiviteten inom industrin skullebehöva öka med inte . Men den enskilde arbetstagarenskulle inte få behålla någonting alls av resultatet av sina ökadearbetsinsatser. Jag menar att en sådan ekvation inte går ihop. Jag har i många tidigare riksdagsdebatter, fru talman,åberopat sådana har sammanhang. Av någon anledning har socialdemokraternavägrat att ta upp tråden. , som var mycket vältalig här för enstund sedan var tyst på denna punkt, tyst som en mus - en liten tyst argsintmus. skulle jag vilja säga. Jag har brukat fråga hur han tror att hansmedlemmar ser på en sådan här utveckling. Han har inte heller svarat. Och egentligen behöver han inte svara nu heller, för både han och jag vet nog svaret. Svaret skulle kunna sägas ha givits bl, a, i ett uttalande från Metalls avdelning 143i : ''Gränsen för vad våra medlemmar kan -" klara dådet gäller åtstramning är nu överskriden. En snabbt växande skara avmedlemskåren klarar inte sina ekonomiska åtaganden, såsom hyreskostnader,räntor och amorteringar på lån till bostäder, bilar och andra fastakostnader." lämnar jag, fru talman, därhän om Metalls avdelningavsåg att stödja regeringen i dess krav på utgiftsåterhållsamhet elleratt be socialdemokraterna att ta den offentliga utgiftsexpansionen på allvar, Ivarje fall är det emellertid just detta som saken gäller. Det går nämligen inteatt kritisera regeringen för en för löntagarna ogynnsam reallöneutveckling ochatt föreslå kraftiga generella löneökningar och angripa regeringenför att klämma ät kommunerna eller vilja sänka den offentliga utgiftstakten.Och eftersom så är fallet kanske det är därför som socialdemokraterna såväl isin motion som i sin reservation i finansutskottet systematiskt avhäller sigfrån varje antydan till analys av den offentliga utgiftsexpansionens problem.Trots att detta är en kärnfråga för vår samhällsekonomi under det kommandedecenniet. Socialdemokraterna föredrar att tiga. som annarsinte brukar göra det teg hans också. Låt mig tillägga att den BNP-ökning som jag utgick frånbyggde på mycket optimistiska antaganden. För det första skulle en förhållandevis gynnsam utvecklingav världshandeln komma till stånd. För det andra skulle prisökningen på oljeprodukter mellan1979 och 1985 stanna vid . Det innebär att oljepriserna-om hänsyntas till redan inträffade prishöjningar - skulle vara realt oförändrade underhela . För det tredje kravs att svensk exportindustri kan erövranya marknadsandelar, vilket i sin tur förutsätter att våraarbetskraftskostnader per producerad enhet ökar så mycket långsammare än ijämförbara länder att våra relativa exportpriser kan sänkas. För detfjärde måste vi ha fortsatt tillgång till kärnkraft. Om något eller några av dessa fyra antaganden inte kanuppfyllas, kommer utrymmet förökad privat konsumtion-och därmed förreallöneutvecklingen -att bli ännu mer begränsat än vad jag här angivit. Om t.ex. antagandet om realt oförändrade oljepriser inte håller - och det finnssjälvfallet, vilket alla inser, stor risk för att så blir fallet - skärpsytterligare kravet på att den offentliga utgiftsexpansionen måste begränsas. Den bild av 1980-talets första år som jag här har tecknathar fått sitt innehåll bestämt dels av underskott i sinautrikesaffärer, dels av de offentliga utgifternas alltför snabba stegring underen lång följd av år. Det är den bild av vår ekonomi - av våra löntagares ochvåra väljares ekonomi, om man så vill uttrycka det - som alla siffror ger. Jagkan självfallet inte svära på varje detalj i denna analys, men jag haröversiktligt återgivit det siffermaterial vilket redovisats för mig av desakkunniga, som står till mitt förfogande, och vilket ligger på dagensarbetsbord. Och det materialet överensstämmer med motsvarande