prot · G30917 · 1979-12-31 00:00:00 — De har väntat årefter år, decennium efter decennium på att en regering i praktisk handlingskall visa sig vara beredd att ta krafttag för att ge också dem rätten lill ettarbeie. Utredning efter utredning har arbetat med dessa frågor. Det har funnitsmånga förslag, men få har genomförts. Vihar stiftat en lag som skall främja anställning av handikappade. Den är fleraår gammal, men den har ännu inle använts, trots att arbetsmarknadssituationenför de handikappade ständigt förvärras. Krav har ställts på tidigare borgeriigaregeringar på en skärpning av främjandelagen och på utfärdande av klaratillämpningsföreskrifter, men inget har hänt. Ärdet inte så, , att ni moderater har krävt högre patientavgifterinom sjukvården, begränsning av den offentliga sektorn och sänkta bidrag lillde handikappades studier? Har ni inte gått emot en ändring i byggnadsstadgannär det gäller införande av hiss i flerfamiljshus? Fråga , somvar med i utredningen och gick emot detta förslag! Är inte allt delta sant,? Och innebär inte alla dessa högerförslag direkta försämringar förjust dessa grupper? GöstaBohman kommenterade också ekonomin. Han var ekonomiminister i den förratrepartiregeringen och vet därför vad slags ekonomisk politik handå företrädde och företräder. Hyrorna ökade då med rekordfart ochpriserna likaså. Trepartiregeringen höjde momsen, och landets löntagareförlorade flera månadslöner. Det var ekonomiska politik somtrepartiregeringen bedrev, och pekar man ut skärpt politik av samma märke. Förlöntagarna väntar bistra tider, bl. a. en svår avtalsrörelse. För dessasvårigheter bär huvudansvaret i den nuvarande regeringen, och deär uttryck för en konfrontationspolitik. Trepartiregeringen fortsätter attspela rollen av en kampregering mol arbetarrörelsen, i likhet med vad den hargjort alltsedan valet . Vi moderater har ingen förståelse för löntagarnas krav. Vi har ingenförståelse för ungdomarnas och de utslagnas krav. Det var innebörden i herrWerners anförande. Det förhåller sig emellertid så, att 1,1 miljoner människorröstade på moderata samlingspartiet i detta val. Hur många röstade på vpk?Uppenbarligen har dessa 1,1 miljoner människor betydligt större förståelse förvår politik och våra synpunkter än vad har. Och i detta sammanhangväger dessa människor betydligt tyngre än vad och hans lilla partigör. OlofPalme använder den vanliga tekniken när vi debatterar. När jag går in på ettområde som själv har behandlat i sitt anförande och talar i stortsett i samma termer- även om jag inte talar lika vackert som -görjag mig enligt honom skyldig lill en "känslomässig svada" och skyllerifrån mig på socialdemokraterna. Vad jag gjorde var att jag knöt an till OlofPalme själv, när han skildrade de sociala problemen utanför detta glashus, desociala motsättningar som finns i vårt samhälle - narkotikamissbruk,tunnelbaneelände och myckel annat. Jag gjorde det eftersom innebörden i OlofPal mes anförande måste ha varit atl vi inle löser alla dessa problem om viinte ger samhället ytterligare resurser, om vi inte höjer skatterna ännu mer.Mot den bakgrunden påvisade jag att problemen inte ligger där. Problemen liggerpå ett helt annat område. Jag har självfallet inte påstått att det ärsocialdemokraternas fel alt det har blivit så här, au socialdemokraternaavsiktligt skulle ha skapat ett samhälle med dessa motsättningar. Jag påvisadebara resultatet och säger att vi löser inte dessa problem om vi tror att viskall kunna politisera samhället ännu mera, ta ut högre skatter, flytta överansvaret från enskilda medborgare och lägga det ansvaret på samhället, påpolitikerna. Jag tror inte att vi politiker är vuxna att ta det ansvar somenskilda människor, enskilda föräldrar, enskilda lärare ute i skolorna skall laför alt klara sina svårigheter. Vi löser dem inte med nya skatter. Detär fråga om att lägga mera tyngd på de enskilda individerna, ge dem merafrihet, ge dem mera ansvar och skapa en bättre skola än den som engång bar ansvaret för-Olof