prot · G30975 · 1979-12-31 00:00:00 — Det bör än en gång erinras om att skalleutjämningsbidragetökat från 3,2 miljarder till 7,4 miljarder i årets budgetförslag. År deltaatt ta strypgrepp på kommuner och landsting? Är det inte snarare en ganska varmkram från statens sida? Det påstås nu från olika håll att kommunerna i stort antalmåste höja skatterna 1981. Det tror jag inte kommer att inträffa iverkligheten. Reduceringen av den beräknade ökningen avskatteutjämningsbidraget gäller endast , Alla som något sysslat medkommunal budgetering vet att det är självklart att man i en ny ekonomisksituation gör nödvändiga justeringar också när det gäller budgeten. Därtillkommer regeringen i de förestående förhandlingarna med kommunförbunden attföreslå - och det får då diskuteras - speciella kompensationer till kommunermed särskilda bekymmer. Med tanke på den stora andel av bruttonationalproduktensom den kommunala sektorn tar i anspråk är det självklart att denna sektorväger tungt i hela samhällsekonomin. Därför är det också angeläget medkontinuerliga överläggningar mellan staten och kommunerna. Del är ocksåförutsatt att sådana skall äga rum framöver. En annan fråga som har berörts i debatten är införande avett i lag reglerat skattetak. Som statsministern framhöll i gårdagens debatt ärdetta vare sig aktuellt eller möjligt. Kommunernas beskattningsrätt ärinskriven i regeringsformens 1 kap. Även om del är en portalparagraf har denmycket stor tyngd. Ett lagfäst skattetak saknar således aktualitet f, n. Jag är också övertygad om att ett kommunalt skattetak påsätt och vis motverkar sitt påstådda syfte. Det kan nämligen ge varakommunalmän intryck av att de är befriade från att ta ansvar för den kommunalaekonomins utveckling. Jag tror inte heller att ett kommunalt skattetak skullefrämja rationalisering och hushållning inom den kommunala sektorn. Det skullebli alltför lätt för våra kommunalmän att hänvisa till det statligaskattetaket, i stället för alt efter bästa förmåga hushålla med tillgängligaresurser, I fråga cm den kommunala ekonomin vill jag också med kraftframhålla att regeringen har för avsikt att hålla tillbaka beslut och åtgärdersom kan verka kostnadsdrivande för kommunerna. Det är angeläget att riksdagentar samma ansvar. Tillkommande resurser måste satsas på de prioriteradeområdena: barnomsorg, äldrevård och långtidssjukvård. HANS () replik: Jag skall bara ta upp en enda av de frågorKarl berörde. Han sade med all rätt att denkommunala sektorn numera är en mycket stor del av samhällsekonomin och att detär mycket angeläget med kontinuerliga överläggningar mellan regeringen ochkommunerna. Då kanske också kan förklara om han tycker att det är enbra ordning att regeringen först fattar sitt beslut och publicerar del ibudgetpropositionen och sedan inbjuder kommunförbunden fill förhandlingar den 5februari. Det var väl inte så vi tänkte oss det, , när vi ikommunalekonomiska utredningen utarbetade detaljerade förslag tillöveriäggningar mellan regeringen och kommunerna? Om hade varit kvarsom ordförande i tror jag inte att han skulle ha varit särskiltintresserad av att förhandla under de förutsättningarna. Jag vill understryka - det sade jag också imitt anförande - att det är viktigt med kontinuerliga överläggningar om detutrymme som den kommunala sektorn kan ha i den totala ekonomin. Jag tycker attdet är angeläget att understryka detta. När regeringen i propositionenanger förändringar så sker det också ined hänvisning till att definansiella frågorna skulle diskuteras också i ett senare sammanhang,I anslutning till budgetpropositionen har det aviserats all dessa förhandlingarnu skall komma till stånd. De är beslutade lill i förstaomgången. Då skall självfallet diskussioner om detaljer och utformningen avetapp 1981 kunna diskuteras, men det viktiga är att man då kommer i gång ochsedan fortsätter med överläggningar om det möjliga ekonomiska utrymmet för åren1982, 1983 och gärna 1984, Det är den långtidsplaneringen som är den viktiga. HANS () replik: säger att man vid överläggningar den5 februari skall diskutera detaljer. Kan det verkligen vara en godförhandlingsordning att fatta det avgörande beslutet om att skjuta påskatteutjämningsreformen och sedan inbjuda de båda kommunförbunden attdiskutera detaljer? Jag sade att vi skulle diskutera utformningenav etappen men framför allt det stora framtidsperspektivet när detgäller det ekonomiska utrymmet för den kommunala sektorn . Detär mycket stora frågor och inga detaljer. Om uppfattade det såatt del skulle gälla detaljer har han fattat fel. Tredje vice talmannen anmälde att anhållitatt till protokollet få antecknat att han inte ägde rätt till ytterligarereplik. De båda ministrar som har ansvar förutbildningspolitiken talar i budgetpropositionen om "begränsadeinsatser". Jag vill uppehålla mig kring vad denna begränsning ochåterhållsamhet innebär och vad som måste göras dels för att förhindra de försämringarsom regeringens polifik skulle leda till, dels öka insatserna påutbildningsområdet. Under valrörelsen betecknade skolan som en"krisbransch". Trots detta är regeringen och den moderataskolministern nu inte villiga att vidta åtgärder för att förbättra grundskolansarbetsmiljö. I stället säger skolministern i budgetpropositionen att läget är"tämligen gynnsamt". Lika fel som svartmålningen av skolan var före valet, likafel är det nu att inte inse att skolan behöver handling av dem som har detskolpolitiska ansvaret. Skolan är inte betjänt av en massa ord, utredningar ochkommittéer. Den borgerliga regeringen flyr sitt ansvar. För socialdemokraterna är det betydelsefullt attSIA-reformen verkligen genomförs. Skolans inre arbete måste förnyas, dvs,sättet att arbeta liksom innehållet. För detta krävs stimulansåtgärdercentralt. Även om förnyelsearbetet lill stor del förutsätts ske lokalt, räckerdet inte med att passivt avvakta att så sker. Ansvaret för att reformenförverkligas ligger i första hand på regeringen, men några initiativ därifråntas inte. På likartat sätt förhåller det sigmed två andra av SIA-reformens delar: att styra resurserna till de elever,klasser och skolor som har störst behov av extra stöd samt att införa densamlade skoldagen. Det är min fasta övertygelse att dagens elever och denaktuella skolsituationen verkligen behöver SIA-reformen och det batteri avåtgärder som ligger i denna reform för att förbättra skolans arbete medkunskaper och färdigheter och med elevens sociala utveckling, SIA-reformenbehövs, men inte såsom vackra ord på ett papper utan förverkligad i skolansvardag. Vi socialdemokrater är väl medvetna om att det pä mångahåll finns oroande brister i skolans arbetsmiljö. Vi föreslår därförytterligare åtgärder för att komma till rätta med dessa brister och för attunderlätta den skolutveckling som lagts fast genom olika riksdagsbeslut. Viaccepterar inte att elever slutar skolan med betydande kunskapsluckor. Viaccepterar inte att slapphet och oordning får breda ut sig och bli ettnaturligt vardagsförhållande i skolan. Skolan måste vara den plats förkunskapstillväxt som alla elever har rätt till och utgöra den godauppväxtmiljö som ger barnen både trygghet och omsorg. Föräldrar, lärare och elever för ofta fram kravet på ökadpersonaltäthet i skolan. Vi delar denna uppfattning. Men med hänsyn till tillståndeti statens finanser borgerligt regerande är det inte möjligt föross att föreslå verkligt genomgripande förändringar av personaltätheten. Vi gårdå den väg som lärarorganisafionerna anvisade och som densocialdemokratiska regeringen följde genom bidraget för särskilda medel påskolområdet, s, k, SÅS-medel, Dessa extra resurser ansågs då mycketbetydelsefulla för att komma till rätta med problemen i många skolor. Genom en extra resurs som särskilt inriktas på att lösaavgränsade problem i vissa skolor kan stora förbättringar av arbetsmiljön ske.Ett extra bidrag på 100 milj, kr. till skolan skulle ge möjlighet att ökaåtskilliga elevers vuxenkontakt i skolan och möjliggöra för fler elever att fåindividuell handledning. Det är helt uppenbart att dagens elever har ett störrebehov än tidigare av kontakt med sina lärare och med annan personal. För attåstadkomma detta och skapa arbetsro behövs de extra resurser som vi föreslår. Dess värre hörs bara föraktfulla fnysningar från regeringsföreträdareom att det som socialdemokraterna föreslår skulle vara otillräckligt, såotillräckligt att de föreslagna personalförstärkningarna inte alls skullebehövas. Det är en märklig argumentafion, som faktiskt innebär att vi skalllåta bli att underlätta arbetet i de skolor som är värst utsatta. 