prot · G30994 · 1979-12-31 00:00:00 — I det här sammanhanget blir även små öresbelopp stora summor.Varje öre i höjning motsvarar räknat på dagens mjölkkonsumtion 15 milj. kr. Densenaste prishöjningen betydde alltså att handeln ökade sina inkomster med nära50 milj. kr. Och för staten betydde det ökade momspålägget nära 70 milj. kr. iökade inkomster enbart på mjölkprishöjningen. Detsamma gäller ostpriset. Varje höjd tioöring betyder 10milj. enligt samma beräkning. gav jordbruket rätt att höjaostpriset med . Men den slutliga höjningen blev 1:8() kr. för de flestaostsorter. Detta gav parti- och detaljhandeln ca och staten genom moms35 öre. I merinkomst fick handeln ytterligare 60 miljoner och staten ökade sinainkomster med 35 miljoner på konsumenternas bekostnad. Enbart parti- ochdetaljhandelns ökade marginaler betydde en merkostnad för konsumenterna på ca400 milj, kr. Frågan är om det är ett acceptabelt system att handelnsvinster är knutna till varupriset på det sätt som gäller . Kostnaden förhandeln kan ju inte skilja särskilt mycket om de säljer oxfilé ellerblodpudding, för att ta samma exempel som bekymrade handelns företrädare på dens. k. handelns dag . Deras bekymmer var att det inte bara ärkonsumtionen som sjunker, utan att folk mer och mer tvingas över från att köpaoxfilé till att köpa blodpudding och då minskar handelns intäkter. är det väl inte den uteblivna oxfilén som vanligakonsumenter är mest bekymrade över - det finns andra och viktigare livsmedelsom de tvingas avstå ifrån eller minska konsumtionen av genom prishöjningarna. Främstgäller det minskningen vid inköp av de baslivsmedel som vi inte kan undvara mensom drabbats allra hårdast av prishöjningar. i ar harpriserna på baslivsmedlen höjts enligt pris- och kartellnämndensuppgifter. Som jämförelse kan nämnas att den allmänna prisnivån ikonsumentledet har ökat . Sammantaget har livsmedlen . om manräknar in . stigit . Då ingår samtligalivsmedelssortiment. Baslivsmedlen har stigit jämförelsevismera. Frågan ärockså om det mervärdeskattesystem vi har är rimligt. Nr 94 acceptabelt att staten utnyttjar prishöjningar på livsnödvändiga varor. O 1-11 1 rlp 1 exempelvis baslivsmedel -prishöjningar som hårdast drabbar de ekonomiskt 77fehm-iri lOmi sämst ställda, pensionärer och barnfamiljer- för att ökastatens inkomster? Vpk har alltid ifrågasatt detta orättfärdiga skattesystem och även visat på Fin msd'balt andra vägar att öka statensinkomster. Jag behöver inte upprepa dessa förslag,de finns dokumenterade i många riksdagsprotokoll. Den borgerliga regeringen går i stället den motsatta vägenoch minskar livsmedelssubventionerna. Den faktiska situationen är nu den attbara ca hälften av den betalda momsen på samma sortiment går tillbaka tillkonsumenterna. Vad man minst kan kräva är väl att den ökade momsin-koinst somstaten tar in pä varje prishöjning används som en form av återbäring tillkonsumenterna. Hyran är vårt andra ekonomiska gissel. Under senare delenav har hyreshöjningarna varit stora. Förra aret slogs alla rekordmed täta hyreshöjningar och räntehöjningar . Hyran för samma jämförelsetidfrån 1976 t. o. m. januari har för en vanlig bostadsrättslägenhet stigitmed . För många är bostadskostnaden den tyngsta posten ifamiljernas ekonomi, dä hyran tar nästan en fjärdedel av inkomsten. Utgifternaför mat och hyra har nästan fördubblats. Vad detta betyder för enlöntagare i en vanlig inkomstklass, som fått sin realinkomstsänkt med ca tvä månadslöner, är inte särskilt svårt att räkna ut. Därtillkommer att 1980 hotar att bli ännu dyrare för löntagarna än de värsta årenpå . Regeringens förda ekonomiska politik med höjda matpriseroch höjda hyror har tillsammans med magra avtalsuppgörelser urholkat köpkraftenför landets löntagare. Detta har varje löntagare själv kunnat konstatera, ochdet har olika fackförbund också kunnat dokumentera. Framför allt har detdrabbat låginkomsttagare, barnfamiljer och pensionärer. De som redan hade enansträngd ekonomi, har således fått ännu svårare