kan aldrig komma ifrån, att ni bar ansvaretför den skolan. GöstaBohman står här och hotar med skattehöjningar efter att ha lovat skattesänkningari valet, sade . Vad jag har gjort är au rent matematisktbelysa hur situationen skulle le sig om de offentliga utgifterna får fortsättaall växa på del sätt som de nu gör, nämligen dubbelt så snabbi sombrultonalionalprodukten. Då kommer resultatet au bli att man genomskattehöjningar lägger beslag på hela den del som de enskilda löntagarna eljestskulle få förfoga över för sin egen fria konsumtion. Det är della Jag vändermig mot. Jag hotar alltså inte med skattehöjningar. Jag säger att vi inte kanha det på detta sätt. Vi måste angripa problemen från en annan sida. Vi måstealltså börja med atl angripa den alltför snabba offentliga utgiftsexpansionen.Det innebär inte att vi skall sänka utgifterna men sänka utgiflsex-pansionen såatt vi kommer i balans med tillväxttrenden i vår ekonomi. Gör vi inte del såfår vi inte de reallöner som löntagarna kräver och som kräver iavtalsförhandlingarna. Hans löntagare vill ha höjda reallöner. De vill inte haluft i lönekuverten. Det är det jag har försökt belysa, men jag får ingensakdebau med , utan del blir bara svammel från denna talarstol. OlofPalme påstod au vi moderater har svikit våra vallöften. har Ju somalla andra haft en jäktig valrörelse och har kanske inte följt med i allt vadJag har sagt. Jag har aldrig gått ut och sagt att vi lovar att ensamma sänkaskatterna. Vad vi har sagt är att vi lovar att verka för att skatterna skallsänkas, inte i första hand förden enskilde medborgarens skull utan församhällsekonomins skull och därmed för alla enskilda medborgares skull, därföratt den svenska skattepolitiken är en av orsakerna till de väldiga problem vihar att bemästra i vårt samhälle. Delta har jag sagt i vartenda anförande, OlofPalme, i varenda intervju i TV och radio. Jag har här framför mig intervjunfrån radions presskonferens , ochjag skall be att få föredra någotav vad Jag sade då, så alt får klart för sig hur det ligger till.Jag sade: Observera!-"Jag har aldrig sagt att vi inte avkonjunkturpolitiska och sådana skäl är beredda atl diskuteraköpkraftsindragningar i de fall då det är motiverat. Det är inle alls otänkbartaft man kan vara tvungen att vidtaköpkraftsindragningar." Jag sade också: "Skattefrågan är för mig ochför vårt parti en konjunkiurpolitisk och samhällsekonomisk fråga. Det är ickeen finansiell fråga." Jag fortsatte: "Vad vi kan lova är inte attskatterna skall sänkas om vi kommer med i en regering. Vad vi kan lova är atlvi skall verka för detta." Viskall alltså verka för att della skall uppnås, och vi kommer efter måttet avvår förmåga att göra vad på oss ankommer för atl det skall bli möjligt attstoppa den utveckling som hotar hela vår välfärd. Sombekant gjorde Jag ett klart uttalande i valrörelsens slutskede. När folkpartietoch lade fram ett gemensamt skatleförslag förklarade jag att vi kan istort sett ansluta oss till det. Där förelåg förslag till höjda energiskatter.På en punkt reserverade vi oss; vi sade att om man skall genomföra sådanaåtgärder måste man se till au glesbygdernas befolkning inte drabbas. Och detkommer regeringen atl göra när den lägger fram sitt förslag. Vadman måste ha klart för sig är att i vårt politiska liv, där olika politiskapartier går ut med var sin målsättning, kan vi inte om vi inte kommer i absolut majoritetgenomföra allt vad vi lovar att försöka genomföra. Vi kan aldrig gå ut - ivarje fall kan vi inte göra det inom den tid som Jag kan överblicka - ochkategoriskt lova att vi skall genomföra vissa åtgärder. Vi kan bara lova attgöra vårt bästa för att påverka utvecklingen i sådan riktning att våra förslagkan konkretiseras. Låtmig till slut, herr talman, för att göra alldeles klart vad jag menar,framhålla följande ytterligare en gång. Jag har icke från denna talarstol hotatmed skattehöjningar. Jag har påvisat atl om utvecklingen fortgår i samma taktsom , kommer 1990 hela vår BNP att gå åt för att