100 milj. kr.i extra anslag är dock mer än ingen ökning alls, ett faktum som inte ensborgerliga politiker kan förneka. var det precis tvärtom. Dåkrävde borgerliga företrädare ökningar av SÅS-med\en med 5 milj. kr. som ettsätt att minska problemen i en del skolor. Men duger det inte ens med våraförslag om 100 milj. kr. SÅS-medlen uppgick från början till 15 milj. kr.Erfarenheterna av hur man med hjälp av dessa medel kunde förbättra arbetsmiljöni skolan var mycket goda. Det är därför min bestämda uppfattning att 100 milj.kr. skulle få motsvarande goda effekt på skolutvecklingen,särskilt som skolan nu dessutom har en omfattande s. k. förstärkningsresurs,som skall styras efter de lokala behoven. Med den extra resurs som vi föreslårkan de behovsinriktade insatserna ytterligare förstärkas och en bättrearbetsmiljö skapas i skolan. För att öka kvaliteten på skolarbetet föreslår vi också enrad åtgärder inom lärarutbildningens område, t. ex. ökad utbildning avhemspråkslärare, ämneslärare, yrkeslärare, syo-funktionårer m, fl. Tillgång påutbildad personal är ju en grundförutsättning för att vi skall kunna förbättraarbetsmiljön. På gymnasieskolans område har under det heltöverskuggande intresset bestått i att öka antalet platser. Detta är en ytterstviktig fråga också för oss inom arbetarrörelsen. Vi menar allvar med att viljage alla ungdomar utbildning också utöver . värnar vi omkvaliteten på den utbildning som skall erbjudas. Först några ord om gymnasieskolans dimensionering.Riksdagen beslöt i enlighet med en socialdemokratisk partimotion attgymnasieskolan skall dimensioneras för lägst av antalet 16-åringar. Ibudgetpropositionen hävdas också att så sker. Men detta är inte korrekt,eftersom regeringen i ramen om också lägger in lärlingsutbildningen,vilken alltid beräknats ovanpå gymnasieskolramen, I en situation då AMS uppmanar alla ungdomar som slutargrundskolan att söka vidare till gymnasieskolan, därför att deras möjligheteratt få fast jobb utan ytterligare utbildning är ytterst små, innebärregeringens dimensionering av gymnasieskolan försämrade möjligheter att kommain pä sådan utbildning. Självfallet kan socialdemokratin inte acceptera detta.Vi kräver därför att regeringen ökar platsantalet i gymnasieskolan liksom attåtgärder sätts in för att fylla de lediga platserna i gymnasieskolan. De kvalitetskrav som gäller förgymnasieskolans yrkesutbildning måste också gälla den företagsförlagdagymnasieutbildningen. Denna har undersökts. 1 olikarapporter, bl, a, av LO, har påvisats att kvaliteten på den yrkesutbildning somligger i företagen är mycket skiftande och ofta inte uppfyller de krav somuppställts på den utbildning som sker i gymnasieskolan. Del finns alltså starka skäl att uppmärksamma dennautbildning. Så sker också i budgetpropositionen, men med helt andrautgångspunkter. Regeringen föreslår kraftigt höjda anslag till de företagsom tar emot elever för yrkesutbildning. Antingen har regeringen förfarit heltaningslöst utan tanke på att kvalitetskrav hade kunnat ställas på företagen,eller också har den borgerliga regeringen enbart varit ute efter att frånstatsverket överföra 50-60 milj. kr. till företagen för en utbildning som deredan bedriver. Enligt vår mening borde regeringen först ha uppställt kravpå ökad kvalitet och ökad dimensionering av den företagsförlagda utbildningen.Därefter skulle ökade statsbidrag ha övervägts. Hela arbetet borde ha skett inära kontakt