att få ekonomin att gå ihop.Regeringens ekonomiska politik, som kunde ha skyddat och kompenserat dessautsatta grupper, häri första hand gynnat de rika och högavlönade. De olikaskatteomläggningarna har gett mest ät dessa grupper, medan de andra fått varamed och betala för omläggningarna. Regeringens budget och finansplan skärper nu ytterligaresvångremspolitiken. Regeringen drar in på livsmedelssubventionerna, vilketmedför ännu högre matpriser. drar man in på bostadsbidragen i ettläge då de tvärtom borde höjas. Regeringen har gjort helt klart att man intekominer att ingripa mot pris-och hyreshöjningarna, och dessutom varnar man defackliga organisationerna för att kompensera löntagarna för prisstegringarna. Löntagarna och de fackliga organisationerna står därförinför en mycket svår avtalsrörelse. har gått sedan avtalengick ut. men fortfarande har ingenting hänt. LO-ordföranden hartidigare sagt att lönekraven blir tvåsiffriga, och då ger de ändå inte ens fullkompensation för den förlorade reallönen. har med hänvisning till regeringens 112 ekonomiska bedömningar avvisat allalönekrav. reföreningenfinns det inget utrymme för löneökningar. Det finns inga vinster, och om detfinns några så måste de bli kvar i företagen. De skall användas för att skaffafler jobb. Det är vad SAF påstår. Men sanningen är ju faktiskt den att storföretagen inomverkstadsindustrin redovisar kraftiga vinstökningar, oljebolagen och bankernalikaså. Det finns alltså pengar i samhället för ordentliga lönelyft, somlandets löntagare behöver. Det krävs rejäla löneökningar för att kompenserabåde inträffade och kommande prisstegringar. Det krävs också någon form avgaranti från regeringen att man inte på samma sätt som efter förraavtalsuppgörelsen genom olika åtgärder korrigerarförhandlingsresultatet. Detta är viktigt för löntagarna. I regeringens finansplan beräknades inflationen till 7 %för hela år 1980, och utrymmet för löneökningar till detsamma. Men efter mindreän en månad har regeringens budget redan spruckit, bedöms prishöjningarnabli , eventuellt ännu högre. I detta läge växer kraven inom de fackligaorganisationerna på ett prisstopp på livsmedel. Med ett prisstopp pålivsmedel och olja för bostadsuppvärmning skulle de fackliga organisationernafå en nödvändig grund och utgångspunkt för kommande förhandlingar. I en offensiv lönerörelse, kombinerad med ett effektivtprisstopp, skulle löntagarnas köpkraft kunna hållas uppe och en del avreallönesänkningen kunna ätertas. Det framstår också av andra orsaker som heltnödvändigt att införa ett sådant prisstopp. Och det är uppenbart att dennuvarande regeringen måste tvingas till en sådan åtgärd. Mot bakgrund av detsvåra utgångsläget inför lönerörelsen och den nu mycket starka opinionen förkrav på prisstopp vore det värdefullt om de fackliga organisationerna med kraftdrev detta krav mot regeringen. Jag anser själv som fackligt förtroendevaldinom , där övervägande delen av medlemmarna är lågavlönade, att dettavore en bra upptakt för avtalsrörelsen, som kunde mobilisera löntagarna för enoffensiv lönerörelse mot regeringens svängremspolitik. Regeringens ekonomiskapolitik, som borde vara inriktad på att skapa förutsättningar för bevaradköpkraft och standardförbättringar, är i stället löntagarfientlig och riktadmot landets löntagare. Flera företrädare för regeringen har idebatten sagt att de är beredda att vidta åtgärder för att underlättalönerörelsen. För löntagarna är det då viktigt att få svar på följande frågor,som jag vill ställa till den nu frånvarande regeringen men som också kan riktastill utskottet. Anser ni att löntagarna har rätt att kompensera sig förpris- och hyreshöjningar och ta igen det man förlorat i köpkraft? Är ni i åfall också beredda att stödja det fackliga kravet på ett prisstopppå livsmedel och olja för bostadsuppvärmning? Detta är två enkla frågor som kan besvaras med ett jaeller nej, men de är av stor betydelse för landets löntagare i den kommandeavtalsrörelsen. Om svaret blir nej vill jag ställa en följdfråga: Hur högaprisstegringar tänker ni tillåta, innan ni är beredda att ingripa - 10, 20eller ? 