prot · G30973 · 1979-12-31 00:00:00 — om attenergipolitiken i mycket hög grad hör samman med ekologin och ett Där blir tydligen grupperingarna andra än dem som vi har iregering och opposition just . När det gäller kapitalbildningen och "det avgörandeområdet" tycker jag att skall läsa dagstidningarna. Det förefaller som om det till skillnad från tidigare, då detfanns förslag om stora centralistiska fonder från fackföreningsrörelsen - ivarje fall från enskilda personer inom fackföreningsrörelsen - finns störremöjligheter att komma överens i detta fall. Det är bara att läsa vad detförslag innebär som har presenterat. Varför söker sak i en fråga, där man ivarje fall kan skönja vissa möjligheter just fill att i en decentraliseradstruktur, kanske på den urgamla kooperativa grunden, skapa en samstämmighet omhur kapitalbildningen kan ske i vårt samhälle framöver? Det är väl ingenfingatt söka strid om. Däremot är vi naturligtvis nu liksom tidigare beredda fillstrid, om man håller fast vid kravet på att även detta skall ske i den gamlacentrahserings-poliiikens anda. Det har vi brännmärkt vid upprepade tillfällen. Låt oss hoppas att just detta område blir ett instrumentför att vrida utvecklingen i decentralistisk riktning. Låt oss hoppas,, att den energipolitik som vi talar mycket om men som vityvärr inte är ense om i värt samhälle också blir ett styrinstrument genom attvi satsar på de decentraliserade energikällorna i stället för på de storacentraliserade. Låt oss hoppas, , att vi Kan närma oss varandrai regionalpolitiken. Vi har inte varit främmande för styrning i detsammanhanget. Självklart måste det ske en styrning via ekonomiska incitamentoch ekonomiska stimulanser men också, som jag nämnde i min anförande, genom endecentralisering av den offentliga sektorn. Vad är detta annat än exempel påjust styrning? Jag kommer själv att bli ordförande i den decentraliseringsdelegafionsom skall se till att vi kan öka spridningen av just den offentligaverksamheten över landet. Jag behöver inte ytterligare förlänga debatten medexempel. Jag tror att det vore bra om inte försökte göraklyftorna i den svenska politiska debatten större än de i verkligheten är genomatt omformulera eller feltolka vad jag har sagt, () replik: Om vpk är filialen i detta nya konsortium, lever Johanssonsig tydligen mycket väl in i sin roll som föreståndare för huvudkontoretoch tar emot mängdens hyllningar utan egentlig åtskillnad, 94 Men mina frågor gällde faktisktinte den offentliga sektorn. till ordförandeskapet i denna delegafion.Vad jag ville veta var faktiskt hur man styr det privata näringslivet. Detupptog ju större delen av vision om det framtida samhället. Är det inte lika gott att erkänna, , anklyftan i den svenska politiken när det gäller viljan och förmågan attåstadkomma en näringspolitisk utveckling, som verkligen skulle kunna gesysselsättning och ekonomisk utveckling i de svaga regionerna, går mellanden borgerliga regering som representerar och densocialdemokratiska opposition som jag representerar? Det är ingen klyfta som vihar konstruerat. Det är bara att beskåda innehållet i de praktiska förslag somkommer fram i denna riksdag. Sedan tycker jag inte att man behöver hissa upp sittmoraliska tonläge när det gäller löntagarfonderna. Jag skulle kunna citera OlofJohanssons partiledare, som under den senaste valrörelsen många många gångeranvände sig av den s, k, fondsocialismen för att skrämma människorna förreformer på kapitalbildningsområdet. Någonting som är helt obevisat men som centerpartietdriver är att kärnkraftens avveckling automafiskt ger ett decentraliseratsamhälle. Det finns ingenting som ger besked om att så skulle vara