täcka de offentligautgifterna. Jag vet atl det inte finns någon i denna kammare som kommer attvilja uppleva den situationen. Vi kommer att tvingas vidta motåtgärder för attförhindra atl vi hamnar i ett sådant läge. man är beredd att vidtamotåtgärder, desto mindre plågsam kommer den smärtsamma processen att lägga omutvecklingen att bli. Mankan in te hur länge som helst leva över sina tillgångar, vilket vi har gjort ivårt land. Vi måste nu rätta munnen efter matsäcken. Det är ett gammalt fintordspråk som gäller för vanligt folk, och det måste gälla också för osspolitiker här i riksdag. I går föll domarna mot de sex medborgarrättsförkämparna i . Frånsvenskt håll har vi upprepade gånger, senast , uttalat vår avskyför förtrycket av de mänskliga rättigheterna i . Den senaste s.k. rättegången framstår för oss som ett rent politiskt spektakel. De sexmedlemmarna av Charta 77-rörelsen har i praktiken dömts för sina åsiktersskull. Detta borde inte längre vara möjligt i ett land, som undertecknatHelsingforsdokumentets rekommendationer om mänskliga fri- och rättigheter. Domarnaär en utmaning mot de mänskliga krafterna både i och i andraländer. Avspänningen i främjas inte av tvångsåtgärder mot personer somvågar ifrågasätta diktaturen. Rättegången i är därför en angelägenhet intebara för de tjeckoslovakiska myndigheterna utan också för regeringar ochdemokrater i hela . Desom undertecknade medborgarrättsmanifesiet Charta 77 uttryckte förhoppningenatt det skulle bidra till att alla medborgare i skall kunnaarbeta och leva som fria människor. Det är en förhoppning som vi starkt delar. Diktaturentror sig ha fällt domar som skall hindra företrädarna för mänskliga rättigheteralt fortsätta sitt modiga arbete, men i själva verket har den dömt sig själv.Den har dömt sitt eget samhällssystem, ett samhällssystem som förvägrarmänniskor frihet och demokrati. Väljarna gav majoritet i för de partier somhaft regeringsansvar . De avvisade alltså delsocialdemokratiska påståendet att politiken den senaste mandatperioden skulleha varit lill fördel bara för ett privilegierat fåtal. Väljarna gav inte mandat för en hård blockpolitik, där ena halvan bestämmerutan hänsyn till den andra. Man skapade Jämvikt i . Socialdemokraternaoch vpk ökade sin andel av väljarkåren. Majoritetenför de tre regeringspartierna är 5 000 röster av 5,5 miljoner röstande. Ävdeikan man inte dra slutsatsen att regeringspolitiken bör dra sig ut mot höger.Tvärtom ställer det jämna valutslaget särskilda krav på att politikenstyngdpunkt förläggs till mitten. Ocksåde samhällsproblem som möter manar till samförstånd i stället förkonfrontation. Över hela världen sveper nu en ny våg av osäkerhet ochpessimism. Just när industriländerna var på väg att återställa balansen efterden förra oljekrisen och återvinna framtidstron drabbas man av en ny oljechock. Näroljepriserna fyrdubblades 1973-1974 var det många som trodde och hoppades atldetta skulle leda till en ny energipolitik världen över. Det pratades ocksåmycket om en sådan ny kurs - men ganska litet blev förverkligat.Oljeförbrukningen ökade på nytt, världen invaggades i den falskaföreställningen om ett faktiskt överskott på olja. Det krävdes en ny oljechockför att bryta den stämningen. Deproblem som vi har haft illustrerar med all önskvärd tydlighethur utsatt och sårbar vår situation är. Oljefrågorna handlar i bokstavligmening om vår säkerhet, försörjningstrygghet, miljö och inte minst ekonomi. Bristenpå olja 1979 har inte varit slor. Ändå har den räckt till för att pressapriserna i höjden och skapa allvarliga störningar i hela världsekonomin. Runtomkring i världen justerar man nu ned tillväxtsiffror och förhoppningarom ökadsysselsättning. Det slår hårt också på vår ekonomi, med del starka beroende vihar av vår omvärld. Oljefrågornaaren viktig del av den internationella politiken. Den oljekris som flertalet bedömare hade förutspått kunde inträffa har vi redan här. OPEC-ländernahar i ord och handling demonstrerat att de inte ärberedda eller har