8 protokoll 1979/80:94-95 mycket merskall en löntagare förlora i köpkraft, innan ni sätter stopp förprisstegringarna? Debatten här har belyst regeringenspassivitet när det gäller att bekämpa inflationen både i det politiska arbetetmed inflationen och i den debatt omkring inflationen som har förts här. Vi är nu tillbaka i det läget att har en högreinflation än genomsnittet av QECD-länderna. Det är alltså samma situation sområdde under den förra trepartiregeringens olyckliga tid. tillhör deländer som har den högsta inflationen. Ja, självfallet har , medsin konservativa regering, en extremt hög inflation, som är ännu värre än vår,men är , liksom under den förra trepartiregeringens tid, återigen medbland de länder som har det i särklass sämsta ekonomiska läget. Passivitetenbåde i debatten och i handlandet torde hänga samman - inte enbart, men delvis -med den borgerliga oviljan att diskutera och ta sig an de orsaker tillinflationen som så att säga stör den borgerliga samhällssynen, I stället ta till skenförklaringar för att söka avleda intresset från de verkligaproblemen. Priset i vilseledande argumentering togs nog av det sätt på vilket han ville lyfta fram den offentliga sektorn såsomboven i dramat när det gäller konkurrensen om resurserna och inflationen, GöstaBohman sade att den offentliga sektorn nu tar i anspråk av BNP ochatt det därmed blir en kollision mellan den offentliga sektorns resursanspråkoch den privata sektorns, vilket har inflationsdrivande effekt och skaparobalans. Det är en fullkomligt ovidkommande siffra som har använti debatten. Det är uppseendeväckande, tycker jag, att en finansminister tartill den typen av demagogisk argumentering. Den offentliga sektorns resursanspråk är avbruttonationalprodukten, inte . Vad gör är att läggatill alla transfereringar som går genom den offentliga sektorn. Mentransfereringarna är ju privat konsumtion som omfördelas till annan privatkonsumtion. Qm vi tycker att transfereringarna är riktigt utformade eller intefår vi diskutera i debatten om fördelningspolitiken. De har att göra medskattepolitiken och hur man skall ta in pengarna, men transfereringarna haringenting att göra med de resursanspråk i ekonomin där den offentliga sektornstår i konkurrens med den privata, eftersom transfereringarna är en del av denprivata konsumtionen. På den punkten är alltså den siffra som använt- och som ju används mycket ofta i den konservativa propagandan - fullständigtovidkommande och osaklig. Och även om vi går till de resurser som denoffentliga sektorn tar i anspråk, alltså de av BNP som används i denoffentliga sektorns verksamhet, är det framför allt mycket av ökningen som isin tur också är ett stöd för den privata sektorn - som tar bort förvärvshinderför människor och skapar möjlighet för dem att gå ut i produktivtförvärvsarbete och på olika sätt förbättrar betingelserna i den Alltså är också en del av de resursanspråk som verkligen används i denoffentliga sektorn i själva verket ett stöd för industrin och för denverksamhet som bedrivs inom den privata sektorn - genom den offentliga servicenoch investeringarna. Med de mycket allvarliga skadeverkningar som inflationenmedför vore det verkligen angeläget att vi i stället för den här typen avskendebatt ägnade oss åt de allvarliga och reella orsakerna till inflationen.Oljepriserna har tagits upp mycket i debatten, och självfallet har de storbetydelse för inflationen. Men vi får inte göra det så lätt för oss som atthelt och hållet göra inflationen till ett oljeproblem. De mönster förprisbildningen och inflationens uppträdande, som vi har kunnat se under1970-talet, fanns än när oljechocken kom 1973-1974. Den s.k. stagflationen, dvs. att arbetslöshet och inflation uppträder tillsammans, ärett begrepp som myntades långt innan oljechocken. Det visar nya mönster iutvecklingen av den internationella ekonomin. De är mycket allvarliga, och vimåste