fallet.Tvärtom är jag rädd för att i ett samhälle som drivs mot en stor ekonomisk krisoch allvariiga sociala motsättningar kommer kravet på en hård centralisering avden ekonomiska och polifiska styrningen an bli mycket större än om vi kanbefria oss från de ständiga krav på restriktivitet och på att bekämpa denekonomiska utvecklingen som vi ställs inför om vi försätter oss i ett läge medbrist på energi. Till slut: Kolkraftverk är, såvinjag vet, lika stora och lika cenlralisfiska som kärnkraftverk. Jag skall bara ta upp tre av de saker somKjell-Olof berörde. Jag förstår inte varförKjell-Olof plötsligt har drabbats av minnesförlust. När förraåret fattade sill regionalpolitiska beslut, var det faktiskt sä att Kjell-OlofFeldt tillsammans med bl, a, nuvarande regeringskolleger röstade nercenterförslagen om en mera ambitiös och mera differentierad regionalpolitik sominnebar större resurser till glesbygderna. Vidare är det klart att vi är tacksamma för att andrabeskriver vär energipolitik, men i så fall skall det ske korrekt. Några andrabeskrivningar godtar vi inte. När försöker göra gällande attnej-alternativet innebär energibrist och allvarliga kriser, är han ute för altmåla i svartaste möjliga färger. Det finns över huvud taget inte någon grund idet material som nej-sidan har presenterat som ger stöd för den uppfattningen.Därmed faller också följdkommentar om att nej-linjen av deltaskäl leder till ökad centralisering och krav på ökad styrning. Dessutomvill jag poängtera att nej-alternativet innefattar kol motsvaran- Nr 73 de ell enda kärnkraftverk , Däremotförhåller det sig så, som Onsdagenden ' har hört tidigare i debatten, altju högre elförbrukningsnivå man går upp på 30 januari1980 " och det är detta som skiljerde båda alternativen i huvudsak - desto fler kolkraftverk krävs det. Det behövs justcentraliserade elproduktionsanlägg- Allmänpolitisk ningar för att ersätta de centraliseradekärnkraftsanläggningarna. debatt egenskapen hos ja-linjerna, bådatvå - ingen nämnd och ingen glömd, Arbetarrörelsen beskylls ibland för alt inteha något alternativ vad gäller den ekonomiska politiken. Därför skall jag nurned utgångspunkt i den startade avtalsrörelsen försöka klargöra några grundläggandeskillnader. Efter valet deklarerade den borgerliga regeringen attSveriges väg till ekonomisk styrka måste vara att få fart på exporten. Detöverordnade målet blev all stärka konkurrenskraften genom att sänka företagenskostnader. I samma anda skulle man dämpa den offentliga sektorns tillväxt ochföra över resurser till industrin. Man skulle stimulera viljan att arbeta och spara genom enomläggning av skattepolitiken, som skulle ta bort inflationens skattehöjandeeffekt, och sänka marginalskatterna. Det skulle minska samhällets inkomster,men skulle å andra sidan kompenseras genom ökad tillväxt som också skulle medgerealförbättringar åt alla. Investeringarna skulle hållas uppe genom bättrelönsamhet i företagen och ökad exportefterfrågan. Vad har då hänt? Jo, vi fick en rad ingripanden i denutlovade inriktningen; devalveringar, indexreglering av skatten,marginalskattesänkning, miljardöverföringar till industrin osv. Men den obehagliga sanningen är att åtgärderna inte hargett de avsedda effekterna, och dessutom har de medfört direkt negativabieffekter. Devalveringarna följdes inle av någon målmedveten plan förhur de skulle utnyttjas offensivt och gav därför framför allt ökad inflation.