möjlighet atl öka oljeproduktionen i nämnvärd omfattning. Industriländernamåste ta hänsyn lill det här och i sin planering utgå ifrån att oljan kommeratt vara en knapp resurs, som också kan komma att bli föremål för bådepolitiska och ekonomiska konflikter av betydande styrka. Vimåste t. ex. ha klart för oss att världens oljeförsörjning på ett dramatisktsätt är sammanvävd med de politiska konflikterna i . De permanentakrigs- och konfliktriskerna i denna oroliga och labila del av världen är svåraatt bedöma. Fredsavtaletmellan och innebär visserligen att krigsriskerna f. n. ärmindre . Förhandlingarnamellan och i vad avser går emellertid dåligt. Deövriga arabstaterna har mycket klart dokumenterat sill missnöje med situationen- och även myckel klart kopplat samman oljefrågornamed den politiska utvecklingen i området. Tydligavarningar har kommit från bl. a. , som ändå intar en traditionelltåterhållsam attityd i fråga om oljevapnet. Vimåste, kort sagt, inse att denna labila politiska situation kan få mycketallvarliga följder för världens oljeförsörjning. Till della kommer alt en radOPEC-länder redan nu aviserat krav på betydande prisökningar. Vibefinner oss alltså i en ytterst utsatt position, ekonomiskt ochsäkerhetsmässigt. Oljeproblemen kan bara genom internationell samverkan.De stora industriländernas uttalade vilja all frysa oljeförbrukningen på 1977eller nivå var ett uppmuntrande tecken och vittnade om att man dennagång ar beredd atl verkligen ta itu med energiproblemen. Sverigehar allt intresse av aft denna politik blir framgångsrik. Vi måste iinternationella sammanhang verka för en beslutsam begränsning av energiförbrukningen,framför allt oljeförbrukningen, och vi måste själva följa samma politik. OcksåSverige bör - i ett internationellt samarbete - sätta upp begränsningar för denframtida oljeimporten. Det är därför också viktigt att den energipolitik somfolkpartiregeringen anvisade nu kan fullföljas. Menockså med en realistisk och framgångsrik energipolitik kommer ochomvärlden att länge sitta fast i oljeekonomins Järngrepp. De växande underskotti bytesbalansen, som varslade om i går, har ett direkt ochomedelbart samband med oljeproblemen. Fördel första ökar kostnaderna för oljeimporten enbart lill följd av åretsprishöjningar med ca , och det kan bli mer. Fördet andra sätter de stegrade oljepriserna ned tillväxten i världshandeln ochdrar därmed också ned ökningen av den svenska exporten. Ivalrörelsen presenterade vi tillsammans med riktlinjer för hurdenekonomiska politiken skulle utformas i delta kärva läge. Vi angav tre huvudmål: Sverigeskonkurrenskraft måste hållas uppe och om möjligt förbättras. För atl betala den dyrare oljan måste sälja mer av industrivaror. Och det kan vi bara göra om priserna på svenska varor hålls på en rimlig nivå. Därför avvisade vi nya stora höjningar av kostnaderna för näringslivet. måste spara olja.Lyckas vi få ner oljeförbrukningen med 10 96, sparar vi också 2-3 miljarder ålSverige. Det är betydligt mer än värdet av hela vår export av järnmalm. Därförföreslog vi höjda skatter på energi, för att ge en ytteriigare stimulans tillsparande och som den bästa metoden att dra in köpkraft sommarginalskatterna sänktes. Den linjen blir nu också regeringens politik. Stat, kommuner och landstingmåste visa yttersta återhållsamhet med ökningen av sina utgifter. Det ärnödvändigt för Stt tillräckligt med resurser skall kunna avdelas för export ochinvesteringar, för att det skall finnas eU realt utrymme att förhandla om iavtalsrörelserna och för att inflationen skall kunna hållas tillbaka. Denya ekonomiska problem vi står inför är inte tillfälligt övergående. 