prot · G309117 · 1979-12-31 00:00:00 — har gjort en utvärdering avstandardproven i årskurs 6 i sex olika län. Resultatet är hemskt. Denverklighet som undersökningen speglar är det svenska klassamhället. Elever frånvillaområden i rika kommuner har bättre skolresultat än elever som bor iflerfamiljshus i fattiga kommuner. I t. ex. toppasresultatlistorna av , och , och de sämsta medelbetygen harbarnen som bor i fattiga kommuner, t. ex. eller min kommun. Iprincip kan man säga att elevernas betyg speglar medelinkomsten blandföräldrarna. Så ser det ut i alla län. Det saknas inte dokumentation om skolan som spegel av detsamhälle som finns runt om. Det saknas inte heller kunskap om de ekonomiska ochsociala mekanismer som ligger bakom den här ojämlikheten och som gör att t. ex.Danderyd kan erbjuda bättre skolmiljö än den fattiga kommunen. Det är inte första gången som vpk påtalar att sociala ochekonomiska brister i samhället får en direkt utslagsverkan på hur skolanfungerar för barnen och hur orättvisorna i samhället ideligen konserveras ochförs över till nya generationer. Klyftorna i samhället ökar , och detär långt kvar till att ge alla barn. oavsett bostadsort, social bakgrund ochekonomiska förutsättningar, möjlighet till utbildning och start i livet. Problemen i skolan bottnar i de problem som finns isamhället. Med nuvarande fördelningspolitik och hårda press på kommunernakommer också klyftorna utom och inom skolan att öka. En annan undersökning, som omfattar 4 500 barn och somheter Social segregation i , visar att elever som kommer frånarbetarfamiljer har generellt sämre resultat. De får sämre utbyte av skolan urolika mätbara aspekter i alla slags skolor, både s. k. högstatusskolor ochlågstatusskolor. medan barn från högre sociala skikt klarar sig generelltbättre. Som helhet ligger hela arbetarklassen under den genomsnittligabetygstrean. Ett annat resultat är att är kraftigtsegregerad. Skolpolitik hänger med andra ord nära ihop med bostadspolitik ochsamhällsplanering över huvud taget. Ytterligare ett resultat från undersökningen är att det iolika typer av klasser finns ett klart samband mellan social sammansättning ochskolresultat. Alla socialgruppers barn klarar sig bättre i högstatusklasser,alla klarar sig sämre i lågstatusklasser, men är rangordningendensamma: socialgrupp 3 ligger sämst till, socialgrupp I är bäst. Det gällerstandardprov, betyg, tillval, kursval - vad man än väljer för kriterium påskolframgång. Orättvisorna beträffande bildningen och uppfostran finnskvar. trots alla genomförda reformer som haft till målsättning att ta bortorättvisorna. Anslag till skolväsendets centrala och regionalamyndigheter m. m. Anslag till skolväsendets centrala och regionalamyndigheter m. m. undersökningom särbehandling inom jämförs två olika typer av skolklasser. Denena gruppen domineras av elever som, med undersökningens språk, kommer frånsocialgrupperna 1 och 2. Andelen arbetarbarn i dessa klasser, sorn kallashögstatusklasser, är liten. Den andra gruppen av skolklasser, som kallaslågstatusklasser. domineras av arbetarbarn. Det visar sig att i högstatusklasserna bor av barneni villa mot K) % i lågstatusklasserna. Men andelen invandrarbarn ihögstatusklasserna är mot i lågstatusklasserna. Omflyttningen avelever ligger på i högstatusklasserna mot i lågstatusklasserna. Tittarman på lärarnas genomsnittliga undervisningserfarenhet finner man att den är i högstatusklasserna mot i lågstatusklasserna. Det anmärkningsvärda är, herr talman, inte bara atteleverna i de klasser som domineras av arbetarbarn har sämre skolprestationerenligt skolans sätt att bedöma detta. Det viktiga är att dessa lägreskolprestationer är kopplade till en skolvardag som ser helt annorlunda ut än ide s. k. högstatusklasserna. I lågstatusklasserna är lärarnasundervisningserfarenhet mindre. Lärarbyten är vanliga och eleverna flyttarofta. Skolsvårigheterna ökar med dessa förtecken. Både skolans miljö som helhetoch barnens individuella verklighet påverkar detta. av de elever i högstatusklasserna som hadesvårigheter i svenska fick någon form av specialundervisning. Motsvarandesiffra för lågstatusklasserna visar att av eleverna där fick sådanhjälp. I andra undersökningar har liknande resultat redovisats. s. k. miljöinventeringen i framkom klara skillnader mellankommunerna. Så har t. ex. barn i vissa kommuner tillgång till mellan 15 och 17böcker per elev i skolbiblioteket, medan i andra kommuner motsvarande siffra är5 till 7 böcker. 