med arbetsmarknadens parter, eftersom ju både arbetsgivaren och arbetstagaren måste påta sig ett ansvar för elevensutbildning. Dess värre har regeringen använt sig av ett helt omväntförhållande: först förslag om öktide statsbidrag, sedan uttalanden med diversevälmenande önskemål om skolans kontroll och ansvar. Vi år övertygade om attregeringen skulle ha fört helt andra kvalitetsdiskussioner om det varit frågaom all förlägga viss utbildning på de treåriga teoretiska linjerna tillföretagen. För fackföreningsrörelsen och socialdemokrafin är det ettoavvisligt krav att kvaliteten i de yrkesutbildningar som är förlagda tillföretagen måste förbättras. Det får inte vara fråga om utbildning enbart tillnamnet. Skolan, som har huvudansvaret, får inte smita från sitt ansvar för deelever som får viss del av sin utbildning på en eller flera arbetsplatser. Jaghoppas att i vår kommer att sakbehandla hela detta problem betydligtmer ingående än vad regeringen velat och villkora bidragsökningarna med enkvalitetshöjning beträffande den företagsförlagda gymnasieutbildningen. Att detta är en så viktig punkt för arbetarrörelsen berorpå att vi ser varvad utbildning som något ytterst väsentligt. Värvningen skallske på ett sådant sätt att eleven får genomgå en utbildning, där man utnyttjarvad både skolan och företaget bäst kan ge. Det får inte vara fråga om att denföretagsförlagda utbildningen blir en ersättning för den reguljära utbildningennär denna inle räcker till. I så fall riskeras att all företagsförlagdutbildning kommer i vanrykte. En företagsförlagd utbildning är värdefull urbåde elevens och samhällets synpunkt under förutsättning att kvaliteten kanupprätthållas. Hela denna fråga är också föremål för gymnasieutredningensarbete. Enligt socialdemokratins mening är utbildning inte någotsom kan begränsas lill vad som sker inom skolans väggar. Samhället utanförmåste i mycket högre utsträckning än nu bidra lill de ungas utbildning ochförberedelse för vuxenlivet. Vi menar därför att de olika samhällsinsatserna förungdomar borde samordnas bättre. Skillnaderna i ekonomisk ersättning somsamhället ger vid olika slags verksamheter, t. ex. utbildning i gymnasieskola,arbetsmarknadsutbildning och beredskapsarbete, måste minska. Helt klart är attstudiestödet till gymnasieeleverna måste ökas kraftigt, något som visocialdemokrater nu föreslagit . Denna fråga får inte förhalaslängre. På vuxenutbildningsområdet nöjer sig inte regeringen medatt underlåta att vidta nödvändiga förbättringar. Här föreslås direktaförsämringar. Socialdemokratins satsningar på vuxenutbildningen harskett mot bakgrund av våra jämlikhetssträvanden. Vi kan inte accepteraurholkningar i de kortutbildade vuxnas rätt all skaffa sig den utbildning somde inte hade möjlighet till och som dagens unga nu får. Detta gällerbåde folkbildningen och den kommunala vuxenutbildningens grundskolekurser. Regeringen har gått särskilt hårt åt den utbildning ochden kulturella verksamhet som folkrörelserna bedriver. Regeringens inställningtalar sitt tydliga språk - bakom dimridåer av vackra ord - bl. a. i följandeförslag: Studiecirkelverksamhetenskall inte få öka . Bidragentill studiecirklar, studieförbund och det folkrörelseanknutna kulturarbetet höjs med så blygsamma belopp alt de urholkasgenom inflationen. Löntagarna berövas minst 100 milj. kr. genom att skattenpå vuxenstudiestödet inte längre skall användas för vuxenutbildningsändamål. Regeringen stryker helt de 2 milj. kr. som utgått tillutbildning av de fackliga skolinformatörerna och deras medverkan i skolarbetet. Invandrarnas möjligheter att få delta i en grundläggandealfabetiseringsundervisning skall vägas mot andra vuxnas utbildningsbehov ochdärmed kanske försämras. förslag om utbildning av tolkar fördöva, dövblinda m. fl. får inte genomföras. Inom socialdemokratin kan vi inte acceptera sådanaförsämringar. De riktar sig mot grupper som är utbildningsmässigtoch kulturellt missgynnade. Även i ett kärvt budgetläge måste åtgärder vidtasför att