diskutera hur de ser ut om vi skall kunna komma åt den inflation vi har . Det finns många olika orsaker till det gemensammauppträdandet av arbetslöshet och inflation, något som alltså fanns föreoljechocken och som sedan förvärrats. Jag skall av tidsskäl inte försöka attsystematiskt gå igenom dessa orsaker. Men när det gäller sysselsättningsdelenvill jag hänvisa till sysselsättningsutredningens betänkande, i vilket manganska utförligt analyserar arbetsmarknadens förändrade funktionssätt och hurdet bidrar till detta gemensamma uppträdande av arbetslöshet och inflation. Jag skall i stället gå in på en annan fråga som meradirekt berör de beslut vi skall fatta här med anledning avfinansutskottets betänkande. Jag tänker på prisbildningen och hur den går tilli företagen. Prisbildningsmekanismerna i framför allt de stora företagen haravlägsnat sig ganska långt från de läroböcker som man tydligen studerar ochuppenbarligen har stor tilltro till inom regeringen. Det är bl, a. den gamlatanken att minskad efterfrågan leder till prisfall, medan ökad efterfråganleder fill prishöjning. har vi kunnat konstatera hur stora företagsvarat på en försämring av marknaden med att faktiskt höja priserna, en perversprisbildning som faktiskt finns belagd i en lång rad fall. Det har också gjorts ett antal studier, framför allt iUSA, som verkligen styrker att storföretag beter sig på detta sätt. Omförsäljningen minskar söker man kompensera bortfallet av intäkter genom atthöja priserna. Det är klart att sådana försök bara skenbart blir till fördel ommarknaden korrigerar dem genom att konsumenterna minskar sina köp av varor somblir allt dyrare. Den viktiga slutsats man kan dra är att mycket storaföretag med en långsiktig produktionsplanering uppenbarligen kan bortse fråntillfälliga förluster av marknadsandelar. För dem är det av överordnat intresseatt upprätthålla prisnivån på lång sikt. De stora företagen har också oftaresurser att bära de kortsiktiga förluster som man tvingas acceptera för attupprätthålla en långsiktigt hög prisnivå. Den ökade koncentrationen iindustrin, som har lett till uppkomsten av en lång rad större konglomerat, har gjort atten mängd stora företag har kommit att dominera allt fler marknader. Det finns studier som visar efterkrigstidens utveckling iolika typer av marknader i . På marknader som har en låg koncentrationsgradfungerar prissättningen ofta så som den beskrivs i dessa nationalekonomiskaböcker. Det blir prishöjning vid högkonjunktur och prisfall när tiderna blirsämre. Men det intressanta är att det motsatta beteendet präglar de marknadersom har en hög koncentrationsgrad. Där är prishöjningarna avsevärt mycketstörre under lågkonjunkturer än under bättre tider. Det här är ingen hemlighet som bara forskare känner till.Förhållandet erkänns också öppet av företagsledare. Chefen för t. ex.kallar beteendet att upprätthålla en hög prisnivå för prisdisciplin. Det är enironisk beteckning om vi tänker på vad konsumenternas organisationer här iSverige menar med prisdisciplin. Men i detta fall menas alltså medprisdisciplin att aldrig i onödan sänka priserna, oberoende av marknadensbeteende. Den slutsats som är viktig att dra är att i den månprisbildningen styrs snarare av långsiktiga planeringsöverväganden ochadministrativa beslut i företagen blir det också lättare att faktiskt bekämpaprishöjningar med priskontroll och prisstopp. Det är självfallet mycket svårareatt tillämpa prisregleringar om marknaden verkligen styr. Då är det väldigtsvårt att hindra genomslag av marknaden. Men i den mån det är fråga omadministrativa beslut och planeringsbeslut är det också lättare att medprisreglering, prisstopp och priskontroll bekämpa inflationen. Den slutsatsenmåste vi dra inför den nya typ av inflation som har vuxit fram i liksomi väldigt många andra västländer. Den olyckliga politiken har,nog förts att den borgerligaregeringen har avlövat SPK, det priskontrollerande organet, i stället för attstärka det. Vi socialdemokrater har i en