Åtgärderna i näringspolitiken följdes inte av några kraftfulla planer föroffensiv strukturomvandling och blev därför mest en socialisering av förlusteroch nedläggningsbeslut. Den ökade lönsamheten i företagen har inte lett tillökade industriinvesteringar, utan framför allt till en snabb ökning av valuta-och andra spekulationsaffärer, ullandssatsningar m, m, - allt sfimulerat av denhöga inflationen. Misslyckandena ledde i sin tur till att det inte blevnågon tillväxt som kunde kompensera statskassan för skattesänkningarna. Förhushållen blev det som vi alla vet realförsämringar. Kvar blev baraskattepolitikens fördelningspolitiska orättvisor. Ur den här skildringen kan vi avläsa de grundläggandeskiljelinjerna mellan socialdemokratisk och borgerlig politik - skillnader somockså är helt avgörande för möjligheterna till en framgångsrik avtalsrörelse. För det första: Exportindustrins problem är inte bara högakostnader. Det krävs också en målmedveten satsning på strukturomvandling, forskning och 96 utveckling samt tillvaratagande avnya idéer och samarbetsformer. För det andra: En ensidiginriktning på draghjälp utifrån för att få fart på är förkastlig,Svångremspolitiken innebär all vi dåligt utnyttjar vår ekonomiska kapacitet. Vimåste ju också upprätthälla en inhemsk efterfrågan. För det tredje: Det räcker inte med ökade vinster för altfå fart på investeringarna så länge del finns lönsammare spekulationsaffärer.Här krävs statsingripanden och löntagarinflytande, liksom ett ökat sparande. För det fjärde: Vi måste få en aktiv statlig politik föratt bekämpa prisstegringarna. Det räcker inte att mana löntagarna tillåterhållsamhet -företagen höjer ju priserna ändå. För det femte: I dåliga tider är det särskilt angelägetatt upprätthålla en rättvis fördelnings- och skattepolitik - både avrättviseskäl och för att få förtroende för den ekonomiska politiken. Men inte på någon punkt har vi fått gehör, och därför gickdet som det gick. Finansplanens optimistiska gissningar har gång på gångdementerats av verkligheten, precis som finansplan redan harunderkänts t, o, m, av borgerliga politiker. Resultaten av misslyckandena servi inte minst hos medlemmar: sänkta reallöner,rekordartade prisstegringar, ökad arbetslöshet, förlorade industrijobb ochrekordlåga investeringar som hotar jobben . Allt detta bildar grunden för den avtalsrörelse som vi nustartar. En chans att hjälpa till missade regeringen med skattebeslutet idecember. Regeringen var uppenbarligen medveten om den negativafördelningsprofilen, för man skrev i propositionen att arbetsmarknadens parteri lika hög grad som regeringen kunde påverka fördelningspolifiken. Detta är märkligt. Här har vi alltså en regering som förstskapar en extrem inflation och sedan späder på dess negativafördelningseffekter med en orättvis skattepolitik. Sedan säger man altarbetsmarknadens parter i lika hög grad som regeringen kan påverkafördelningspolitiken, för att i nästa andetag också mana fackföreningsrörelsentill återhållsamhet. Men detta går ju inte ihop. Sanningen är att medåterhållsamhet kan vi inle korrigera orättvis fördelningspolitik. Nej,fackföreningsrörelsen måste nu dels slåss för att förhindra ytterligarereallöneförsämringar för våra medlemmar, dels försöka ta igen någonting av degångna årens förluster och dels försöka korrigera de negativafördelningseffekterna av bl, a, pris- och skattepolitiken. Det bäddarsannerligen inte för någon lugn avtalsrörelse -oavsett hur förhoppningarna är idet avseendet. Nåväl, finns det möjligheter för regeringen och förriksdagen att bidra med något posifivt. Låt mig bara ta ett exempel. Den återhållsamhet som löntagarna har visat de senasteåren har - det kan vi konstatera nu - lett till ökade företagsvinster utan attvi därigenom har fått nya exportmarknader, ökade investeringar eller fler jobb.Det kommer vi inte att acceptera en gång fill,'Därför är det ett krav attregeringen vidtar