förbättra dessa gruppers situation. Sammanfattningsvis vill vi alltså rikta stark kritik motregeringens utbildningspolitik. Situafionen kan - trots det kärva budgetlägel -rättas till, om de socialdemokratiska mofionsförslagen om förbättringar inomgrundskola, gymnasieskola, vuxenutbildning och högskola bifalles av riksdagen.Om inte förr så står det nu klart vilket parfi som menar allvar med deutbildningspolifiska reformerna och vilka som enbart med läpparna bekänner sigtill dem. Av den allmänna debatten om skolan kan mankanske ibland fä intrycket att situationen är katastrofal. Vi bör nog ta denensidigt negativa beskrivningen av dagens skola för vad den är: ett uttryck förden oro som många människor, särskilt föräldrar, känner. Den oron har viallt skäl att ta på allvar. Den svenska skolan är självfallet i mänga avseenden långtbättre än många andra länders skolor. Men detta förhållande får inle föranledaoss att förneka att vissa företeelser i dagens skola är dåliga och att vissaskolor har stora problem. De negativa sidorna får i sin lur inle leda lillpessimism och ett underkännande av skolans roll i vårt samhälle. I stället börvi öka våra ansträngningar för att lösa problemen. Vi måste tro på att de gåratt lösa. Vi måste tro på skolan och dess möjligheter att aktivt bidra till enbättre framtid för den unga generationen. Vi har vant oss vid att angripa problemengenom att ställa ytterligare resurser till förfogande, och som vi hörde av har socialdemokraterna i det avseendet inte på något sätt kommitur spår. Vi satsar nu nära dubbelt sä mycket pengar per invånare på skolan somUSA och så mycket som och . Vi har högrelärartäthet än i något annat land. Vi har på låg- och mellanstadiet 16 eleverper lärare, medan har 20, 25 och 23, Pä högrestadier-årskurs 7-12 - har 10 elever per lärare, medan har 19,18 och 15. Och om vi räknar in andra personalkategorier harvi troligen en personaltäthet med en vuxen pä 10 elever. Detfinns anledning att påpeka att socialdemokraternas upprepade förslag omytterligare 100 milj. kr. för att öka personaltätheten skulle räcka lill envuxen per var fjärde skola. Det är angeläget att vi, i det nuvarande ekonomiska läget,satsar våra ansträngningar på all använda de omfattande resurserna meraeffektivt och på att söka andra vägar att förbättra skolan än genom ytterligareresurser. SIA-reformen är en sådan väg. Genom att beslutanderätten ibetydande omfattning decentraliseras till kommunerna, rektorsområdena och deenskilda skolorna kan lokal initiativkr;»fl och entusiasm få spelrum utanhinder av central detaljstyrning. Det kan givetvis inte förväntas alt en sådanfrigörelse sker från till ett annat. Och i begreppet frihet ingår ocksåfriheten att göra misstag-alt lära av misstagen. Frigörelsen kan försenas, omdel man lokall gör ständigt ifrågasätts från centrala politiska instanser ellerom man, som ibland antyds frän socialdemokratiskt håll, vill ingripa medmaktmedel. Delsamma gäller den behovsstyrda resursfördelningen. Denär en komplicerad procedur för dem som skall utföra den. Alla är ense om syftet-att styra mera resurser till skolor och elever med problem - menbeslutsunderlaget är bräckligt: instrumenten för behovsprecisering,målskrivning och resultatvärdering måste förfinas, inte minst för attunderbygga solidaritet från de mera lyckligt lottade skolorna och klasserna. Även den samlade skoldagen - som så ofta missuppfattasvara huvudingrediensen i SIA-reformen - måste få växa fram utifrån definieradebehov och med klart preciserat pedagogiskt syfte, grundtanke,nämligen att den samlade skoldagen skall syfta till bättre samverkan mellanskola och hem, mellan vuxna och barn, mellan skola och samhälle och mellanolika samhällsorgan, har på en del håll kommit i skymundan. Mest oroande finnerjag det vara att beslut om samlad skoldag och om innehållet i fria aktiviteterså ofta fattas över huvudet på elever och föräldrar. Enligt min mening stårdetta i strid mot SIA-reformens syfte i denna del. Del sista steget i SIA-reformen