4 protokoU 1979/80:17-18 Ocksåmed en framgångsrik ekonomisk politik, som ger förutsättningar fören balanseradutveckling, måste vi räkna med ett kärvare ekonomiskt klimat för ganska långtid framöver. Vihar tidigare vant oss vid en hygglig ekonomisk tillväxt -den har räckt lillbåde för alt bygga ut offentlig social verksamhet och för att höja den privatalevnadsstandarden. Ävenfördelningsproblemen har kunnat mildras genom tillväxten. Självaförutsättningen för t. ex. LO:s lönepolitik har varit att det funnits expansivanäringar och företag som kunnat ta emot de människor som förlorat sin sysselsättningi utslagna, lågproduktiva företag. Attvarje år skulle innebära en förbättring har vi kommit att betrakta somnågonting av en självklarhet. Vi har tagit på oss stora kostnader föromfattande reformer. Våra krav och anspråk för framtiden har varit och ärdärigenom också stora. Vihar alltså varit bortskämda med en snabb tillväxt. finns inte dennamöjlighet på samma sätt längre. De utmaningar som då möter oss - i den här nyasituationen - är inte för den skull mindre och inte heller färre. Förutvar det många -påminde om def - som sade att politiken egentligenhandlade bara om finputsningar på välfärdsbygget, om vilka nya bidrag somväxande resurser skulle användas till, om hur stigande löner skulle fördelas,om hur tryggheten skulle förvaltas och framstegen administreras. är del tydligt står på spel och att ansvaret är större. Viskall klara energikrisen och föra bort från sitt fariiga oljeberoende. Vimåste göra framfidssatsningar i näringslivet när gamla branscher viker och nyakonkurrenter uppträder. Vitvingas se med friska ögon på innehållet i den offentliga verksamheten,begränsa ökningen i de totala offentliga utgifterna utan att minska ansvaretför vitala sociala uppgifter. Detvore dock ett fariigt misstag aft tro att vi klarar våra ekonomiska problemenbart genom nedskärningar av de offentliga utgifterna. En sådan politik skulleinte bara kollidera med starka sociala krav. Den skulle också försvåraekonomins utveckling. Enbetydande offentlig verksamhet är nämligen i själva verket nödvändig för atlindustrin och näringslivet skall utvecklas; dit hör t. ex. offentligabeställningar för kollektivtrafiken, dil hör statliga insatser för forskningoch utveckling, dit hör fransporteroch utbildning, daghemsplatser, arbetarskydd,miljövård och mycket annat. Enmodern ekonomi kan helt enkelt inte fungera utan en väl utbyggd offentligsektor. Produktivitetsvinster inom näringslivet har ofta samband med offentligainsatser som näringslivet får utnyttja, t. ex. bättre utbildning. Jagnämner detla, hert talman, för att modifiera den ibland alltför populära bildenav den offentliga sektorn som någon sorts "tärande" del av densvenska ekonomin. Det är den inte. Det står däremot helt klart att en bromsningav utgiflsexpansionen är nödvändig om vi skall åstadkomma balans i ekonomin -den balansen går inte atf nå bara genom ökade skatter, eftersom skatternadriver på infiationen och slår hårt på tillväxt och sysselsättning på längresikt. Infeminst vi som menar att de offentliga insatserna är mycket viktiga bör varaangelägna om att den svenska ekonomin återvinner balansen efter de stigandeoljepriserna. Vi måste inse att detta kräver en stark begränsning av ökningen ide offentliga utgifterna. Alternativettill det här - växande obalans i den svenska ekonomin - skulle hota densociala tryggheten. Genom aft vi anpassar oss till de ekonomiska realiteterna kan vi undvika mycket hårdare ingrepp . Del är det som är vårfilosofi. Enviktig liberal uppgift blir då att skydda svaga grupper. Solidariteten måste nufå en djupare innebörd och fördelningspolitiken en mer medveten utformning. Deträcker infe att säga att vi skall göra insatser för de breda folkgrupperna. Vimåste tala om atl de många som har fasta Jobb, hyggliga inkomster och är friskafår begränsa sina anspråk i solidaritet med de verkligt utsatta: handikappadesom med ytteriigare stöd skulle kunna H arbete och vara med i gemenskapen,gamla sjuka som behövervård och värme, tonåringar som dras ner mot djupet avalkohol och narkotika. Kanskeärdet politiskt tacksammare att lova förbättringar till nästan alla än atlverka för att den stora majoriteten skall avstå från krav till förmån för hårtdrabbade minoriteter. Ändå är det detta senare som verkligen är praktisksolidaritet i