partimotion, i reservationen 5 tilldetta betänkande och i en enskild motion 265 pekat på att vi vill stärka SPK:sställning i stället föratt försvaga den. Vi måste utvidga prisstoppen ochpriskontrollerna till en lång rad andra viktiga varuområden. Man måste ta lika allvarligt på inflationsbekämpningen ochforskningen kring inflationen som man gjort när det gäller energin, därsamhället har givit stora resurser när det gällt forskning och att ta framkonkreta handlingsprogram på olika områden. Med samma allvar borde man geprisbekämpningen resurser. Det gäller både att ta fram en målinriktad forskningoch att ta fram handlingsprogram på olika områden. Det gäller alltså att stärkaSPK:s ställning. Forskningen måste inriktas på en förändring av prisbildningsmekanismernai de stora företagen. I detta avseende bedrivs redan forskning utomlands medintressanta resultat av den typ som jag just har refererat. Den ökade internationella likviditeten, som jag avtidsskäl inte kan gå in på, Eurovalutamarknadernas betydelse för den ökadeinflationen, de valutaflöden som måste bemästras med nya ekonomisk-politiskaåtgärder om vi skall kunna komma åt inflationen, de krav på en omläggning avarbetsmarknadspolitiken som ställs av stagflationen, alltså när arbetslöshetoch inflation uppträder gemensamt ungefär som situationen har utvecklats av sysselsättningsutredningen,revalveringsstrategier för att undvika en internationell inflation i den månman har en ekonomisk bas för att föra en revalveringspolitik är också viktigasaker att ta upp. Det är angeläget att detta arbete påbörjas skyndsamt påbred bas och med stort allvar, eftersom inflationen är ett verkligt svårtsamhällsont. Inflationen är en fördelningsfråga, vilket forskaren påpekat . Inflationen i kommer att omfördela inemot 50miljarder kronor från de sämre ställda till de bättre ställda. Den summanmotsvarar ungefär en fjärdedel av den privata konsumtionen, alltså en mycketstor omfördelning av pengar. Inflationen bidrar i mycket hög grad till den osäkerhet omframtiden som har präglat debatten här förut och som har lett till ettstopp för industriinvesteringar i ny kapacitet. Inflationsklimatet gynnar spekulativaoch improduktiva penningplaceringar pä den tekniska utvecklings och den ökadeproduktions bekostnad som många talare här har sagt sig vara överens om. Jag yrkarbifall till reservationen 5. BOSIEGBAHN (m): Det var en intressant, kanske meravetenskaplig framställning som här gav om prismekanismen. Jagtycker nog att vi i utskottet har behandlat hans motion ganska välvilligt. Vivet inte riktigt hur mycket sanning och verklighet som ligger bakom hanstankegångar om hur priserna utformas i företagen, men vi har ändå skrivit såatt tanken är att man skall ägna ökad uppmärksamhet åt de här frågorna ivetenskapliga sammanhang. Sedan ställer jag mig något tveksam till om detkommer att bli så väsentliga resultat av en hårdare priskontroll som hanhoppas, men det får vi se . Jag skall därefter gå över till att uppehålla mig vid endel frågor som sammanhänger med ekonomiska relationer med utlandet,men till en början vill jag framföra några synpunkter på den ekonomiskapolitiken i stort. Som många talare redan påpekat, föreliggeröverensstämmelser på många punkter mellan regeringspartierna och oppositionenbåde om arten och storieken av de problem som svensk ekonomi f. n. står inför.Jag skulle vilja understryka att de är allvarligare än en del företrädare förregeringspartierna har givit uttryck för. Det kunde då vara naturligt att förorda, som gjort i olika sammanhang, senast under allmänpolitiska debatten, att manskulle söka komma fram till en överenskommelse över parti- och blockgränserna.Jag är övertygad om att i och för sig stora sympatier finns inomregeringspartierna för en sådan politik. Jag håller också med , närhan förklarar att det faktum att socialdemokraterna, som när de befann sig iregeringsställning aldrig tog någon hänsyn till oppositionens önskemål annat ännär de var piskade därtill, inte bör få