åtgärder så att företagens vinster verkligen används tillprodukfiva investeringar. Socialdemokratinhar i sin ekonomiska motion skisserat hur detta bör gå 7 protokoll 1979/80:73-74 Nr 73 till. En fjärdedel av förelagensvinster bör avsättas i och endast Onsdagenden frisläppas för investeringar somhar godkänts av löntagarrepresentanterna 30 januari1980 ' företagen. Därutöver bör vi fåen struktur- och utvecklingsfond med löntagarmajoritetoch med uppgift att förstärka solidileten i utvecklingsbara , genom köp av nyemitteradeaktier. Medlen till fonden åsladkommes debatt '''s genom en avgift på lönesumman,dels genonr alt övervinster dras in. Detta är en nödvändig åtgärd för att få fart påinvesteringarna, för att löntagarna skall kunna acceptera återhållsamhet ochför att motverka de sneda makt- och förmögenhelseffeklerna av ökade privatavinster. Och här kan icke regeringen lasta av sig sitt ansvar. Det här är ettkrav som berör hela samhällsekonomin, och dä måste också regeringen handla! Dess värre är det inte bara på det här området somregeringens brist på handlingskraft oroar. Lika illa är det när det gällersysselsättningspolitiken. Vi inom fackföreningsrörelsen - 1. o. m.stödda av bl. Veckans Affärer-är djupt oroade för sysselsättningen senare iår. Då ärdet allvarligt att regeringen inte har lyckats åstadkomma någrasysselsättningspolitiska förslag. Vi må ha olika meningar omsysselsättningsutredningen - och vi vet att sådana föreligger - men närregeringen inte har någonting att komma rned, då är del illavarslande. Över huvud laget verkar regeringen måttligt bekymrad förde arbetslösa och andra som tillhör de sämst ställda grupperna, vilket ju redanhar påpekats här . Jag tycker att det är skrämmande när de fåbesparingar som regeringen gör i budgeten drabbar ersättningen till dearbetslösa och bidragen fill studieförbunden, som ju framför allt används föratt se till att lågutbildade får en chans att kompensera sitt utbildningshandikapp.På det senare området har ju t, o, m, mittenpartiernas eget studieförbundreagerat. frågar sina egna medlemspartier, folkpartietoch ; Hur har ni kunnat medverka till detta? För oss är kravet heltklart. måste avvisa denna sociala nedrustning. bara en kort kommentar tillenergifrågan, som kommit in i debatten i olika sammanhang. Vi får ofta höra frågan, varför det är omöjligt för ossatt acceptera en avveckling på så kort lid som . Jag tror att bakgrundenlill den frågan är att de som ställer den inte har klart för sig vilken väldigomställning det handlar om och vilka enorma svårigheter står inför,alldeles bortsett från energifrågan. Vi tror helt enkelt inte att del är möjligt att både klarade ekonomiska problem som jag har redogjort för och avvecklakärnkraften , I varje fall går det inte utan att vi ger upp alla våraövriga resurskrävande ambitioner - kampen mot arbetslöshet och bostadsbrist,den utbyggda barnomsorgen, den förbättrade skola och miljö som vi vill ha ochdet solidariska stödet till som vi eftersträvar. Det väldiga prisetär vi inte beredda att betala. Det är därför vi ser det som helt nödvändigt attfå tid på oss för att genomföra avvecklingen och använda de energiresurser viredan satsat sä mycket på. Det är bl. a. därför som en kompakt majoritet inomfackföreningsrörelsen inte ställer upp på den cyniska kapitalförstöring som andra pläderar för. Låt mig slutligen som företrädare för socialdemokratin ochför fackföreningsrörelsen svara på den fråga som ställdes tidigare i debattenmed anledning av de påtryckningar som gjorts från Aluminium, Självfallet tar vi avstånd från de metoder som GrängesAluminium tillämpar. Våra medlemmar skall få ta ställning utifrån sinpersonliga