1 vissa kommuner är alla lågstadielärarna behöriga. I andrakommuner är upp till en fjärdedel av lärarna inte behöriga.Läromedelskostnaderna per elev varierar mellan kommunerna. I en promemoria frånutbildningsdepartementet visas läromedelskostnaderna i 20 olikakommuner. Kostnaderna per elev varierade . På högstadietförekom variationer . Också dessa siffrorunderstryker att den obligatoriska och för alla gemensamma undervisningenbedrivs under väsentligt skilda materiella förhållanden mellan olika kommuner. Man kan inte förklara sambandet mellan socialsammansättning och skolresultat med att elevernas förutsättningar är olika.Skolan medverkar i en social särbehandling, som barn utsätts för i hemmen, ibostadsområdena, i kulturutbud och mycket mera. Denna särbehandling visar sigtydligt i den segregerade skolan. Resurser, metoder, lärarrekrytering,pedagogisk syn, föräldraaktivitet varierar i huvudsak efter klassens socialasammansättning. De orättvisor som jag har påvisat hår är givetvis heltoacceptabla. Men de är också av en sådan art att det borde vara möjligt t. o.m. för en borgerlig regering att råda bot på dem. I stället för att i abstraktaordalag bara tala om normer som borde införas, så borde man verkligen införanormer, skapa ekonomiskaförutsättningar som garanterar arbetarbarnen samma materiella villkor i denobligatoriska skolan som övriga barn har. Arbetet-och med det menar jag det produktivaarbetet som skapar grundvalen för samhället - måste inta en central plats iskolans undervisning. kommunisterna delar inte uppfattningen attarbetslivsorientering skall utgöra ett särskilt ämne på skolschemat. Vi anser istället att arbetslivet och dess villkor skall finnas med i samtliga ämnen. Detskall bilda utgångspunkten för undervisningen på samma sätt som det bildarutgångspunkten för samhällets existens. Vi vänder oss mot uppdelningen imanuellt och intellektuellt arbete liksom mot dess återspegling i skolan genomuppdelningen i vad man kallar teoretiska och praktiska studier. När man talar om värvning av teori och praktik, såmenar man i allmänhet inte något mer än att eleverna skall skiftaarbetsplat.serdå och då, bl. a. för att undvika skoltrötthet. Vi menarnågonting mer. Teorin är den del av undervisningen som ger sambanden mellan ochförklaringarna till de erfarenheter och det kunskapsstoff som eleverna harsamlat. Praktiken är när denna teori prövas i verkligheten. Praktik är såledesinte bara ett visst antal pryoveckor ute på olika industriarbetsplatser utankan ofta vara förlagd till skolan eller andra samhälleliga institutioner,beroende på vad eleven studerar . Skolan anklagas ofta för att varaalltför teoretisk eller alltför abstrakt. Detta är en felaktig anklagelse.Problemet är närmast det motsatta. Skolan är alltför litet teoretisk. Denbestår i alltför stor utsträckning av inlärning av ett osammanhängande stoffsom aldrig blir förklarat. Därmed blir det också obegripligt och meningslöst. Skolan skall ge eleverna en teori, ett instrument om manså vill, som gör det möjligt för dem att förstå verkligheten. Och för attåstadkomma detta räcker det inte med en ökning av antalet pryoveckor, så längesom pryon bara betyder ett tillfälligt avbrott i skolarbetet. Arbetarrörelsen har krävt en sekulariserad skola.Det förhållandet att kristendomsundervisningen nu har ersatts av en förmentneutral religionsundervisning innebär inte att en objektiv och vetenskapligtgrundad undervisning ges om religionens och kyrkans roll och undertidigare epoker. Det faktum att religionsundervisningen