analyser somgjorts av expertkommittéer från och från , somhär i har gått igenom vårt Jagvill i detta sammanhang avslöja att när vi iinternationella sammanhang Onsd'iéen den talar om hur den svenskaoppositionen vill lösa ekonomiska 9-7 fe5|-(j;pj 19J0 problemförklarar sig våra internationella åhörare inte tro sina egna öron. politikerär faktiskt, , skyldiga att efter måttet av förmåga - Finansdebatt och förmåga tror jag att har-redovisa de faktasom är kända för oss. Vi skall inte ägna oss ät opportunism - ett ord somanvändes av - önsketänkande eller luftiga löften, i varje fallinte när det gäller samhällsekonomin. Där skall vi vara särskilt försiktiga. Det är, fru talman, de allmänna perspektiv jag här i allrastörsta korthet tecknat som vi måste ha klara för oss när vi diskuterar denekonomiska politiken eller när olika utgiftskrav aktualiseras här i kammaren.Det krav på utgiftsåterhållsamhet som årets budget representerar är bara ettförsta steg till en ny politisk inriktning. Det måste fullföljas med fleraliknande steg. I det längre perspektivet är det steg vi nu har tagit intetillräckligt, om vi vill nå återställd jämvikt i bytesbalansen under 1980-taletoch ha ett tillräckligt konsumtionsutrymme för de yrkesaktivagrupperna. Och kravet på återställd jämvikt kommer vi aldrig ifrån.Balanspunkten kan visserligen skjutas framåt, men i den mån så sker- vi har junu tvingats skjuta fram den till - leder det till att omställningendärefter blir sä mycket tyngre. Att de yrkesaktiva skall ha en standardförbättring varjeår eller åtminstone inte få sina inkomster successivt urholkade är naturligtvisi och för sig inte på samma sätt samhällsekonomiskt givet. Men jag tror att enpolitik som utgår från motsatt förutsättning skulle möta mycket storasvårigheter. Risken skulle vara överhängande för att utvecklingen mot ekonomiskjämvikt inte alls kom till stånd. Och hotar förstahälft en allvarlig stagflationskris med hög inflation, hög arbetslöshet,sjunkande produktion och förvärrad balansbrist. Det är i det här långsiktiga perspektivet som åretsfinansplan och budgetförslag har utformats. Återställd jämvikt i bytesbalansenspelar en central roll. Och detta kan ske genom en minskning av importenoch/eller en ökning av exporten. Den strategi som regeringen förordar ledertill exportledd tillväxt, och den bygger på följande förutsättningar: 1, Fortsatt förstärkningav den svenska exportindustrins och den import-konkurrerande industrinsinternationella konkurrenskraft. Konkurrenskraftiga priser är ett villkor föratt vi skall vinna nya marknadsandelar i den internationella handeln, 2, Starkåterhållsamhet i fråga om den inhemska kostnadsutvecklingen. Detta ställer kravbåde på statsmakterna och på parterna på arbetsmarknaden; Statsmakterna kaninte lägga ytterligare kostnader pä näringslivet. Arbetsmarknadsparterna måsteålägga sig långtgående återhållsamhet i fråga om nominella löneökningar, 3, Den offentligautgiftsexpansionen måste begränsas. Förutom att detta är nödvändigt förreallöneutvecklingen utgör det en förutsättning för en erforderligresursöverföring till den konkurrensutsatta sektorn i vår ekonomi. Nr 94 Sedan finansplanen utarbetades -det skedde faktiskt Ons H Tpn rlen , även om man alltid talarom finansplanen - harvissa av de 77fphnriri 1980 "" '' ''' byggde på ändrats. Det antagande omrealt oförändrade oljepriser som även byggde på har inte hållit - det vet vi alla. Som en Finansdebatt 'iö\']A härav har vår externaobalans skärpts och prisutvecklingen i försämrats.Det påverkar i sin tur konsumtionen för året. det påverkar exporten, detpåverkar importen och det påverkar bruttonationalprodukten. Detta har utförligt diskuterats i finansutskottetsbetänkande, och jag kan