spela någon avgörande roll. När manfrån socialdemokratiskt håll nu ibland framför önskemål om s. k. bredalösningar, är det självfallet att sådana förutsätter en viss samstämmighetbåde när det gäller hur problemen uppstått - dvs. vari dessa egentligen består- och hur man bör söka lösningarna. På båda dessa punkter saknas enligt minuppfattning de nödvändiga förutsättningarna för att komma till mera omfattandeöverenskommelser. Härtill kommer att den nuvarande socialdemokratiskapartiledningen alldeles uppenbart inte är intresserad av kompromisslösningarannat än på sina egna villkor utan i stället föredrar konfrontationspolitik.Detta bekräftade indirekt också , då hanförklarade att socialdemokratins mål står i väsentlig grad i total strid med deborgerligas - eller hur orden nu exakt föll. I och för sig kan det vara mindre viktigt attunderstryka hur de sorglösa löneförhandlingarna kommit att påverka den ekonomiska utvecklingen ända fram till . Det är flera parter som får vara med och dela på ansvaret härför. Men detvar också en hel del andra saker som hände och som försvårar en ekonomisk återhämtning. Man fick genom inflationsutvecklingen ett allt starkareskattetryck. Detta har man trots intensivt socialdemokratiskt motstånd förstefter trepartiregeringens tillkomst kunnat hejda genom införande avindexreglering. Först tycks det har gått upp för alltflera socialdemokrater att vårt skattesystem, och speciellt marginalskatterna,lägger en allvarlig hämsko såväl på enskildas som småföretagens vilja att göraönskade arbetsinsatser. Jag kan inte underlåta att i detta sammanhang också nämnaatt både trygghetslagarna och MBL i sig visserligen syftade till att skapastörre effektivitet och arbetsglädje inom företagen. Redan när MBL antogs drevemellertid socialdemokratin och vpk varje fråga till lottning - socialdemokraternabefann sig ju då i minoritet - för att utan hänsyn till den andra hälften avriksdagen få igenom sina önskemål. Det är nödvändigt-och börjar också inses avallt fler socialdemokrater - att vi snabbt måste se över dessa lagar. Dehar på åtskilliga punkter inte alls givit de resultat som man på en del hållräknade med. Vidare bör nämnas att en legal och en förmodligen mindre legalfrånvaro skapat planerings- och andra svårigheter inom näringslivet som manockså måste analysera i nuvarande allvarliga läge. Kanske vi för snabbtgenomfört en del i och för sig önskvärda förmåner. Socialdemokratin har en helt annan uppfattning om dagenssvårigheter. Detta framgår exempelvis av det envisa framförandet av kravet påen strukturfond. Det är i realiteten inget annat än den första lilla duvan somsänds ut för att testa klimatet för löntagarfonder. Man låtsas tro att bristenpå kapital är den viktiga - och kanske t. o. m. den centrala - förklaringentill att investeringarna nu ligger på en alltför låg nivå. Men samtidigtkonstaterar man att många företag f. n. tycks föredra att placera sinatillgångar på räntebärande konton i stället för att göra investeringar. Dessatvå ståndpunkter går väl i och för sig inte ihop. Vad som verkligen inträffatunder de gångna fem tio åren är att företagens eget kapital i genomsnittsjunkit under en acceptabel miniminivå. Detta i sin tur medför att företagenmånga gånger anserinvesteringarna bli för riskfyllda. En ökning av likviditeten måste sålundavara en integrerad del av den allmänna företagspolitiken. Dessutom ligger juinte pengarna stilla i bankerna utan kommer till användning i andra företag. söker man från socialdemokratisk sida hävda - trots attkapitalbildningen sålunda icke är det enda väsentliga problemet - att en sådanstrukturfond dels skulle kunna användas till att bidra till finansieringen avinvesteringarna, dels skulle kunna hålla tillbaka lönekraven. Men vi vet ju mycket väl, vilket påpekadeunder den allmänpolitiska debatten och som också har framkommit i dagensdebatt, att löntagarna vid bedömningen av sin standardförbättring kallt räknarmed vad de får i lönekuverten och vad de kan köpa för dessa pengar.