också skall innefattavad som kallas för livsåskådningsfrågor är ett ytterligare och starkt argumentfor avskaffandet av religionskunskapen som ett särskilt ämne och för enminskning av det timantal som ägnas religiösa frågor. De ungdomar som går ut årskurs 9 i med lågabetyg skiljer sig i flera avseenden från sina kamrater med högre betyg. ex. läst lättare kurser i matematik och engelska, de har lågutbildadeföräldrar, de fortsätter i mindre omfattning till gymnasieskolan och de bliroftare arbetslösa. Detta kan man läsa i . Elevernas betygsnivå har ett starkt samband med elevernassociala bakgrund. Arbetssättet i skolan, undervisningens innehåll och de prestationersom värderas positivt gynnar elever från överklassen. Barnenshemmiljö påverkar vilka betyg barnen får, och barnens framgång. Anslag dll skolväsendets centrala och regionalamyndigheter m. m. Anslag till skolväsendets centrala och regionalamyndigheter m. m. ellermotsatsen, hänger således mer samman med föräldrarnas sociala nivå än medbarnens kunskapsnivå. av de höga betygen ges till barn från medel- ochöverklassen, och av betygen 1 och 2 ges till barn från arbetarklassen. Betygssystemet är dåligt ur många aspekter och förstärkerutslagningen i skolan. är medveten om betygens negativainverkan på de "svaga eleverna". Utredningen sade: "För dessaelever har betyg dessutom en utslagningseffekt som följer ett socialt mönster.Rekryteringen som bygger på betyg har visat sig vara kopplad till elevernassociala bakgrund och leder till social snedrekrytering i fortsatt utbildning.Vissa elever stämplas härigenom som förlorare." slåralltså fast att betygen skapar en utslagning av "svaga elever". Dessutom mäter betygen bara mätbara prestationer och kandärför ge skolarbetet en felaktig inriktning. Betygssystemet motverkar ocksåsolidaritet och samverkan mellan eleverna. Det bygger i stället på konkurrensoch hets mellan eleverna. Betygen måste, herr talman, avskaffas av många skäl. För att göra skolan bättre och hindra den socialautslagningen krävs många andra åtgärder, men ett avskaffande av betygen är ettsteg mot en bättre och rättvisare skola. Den helt övervägande delen av de läromedel som används iskolan, både i , i gymnasiet och i högskolan, framställs,marknadsförs och distribueras i privat regi. Läromedelsproduktionen har expanderat mycket kraftigtunder senare år och styrs till övervägande del av privata vinstintressen.Samhällets andel motsvarar av marknaden. Fem stora koncerner svararför av den totala försäljningen. Den största koncernen, ,svarar för . Det framstår som allt viktigare att studera läromedlen,deras roll och funktion sett från olika synpunkter. Läromedlen har nämligen enutomordentligt styrande roll på undervisningen, inte minst när det gällerundervisningens innehåll. Det är regering och riksdag som fastställer deutbildningspolitiska målen, men som förhållandena nu är så är det till stor delde privata läromedelsföretagen som svarar för tolkningen av dessa mål och sompå så sätt styr undervisningen. Priserna på läromedel har ökat lavinartat under senare år.Mellan 1970 och 1976 ökade priserna . Kommunerna köper läromedel förnärmare 800 milj. kr. Vinsterna på försäljningen är goda. ökade under1978 års sin vinst . I statens pris- ochkartellnämnds utredning om läromedel kan man läsa följande: "Denhittillsvarande utvecklingen på läromedelsområdet har lett till att läromedlenkommit i allt högre grad påverka undervisningen i skolorna. Läroplanernasuttalade önskan om att lärare och elever själva skall medverka vidundervisningsplaneringen har delvis fått stå tillbaka för producenternassträvan att som svar på skolans efterfrågan erbjuda ett läromedel som är såarbetsbesparande som möjligt för läraren och så heltäckande sorn möjligt föreleven. ger frihet för lärare och elever att planera undervisningen efter bl. a. sinaegna intressen. Läromedlens utveckling har emellertid oftast lätt en motsatteffekt. Enligt flera bedömare, bl. a. på SÖ. styr läromedlen undervisningen ien betydligt