i stort sett instämma i de bedömningar som utskottetgjort. Låt mig på nytt få påminna om att finansplanen utarbetades i ett skededå osäkerheten var utomordentligt stor om vad som skulle komma att hända påoljeprisfronten och i fråga om den internationella konjunkturen. räknadeförutom med - som jag sade - oförändrade priser pä olja med en BNP-ökninginom OECD-området på . Omkring , alltså , hadeden siffran justerats ned till noll procent. ser man återigen något meroptimistiskt på utvecklingen - särskilt första hälften. Sä snabbtkan det alltså gå i de här internationella värderingarna. Den allmänna osäkerhet som förelåg när vi gjordefinansplanen underströks starkt i finansplanen. Vi talade tydligt och klart omför svenska folket att osäkerheten var betydande. Jag gjorde det också i denallmänpolitiska debatten här i . 1 första hand är det naturligtvisoljeprishöjningarna som framtvingar den här kedjan av justeringar iförsörjningsbalansen. Men jag vågar bestämt hävda att det hade varit direktfelaktigt av oss att förutskicka prishöjningarom vilka vi intevisste någonting bestämt och att sedan bygga finansplanens kalkyler på dessa.Och lika självklart anser jag att det måste vara att vi inte i de priskalkylervi gjorde tog in exempelvis effekterna på prissidan av eventuelltkommande diskontohöjningar. Ingen har mig veterligen heller gjort gällande attvi borde ha förutsett att exempelvis höjda butikspriser på en guldring skullefå ett lika stort genomslag i konsumentprisindex som jordbruksavtalet har fått. fullföljde i sitt första inlägg sinvanliga litania i sådana här debatter. Han talade om klara felräkningar, klarafelbedömningar. Han sade sig citera några veckotidningar, och han påstod attansedda ekonomer hade talat om finansplanens förfall. Det är litet synd attKjell-Olof inte deltog i Nationalekonomiska föreningens debatt om finansplanen. Där brukar den samlade ekonomiska expertisen vara närvarande.En av de ekonomer som anses vara mest ansedda i förklarade dä - minblygsamhet borde förbjuda mig att säga det här - att den här finansplanen varden bästa han hade läst. Men det allvarligaste med den här kritiken - därKjell-Olof talar om felbedömningar och felräkningar-är att han självborde veta bättre. Han vet ju hur en finansplan utarbetas. Han vet att denbygger pä material från , som står utanför regeringen. Hanvet att man lägger OECD-kalkyler till grund för beräkningarna. Han vet attfinansplanen bygger på de fakta som är tillgängliga när den görs upp.Finansplanen är inte någotförsök att spå i kaffesump - den bygger på ekonomiska fakta. dessafakta, så ändras även andra fakta i finansplanen och de bedömningar Onsd'U'en den som liggerfill grund för den. Betecknandeär att efter sin långa kverulans - jag skall kommatillbaka till den senare - inte hade något konstruktivt alternativ. Finansdehatt ingenting att sätta i stället för den politik som regeringen harförordat, ingenting att ta pä. Det var bara det vanliga ordsvallet. Men det väsentliga är att finansplanens grundläggandeanalys av verkligheten och framtiden håller. Vad som har skett sedanfinansplanen utarbetades skärper ytterligare dess krav på återhållsamhet ifråga om de offentliga utgifterna och på en lugn kostnadsutveckling för attmöjliggöra den exportökning som framstår som ännu mer angelägen nu än tidigare.Det är ännu viktigare att fullfölja de intentioner som finansplanen anger ändet var innan man gjorde dessa omräkningar. Den socialdemokratiska oppositionen godtar nu att denekonomiska politiken bör syfta till en exportledd expansion. Även då del gällerbeskrivningen av våra problem förefaller det som om socialdemokraterna i stortsett är ense med regeringen. Men liksom tidigare vägrar de att medverka