dagens läge. Föratt skapa utrymme för den solidariteten måste vi vara beredda att hårt prövamånga andra budgetanspråk. Detsker då inle för att urholka den sociala tryggheten, utan tvärtom för attmöjliggöra avgörande insatser för dem som har det särskilt svårt. med stora krav på omställningar i den svenska ekonomin behövsenligt mening även framöver en mycket aktiv arbetsmarknadspolitik. Denhar sin viktiga sociala dimension: att hjälpa människor till arbete, och ommöjligt ett arbete som deras förutsättningar och anspråk passar in på. Menarbetsmarknadsinsatserna är dessutom en nödvändig del a v en politik för balansi ekonomin. De skall underlätta omställningar. De skall hjälpa människor, bl.a. genom utbildning, över till de jobb som expanderar. Varjemånad besöks arbetsförmedlingen av ca 230 000 olika personer. lyckas med sin första uppgift, att sammanföra arbetssökandeoch lediga platser, desto mindre blir behovet av andra åtgärder, som ofta ärmera kostsamma. En viktig förändring i förutsättningarna är att dearbetssökande och de lediga platserna passar allt sämre för varandra. Av de 240000 personer som besökte arbetsförmedlingen var t. ex. 209 000 enbartlokalt sökande, dvs. de kunde bara tänka sig jobb på den egna orten. Mångasaknar också utbildning och yrkeserfarenhet eller har andra svårig- Dethär ökar behovet av insatser från arbetsförmedlingen och av åtgärder för atffrämja framför allt den yrkesmässiga rörligheten, som med nödvändighet av ochtill givetvis också måste medföra geografisk rörlighet. När arbetsmarknaden ärlåst försvårar del den utbyggnad av industrin som så trängande behöverför atf klara oljenotan. Mendessutom får en arbetsmarknad med liten röriighet också negativa socialaföljder. De som mister sina jobb har svårare att komma tillbaka i arbetslivet.Det gäller särskilt om de är äldre. Handikappade, ungdomar och kvinnor imedelåldern är stora grupper som också är beroende av att det finns enomsättning på arbeten. Även nytillträdande måste ha en chans att tränga in påarbetsmarknaden. Utöverfler arbetstillfällen och en rörligare arbetsmarknad finns det också anledningatt bl. a. genom främjandelagen påverka arbetsgivares krav på dem som sökerarbete. Man måste inse att ime alla är starka, välutbildade män i30-40-årsåldern. Mycket få av dem som söker arbeie tillhör i självaverket just den kategorin. Attsysselsättningslägel nu förbättrats minskar alltså infe vikten av en aktivarbetsmarknadspolitik. Däremot får den i det här läget delvis andra uppgifteroch ges nya möjligheter. Ett1980-tal, herr talman, av knapphet kan ge inspiration också till andraomprövningar än dem som följer enbart av ekonomisk nödvändighet. En sådan omställningtror jag måste gälla förväntningarna på vad politiker ensamma kan åstadkomma. Vihar i vant oss vid att samhällsproblemen löser man genompolitiska beslut. Mycket av det som uträttats genom stat, landsting ochkommuner har också gjort vardagen lättare för många. Men ju mer de offentligainsatserna byggts ul, desto mer blir vi i själva verket medvetna om hurotillräckliga de är Just för att lösa de problem för vilka de sattes in. Dethär kan tyckas som en paradox. Men vad det bör lära oss -och framför allt underår av ekonomisk knapphet - det är att de politiska kraven och besluten måsteförenas med vardagssolidaritet, med personlig medmänsklighet. Omde många människorna bara är passiva åskådare till politiska organ som tror sigkunna lösa alla problem genom klubbslag - då blir resultatet av den politiskaverksamheten mest bara fraser utan förankring i verkligheten, myndigheter somaldrig når ut till den praktiska vardagen, paragrafer som saknar kontakt medlivet. Tasituationen i en svensk skola t. ex. Politikerna bestämmer hur många elever somskall gå i varje klass, vilken läroplan som skall gälla för undervisningen, hurskolbyggnaden skall se ut osv. Men det där betyder inte mycket för situationeni klassrummet, om läraren är ointresserad av sina elever och föräldrarna inteheller bryr sig om sina barn.