större omfattning än vad som är önskvärt samt passiviserar lärareoch elever." Detta konstateras alltså i SPK:s utredning. Det skäl som anförts mot ett förstatligandeav läromedlen, nämligen att man vill ha konkurrens, det finns . Bådepriskonkurrensen och produktionskonkurrensen är satta ur spel. Detframstår som allt nödvändigare att hela läromedelsmarknaden förstatligas, såatt samhället får en demokratisk kontroll över läromedelsmarknaden. ärdet rimligt att tanka sig att gemensamma läromedel används över hela landetavseende de centrala och för alla gemensamma kunskaps- och färdighetsmålen. Fr. o. m. trädde bestämmelserom s. k. anpassad studiegång i kraft. Inom ramen för gällande bestämmelser kanhela eller delar av undervisningen förläggas utanför skolan. För den anpassadestudiegången gäller att tydligen ingen central myndighet - allra minstriksdagen - har kännedom om hur pass vanligt förekommande det är att elever medstöd av bestämmelserna om den anpassade studiegången får hela eller delar avsin undervisning förlagd utanför skolan. I flera kommuner är det dessutom såatt skolstyrelserna ej behandlar ärenden av detta slag. Alltså inte ens påkommunal nivå finns det alltid en kunskap hos skolstyrelsen om hur pass vanligtförekommande den anpassade studiegången är. Det är skamligt att av elever lämnarskolan utan att ha riktiga kunskaper i att läsa och skriva. Det är självfalletarbetarklassens barn som drabbas hårdast av denna utslagning. De bråkiga ochmest omotiverade eleverna hamnar i den s. k. anpassade studiegången. Det ärockså en skam att just dessa elever, som allra mest behöver skolan, körs bortfrån den. I är var tionde elev "anpassad". I enUppsalaskola får vart fjärde barn byta ut t. ex. fysik och historia motgymnastik. Den anpassade studiegången måste bort. Den måste förbjudas. hör det ofta till s. k. god ton i stora kretsar attbehandla frågor om uppfostran och utbildning som om dessa frågor stod övereller utanför politiken. Så är det inte. F. n. förs en diskussion om att gekommunerna ett större inflytande över den offentliga utbildningen. Idemokratins namn talas det om decentralisering, om lokalt beslutsfattande ochom att skolans personal, eleverna och föräldrarna skall få ett störreinflytande över skolans vardag. Men vilka klassintressen företräder skolanspersonal? Vilka klassintressen företräder föräldrar och elever? Vilkaföräldrar har råd och möjlighet att delta i skolarbetet? Vilka klassintressenkan man vänta sig får företrädarna med den bästa formuleringsförmågan? Vikänner svaren på dessa frågor och vet att när politiska frågor dras bort fråndet offentliga ljuset så gynnar det borgarklassens intressen. Därför måste endemokratisering på skolans område innebära en politisering av dessa frågor. Demåste dras ut från ämbetsrummen, lärarrummen och klassrummen och bliunderkastade Anslag till skolväsendets centrala och regionalamyndigheter m. m. Anslag till skolväsendets centrala och regionalamyndigheter m. m. behandlingi politiskt valda organ. kommunisterna har i annat sammanhang förordatpolitiskt direktvalda kommundelsråd, för att bredda och fördjupa den kommunalademokratin. Sådana kommundelsråd skulle inom kommundelen kunna ansvara förvissa av de uppgifter som i allmänhet faller på skolstyrelsen. Dettainnebär inte ett avvisande av den anställda personalens eller elevernasrättigheter. Men det är en markering av att de politiska frågorna inte fårbiands ihop med de fackliga. I utskottets skrivning till den motion som tar upp justden här aspekten hänvisas till att det nu är möjligt att låta lokala organansvara för bl. a. skolfrågor. Vpk vill därför avvakta utvecklingen av denförsöksverksamhet som åberopas och se vart denna leder. Jag kan därför avståfrån att yrka bifall till vpk-motionen 526 yrkandet 4. Jag talade tidigare om decentralisering till kommunerna avolika frågor. Vi menar att det vidgade kommunala inflytandet inte får innebäraen förstärkning av de skillnader mellan kommuner som vi vet finns . Istället måste en av