konkret och konstruktiv debatt om vad detta förutsätter och en debatt omförslag som är ägnade att lösa våra problem. Det är kanske därför inte såmärkvärdigt att allt fler ekonomer även på den socialdemokratiska kantenbörjar ställa sig alltmer undrande till den socialdemokratiska oppositionenspolitik. Låt mig exemplifiera vad jag syftar på. Socialdemokraterna kritiserar regeringen för den svagareallöneutveckling som de förutser. Men de angriper oss när vi villbegränsa den offentliga utgiftsexpansionen. Den kritiken hänger inte ihop. De kritiserar regeringen för det stora budgetunderskottet.Och visst är budgetunderskottet alltför stort. Detta är ett ytterligare skältill utgiftsåterhållsamhet, .Men socialdemokraterna drar sig inte för attsamtidigt föreslå åtgärder, som tillsammantagna leder till ett flera miljarderstörre underskott än regeringens. De kritiserar regeringen förde otillräckligaindustriinvesteringarna . Jag återkommer senare till detta i ettinterpellationssvar till . Men läggersocialdemokraterna fram förslag, som måste leda till försämradinvesteringsaktivitet. En ny arbetsgivaravgift för att finansiera en s. k,strukturfond. En sådan skulle självfallet ytterligare dra ned en fortfarandeotillräcklig lönsamhet inom näringslivet. De förordar åtgärder för att dra inpåstådda övervinster, som inte annafän i undantagsfall finns i näringslivet.Detta medger glädjande nog i en intervju i dagens tidningar. Vihar fortfarande lägre lönsamhet i företagen generellt sett än vi hade under1950-. 1960- och det tidigare : Och socialdemokraterna fortsätter attkräva kollektiva löntagarfonder, som syftar till att lägga makten överföretagen i fackets händer. Självfallet måste sådant få direkt negativaåtverkningar på investeringsviljan. noterar jag i dagens tidningar att även i dettahänseende har tonat ned sina krav. Nr 94 motsättningmellan en merarealistisk syn. representerad av LO. Onsd'U'enden aggressiv ståndpunkt, företrädd avsocialdemokraterna. ''7lebruTri 1980 Socialdemokraterna angriperregeringen för passivitet. fortsätter de principfast att gå emot i stort sett allt det som faktiskt har Den förmenta passiviteten består tydligen i att vi intereservations- löstgodtar vagt skisserade socialdemokratiska uppkast. som det heter i GrönköpingsVeckoblad. Låt mig, herr talman, om den just nu livligt florerandepassivitetsdebatten tillägga följande. Regeringen lade fram förslag om ytterligaremarginalskattesänkningar. Det antogs av . Ett syfte med förslaget varjust att underlätta avtal pä arbetsmarknaden. Förslaget fick sin slutliga formefter kontakter med parterna. Socialdemokraterna sade som vanligt nej. Det stårhelt klart att det skulle vara svårare för arbetsmarknadens parter att nå framtill ett rimligt avtal, om denna skatteomläggning inte hade ägt rum, liksomockså om vi inte hade indexreglerat skatteskalorna. begärs emellertidytterligare initiativ från regeringens sida. Förslag till fondavsättningar harförekommit i debatten. Likaledes åtgärder som berör livsmedelssubventionerna. Den princip som alla sökt upprätthålla på densvenska arbetsmarknaden har varit att statsmakterna skall undvika att blandasig i avtalsförhandlingarna. Tanken på en statlig inkomstpolitik har alltidavvisats. vill ändra på den principen, W skall h]an&doss i avtalsrörelsen. Vi skall lyssna på vad den ena parten säger. Vi skallgöra som den ena parten vill att vi skall göra, menar , verkligen att en sådan inblandning skulle underlätta detsamförstånd mellan parterna som är en nödvändig förutsättning för att avtalskall komma till stånd? Och tror verkligen - vi har ju vissaerfarenheter av detta - att en åtgärd från statsmakternas sida långt i förvägskulle leda till att avtalet blev mer