är den nya läroplanen.Dess betoning av skolans huvuduppgift - kunskapsförmedling - dess krtiv på altalla elever skall få fungerande basfärdigheter och fasta baskunskaper, dessuppbyggnad med en stor fri sektor för alt tillgodose elevernas olika intresseninnebär att eleverna och deras behov ställs i centrum för skolans verksamhet, I riksdagsbeslutet framhölls angelägenheten avatt den nya läroplanens intentioner sä långt möjligt finge präglaskolarbetet. Det är inle minst av den anledningen glädjande att stora resursernu används för att före ikraftträdandet göra alla förtrogna med läroplanensinnehåll och inriktning. Också de förändringar beträffande gymnasieskolan som desenaste åren gjorts och de som föreslås i årets budgetproposition syftar tillalt bättre anpassa verksamheten till elevernas skiftande behov och intressen.Ett nytt och förbättrat statsbidrag lill inbyggd utbildning ochläriingsutbildning föreslås i budgetpropositionen, som det betonasatt det - vare sig verksamheten är förlagd lill skolinstitution eller tillförelag - är fråga om gymnasieutbildning. Skolans ansvar understryks genomkraftigt förstärkta resurser för tillsyn och uppföljning. Det anges att avlönekostnaderna skall användas för detta - elt stycke som har hoppat över. Sammantaget bör dessa åtgärder leda till en bättreskolsituation för elever och skolpersonal. Men enligt min mening måstearbetsklimatet i våra skolor också aktivt bearbetas. Det var därför jag 1978tillsatte den s. k. normgruppen, som har fill uppgift att stimulera en debatt ioch kring våra skolor om vad normer och normöverföring till den ungagenerationen innebär. De normer som debatten bör handla om är de som, åtminstoneofficiellt, gäller i hela den civiliserade världen, de humanistiska normer somtagit sig uttryck i t. ex. stadga om de mänskligarättigheterna. De normerna finns i gällande läroplan. Det är ingen enkel uppgift alt leva upp fill dessa normerför mänsklig samlevnad i en fri demokrati och att överföra dessa till den ungagenerationen. Det är ingen uppgift vi kan lämna över till någon annan,ingenting som kan lösas med beslut i regering och riksdag. Det handlar om varsoch ens personliga ansvar. Visst är det sant att problemen i skolan också i hög gradär hemmens och den sociala miljöns i stort. Visst är det sant att vi inte kanlägga allt ansvar pä skolan. Men skolan kan bli ett centrum där lärare och föräldraroch andra kan mötas, diskutera sig samman och därigenom fä det stöd som ärnödvändigt för att de skall kunna förena sina ansträngningar att till våra ungaöverföia de normer och värderingar som bör gälla i vårt samhälle. Tillsammanskan de få barn och ungdomar att förstå dessa normer, ta dem till sig ochacceptera dem, Därigenom blir del möjligt för barn och vuxna att tillsammansforma de regler för vardagslivet som måste finnas. Normdebatten syftar till all skapa bättre förutsättningarför de unga att växa till ansvarsmedvetna vuxna. Genom att åter göra deövergripande normerna levande påverkar vi barns och vuxnas attityder ochvärderingar. Det är ett långsiktigt arbete. Men våldet i skolan - det gäller både våldet motpersonalen och det våld som barn utsätter varandra för - måste angripasomedelbart. Regeringen har därför bemyndigat mig att tillsätta en rikskommiltémot väldet i skolan. Kommittéer på lokal nivå skall rapportera tillrikskommittén om hinder för ett effektivt ingripande mot våld, t, ex, sådanaluckor i förordningar som vållar svårigheter i samarbetet mellan skola, socialamyndigheter och polis. Den viktigaste uppgiften blir dock att få till stånd enkampanj som aktiverar alla - föräldrar, skolpersonal, andra vuxna och inteminst eleverna själva - i bekämpande av våld. Arbetet för att förbättra skolan är enuppgift som åvilar oss alla. Regering och riksdttg kan genom organisatoriskareformer, administrativa åtgärder och resurstilldelning ge godaförutsättningar för en framgångs- Men ytterst är det människorna i skolornasom skall omsätta de uppsatta målen i praktisk verklighet.