de viktigaste uppgifterna vara att hävda rätten till enenhetlig utbildning och uppfostran. Det har sagts att kommuner bör få vidgademöjligheter när det gäller variationer i läroplanen, vilket t. o. m. kaninnebära att undervisningen i olika centrala moment sker i olika årskurser iskilda kommuner. Vi avvisar bestämt den tanken. Det skulle leda till orättvisori skolsystemet, och undervisningen blir avhängig av hur kommunerna har det päolika områden i fråga om resurser. Jag har mycket mer att säga i denna viktigafråga, men jag skall ändå sluta med att yrka bifall till vpk-motionerna 524 och526 i berörda delar. De övriga vpk-rnotioner som behandlas i betänkandet kommerRaul Blucher att återkomma till senare i debatten. Det finns en lång rad synpunkter som harkommit fram i det här utskottsbetänkandet och som egentligen skulle behövakommenteras var för sig, men jag skall nöja mig med att ta upp någrahuvudpunkter i betänkandet. Den första gäller alla de förslag till förändringar iläroplanen som ett stort antal motionärer för fram. Jag har en viss förståelseför att man på sina håll kan känna ett behov av att tala om att man inte ändratuppfattning i sak, men man måste ändå komma ihåg och respektera att riksdagenså sent som fattat beslut om en ny läroplan som ännu inteträtt i funktion. Däremot pågår det över hela landet ett intensivtförberedelsearbete för den massiva informationsinsats som krävs för attförverkliga ambitioner, Länsskolnämnder, skolstyrelser, regionalaoch lokala fackliga organisationer är mitt uppe i den planeringen, och debehöver arbetsro och inte nya förslag till förändringar. Detta gäller f, ö,skolan i dess helhet, och det är kanske litet förvånande att de som i vanligafall hävdar skolans behov av arbetsro i stället för ständigt nya reformer nu ärså ivriga att lägga fram motioner med förslag till förändringar. önskemål om en särskild utredning avmöjligheterna till försöksverksamhet för att ge eleverna ett ansvar för en delav skolans praktiska vardagsarbete gör på mig ett något yrvaket intryck. Dethär är en verksamhet som pågår ute i skolorna tillbaka i olika formeroch i olika omfattning. Däremot har man ofta stött på praktiska svårigheter ochibland ett klart uttalat motstånd från fackets sida. De problemen går att lösa,men det kostar. Det kostar handledararvoden. och det är kostnader somkommunerna får bära. Så tillvpk-motionen om den anpassade studiegången. Det är bra att man uppmärksammar om det i vissa fall harförekommit, eller förekommer, ett felaktigt utnyttjande av de möjligheter somden anpassade studiegången ger. Men jag reagerar mot de grova generaliseringarsom man så ofta använder som motiv för att kräva förändringar. Min erfarenhetär att skolledarna och skolstyrelserna hanterar den här frågan med stor omsorg.Arbetssituationen i skolan är jobbig nog ändå, utan att man där ständigt skallbli utsatt för ovederhäftig kritik. Vill man åstadkomma förändringar, får manockså komma med konkreta, positiva förslag. Låt mig erinra om att vi centerpartister upprepade gånger,i samband med läroplansarbetet och vid andra tillfällen, har föreslagit enökning av inslagen av praktiska moment i undervisningen, främst på högstadiet,och då inte bara för de lågpresterande eleverna utan för alla elever. Vi trornämligen att detta kan vara ett verksamt medel att göra alla elever mermotiverade och mer intresserade också av den övriga undervisningen. Det hade varit frestande att också ta upp frågorna omläromedelsproduktionen och samhällets kostnader för läromedel ochundervisningsmateriel. Låt mig bara säga att utredningen om läromedelsmarknaden- jag tillhör själv utredningen - i det närmaste har avslutat sitt arbete ochkommer att överlämna sitt betänkande . Då finns det anledningatt återkomma till de här frågorna. Så några ord om den socialdemokratiskareservationen om bidraget till löntagarnas utbildning av företrädare förSSA-råd och fackliga skolinformatörer. Utskottet anser att detta är envärdefull verksamhet och skriver så i klartext. Då