balanserat än vad det skulle bli, omparterna tillsammans får sätta sig ner och resonera om sina problem och sinamotsättningar? Min grundläggande bedömning är att vi bör fortsätta att sökaupprätthålla den princip som vi alltid har följt. Lät mig påminna om att då jag en gång ioppositionsställning försökte förorda ett stabiliseringspolitiskt program ochbegärde förhandlingar mellan regeringen och arbetsmarknadens parter blev jag avden dåvarande regeringens företrädare rätt bryskt avvisad. Man hade strängttaget en hårdare inställning i den regeringen än den som vi harredovisat, för då gällde det dock förhandlingar med bägge parter. Man avvisademin begäran med bl, a, följande ord: "Kanske man kan nära en stilla förhoppning om att detlängre fram, när parterna har mätt sina krafter mot varandra, skulle kunnafinnas större respons för en förhandlingsdiskussion eller en dialog som intebara förs mellan de båda parterna. Men i dagens läge, det försäkrar jag herrBohman, är detbortkastad kraft,-------------------------- Det kan i ett avslutningsskedeuppstå en 60 , situation som är så allvarlig, att regeringen inte kanligga stilla. försäkraratt vi om vi griper in i nuvaraiiile liige inte har möjligheter att fä Nr94 något gehör." Men jag har förklarat-och jag upprepar det här 27februari 1980 -att denregering som jagföretiädersjälvklart är beredd att pröva alla förslag _ somparterna pa arbetsmarknaden kan enas om och som enligt deras Finansdehattuppfattning skulle underlätta en avtalsuppgörelse. Vlen den självklaraförutsättningen måste naturligtvis vara att det är fråga om åtgärder somharmonierar med inriktningen av den ekonomiska poHtiken i stort och ochsom leder till ökad investeringsaktivitet, förbättrad konkurrenskraft ochproduktion i vårt land. Även om jag bortser från riskerna för allvarligainternationella konflikter är det uppenbart att världsekonomin i dess helhetkommer att utsättas för avsevärda omställningsproblem under det kommande decenniet.Från internationell konjunktursynpunkt kan 1980 möjligen bli ett något bättreår än vad vi kunde befara strax . Men risken för en mersynkroniserad konjunkturnedgång ökar . Vår egen ekonomi står inför uppgiften att steg för stegvidta åtgärder för att pressa ned bytesbalansunderskottet, att föra överresurser till den konkurrensutsatta sektorn och att åstadkomma den nödvändigabegränsningen av de offentliga utgifternas alltför snabba ökningstakt. Jag harupprepat detta , och jag fortsätter att göra det. Vi måste ta itu med vårt skattesystem. Det finns intelängre något utrymme för att ytterligare skärpa skattetrycket.Utgiftsexpansionen måste hållas inom mycket snäva gränser. Försök attytterligare öka skattebelastningen skulle bara leda till en dämpning av denekonomiska tillväxttakten och därigenom till realt sänkta skatteinkomster,alldeles oberoende av vilka vackra omskrivande namn man än ger eventuella nyaskatter. Och när vi nu är tvingade att minska vårt oljeberoendekommer självfallet frågan om användningen av den svenska kärnkraften in ibilden. Den kalkyl fram till 1985som jag här har skisserat skulle ha blivitmycket dystrare, om vi i den hade räknat med att finansiera enkärnkraftsavveckling också. Kostnaderna härför har som bekantkonsekvensutredningen uppskattat till i runda tal. I andrakalkvler ligger siffran betvdligt högre. Men enbart effekten på bytesbalansenunder 1980-talets första hälft av att inte använda de fyra reaktorer som f. n.är färdiga, men inte tagna i drift, uppgår till ungefär 2 000 milj. kr. Härtill skulle komma betydande struktur- ochkonkurrensproblem för vårt näringsliv, behov av nya investeringsmedel förersättningsproduktion och ett ännu mer begränsat utrymme för realstandardökning för vårt folk.