kan man inte, ,göra den tolkning som gjorts i reservationen: att uteblivandet av bidrag skullevara ett uttryck för en nedvärdering av organisationernas insatser. Tvärtom,verksamheten fungerar numera så pass bra att det inte krävs särskildastatsbidragsstödda utbildningsinsatser. Låt oss ta SSA-råden som exempel. De ärpartssamman-satta organ, där det finns representanter för arbetsgivare,arbetstagare, arbetsförmedling och skola. Verksamheten börjar nu att ta form.Vad man behöver är inte speciella utbildningsinsatser var för sig utan gemensammautbildningsdagar, där parterna är tillsammans och där samhället ändå står förkostnaderna. Detsamma gäller till viss del de fackliga informatörerna.Utbildningen går bra, men vi vill ju inte ha specialutbildade ambulerandefackliga informatörer. Nej, de skall komma till skolan med sina specifikakunskaper om den ortens arbetsliv. Anslag till skolväsendets centrala och regionalamyndigheter m. m. Anslag till skolväsendets centrala och regionalamyndigheter m. m. Med detta, herr talman, yrkar jag bifall till utskottetshemställan i dess helhet. INGA (vpk) replik: Jag skulle vilja ställa en kort fråga tillLarz . Han sade att det är att vi får arbetsro i skolan. Avmitt inledningsanförande och av utredning efter utredning och undersökningefter undersökning har det framgått att det inte står rätt till i skolan. Vivet också vilka det är som drabbas av den dåliga, segregerade skolan -arbetarklassens barn. De får inte den skola som de borde ha rätt att få. Skallvi låta det vara på det sättet? Skall vi acceptera en segregerad skola? Är detinte att vi vidtar åtgärder som gör att de fastställdautbildningspolitiska målen - samma rätt till utbildning oavsett socialbakgrund, ekonomiska förutsättningar, hemmiljö och bostadsort - uppnås?Arbetarbarnen är sämst i klassen, och man måste fråga sig vad detta beror på.Vad är regering och riksdag beredda att göra för att det inte skall vara så?Det hänger ju inte samman med att barnen tillhör arbetarklassen utan med enmängd andra saker: att man inte ställer de resurser till förfogande somverkligen behövs. Därför slås barnen ut. Man kan se på betygen och på den högreutbildningen. Man kan gå in på en mängd olika nivåer, vilket också gjorts iolika utredningar. Överallt blir resultatet precis detsamma. Då vill jag frågaLarz : Vad har utskottet diskuterat när det gäller den här frågan, ochvad har det att föreslå? Man tar ju inte upp de förslag som har aktualiserats ivpk-motionerna. Avslagsyrkandena på dessa motioner är mycket knapphändiga, ochdiskussionen om hur man skall råda bot på de här problemen utebliruppenbarligen i den här debatten. LARZJOHANSSON (c) replik: Jag använde begreppet arbetsro i samband meddiskussionen om läroplansreformen. Jag menar, att när harbeslutat om en läroplansförändring, som under framöver skallgenomföras, så behövs det arbetsro för att verkligen genomföra det somriksdagen har beslutat. Då kan man inte ständigt och jämt, under den här tidensom planeringen och genomförandet skall ske, lägga fram nya förslag tillförändringar i läroplanen. Det var den frågan. Sedan gav jag exempel på den typ av åtgärder som man kanvidta för att göra skolarbetet mer stimulerande och mer intressant för allaelever, oavsett vad de har för prestationsförmåga - om man nu vill använda detbegreppet -, oavsett hur motiverade de känner sig för skolan. Det vimåste eftersträva, för att verkligen åstadkomma några som helst förändringar iskolan, är just att alla elever kan känna att de deltar ungefär på likavillkor, oavsett om de råkar ha litet olika förutsättningar. Somliga kan görasig mer gällande när det gäller de mer teoretiska ämnesområdena, andra äroftast mer framgångsrika när det gäller mer praktiskt inriktade inslag iutbildningen. Är det så att man har litet av vardera får alla elever möjlighetatt hävda sig, och jag tror att de då blir mer intresserade av att delta iundervisningen Självfallet för vi ständigt den här diskussionen. Den försständigt i skolan också.