uppfattning och övertygelse. Det må vara naturligt om jag i första handtalar om huvudlinjerna i budgetförslaget. Det är i en mening en traditionell budget som vi harlagt fram. De nominella siffrorna är rekordhöga. Så har de varit varje gångunder årtionden, oberoende av regeringar och riksdagsmajoriteter. Statsinkomsternaberäknas till 148 miljarder, statsutgifterna till 203 miljarder ochbudgetsaldot sålunda till 55 miljarder. Budgetpropositionen är i en annan mening ett uniktförslag. Vi har kunnat böja av de senaste 10-15 årens utgiftstrender.Statsutgifterna har ökat med , också oberoende avregeringar och riksdagsmajoriteter. beräknas ökningen till styvt1 %. Hur kan då siffrorna i statsbudgeten vara så höga? Hur kanbudgetsaldot vara sa stort, trots att regeringen talar om en stram budget,trots att myndigheter, organisationer, kommuner och andra talar om en hård, ja,nästan brutal budgetbehandling? Vi nämner i budgetförslaget några siffror som belyser vadsom har hänt . Statsutgifterna har under de tre åren1976/77-1979/80 ökat med ca , dvs. med i runt tal 23miljarder . Utgifterna för konsumtion och investeringar har ökat rättmåttfullt, med ca 15 miljarder, medan utgifterna för transfereringar tillhushåll, kommuner och företag har ökat mera dramatiskt, med ca 55 miljarder.Härav är 40 miljarder som beror på automatiken: pris- och löneutveckling samtlångsiktiga program. Folkpensionskostnaden t. ex. ökar med omkring950 milj. kr. Ca 8 miljarder gäller nya åtaganden: barnbidrag, skatteuljämningoch annat. Ca 5 miljarder avser arbetsmarknads- och industripolitik. Statsinkomsterna har ökat med ca 31miljarder, drygt 10 miljarder . Denna lugnare utveckling beror dels påekonomins allmänna utveckling, pä problemåren, på en långsam utveckling avskatteunderlaget, dels på förändrade skatter. Såväl höjningar som sänkningarhar ju skett , totalt sänkningar. Vi har sålunda fått en kraftig ökning avbudgetunderskottet. Vi har haft budgetunderskott under 1960- och1970-talet, men underskotten har sfigit, främst , från drygt 10miljarder /77 till kanske 49 miljarder /80, Vi har medvetetaccepterat dessa underskott och sagt att ett lägre saldo skulle ha fordratantingen lägre utgifter eller högre skatter och avgifter, 1 båda fallen hade, enligt vårmening, tillväxten i ekonomin hämmats och de samhällsekonomiska ochstatsfinansiella problemen blivit större än vad de . Men det är en sakatt arbeta med stora underskott, en annan alt göra det många årframöver. Vad skall vi nu göra för att få balans i vår ekonomi,extern och intern balans? Vi nämner tre vägar till bättre balans. För det första, tillväxten av sysselsättningen i vårindustri, framför allt den ullandskonkurrerande sektorn, måste främjas. Vimåste vinna marknadsandelar och förstärka företagens konkurrenskraft. Dä kanvi arbeta oss fram lill yttre balans. Vi måste få en höjning av solidileten ochen förbättring av räntabiliteten i våra företag. Då kan näringslivet utvecklaspositivt, och dä kan vi få bättre anställningstrygghet och nya arbeten. För det andra måste vi minska vårt oljeberoende, Sverigeär ju mera beroende av importerad olja än något annat industriland. Oljan harju en stor och snabbt växande tyngd i vår ekonomi. Vår oljenota blev under 1979mer än 10 miljarder dyrare, vilket motsvarar av vår BNP eller hela vårbilindustris bidrag till handelsbalansen. Detta betyder en stark belastning förstaten, kommunerna, företagen och hushållen. Vi måste alltså spara energi ochutveckla alternativa energikällor med små miljöeffekter. Vidare bör vi, enligtmin mening, framöver - kanske - utnyttja kärnkraften. Fördel tredje måste vi hålla tillbaka ökningen av såväloffentlig som privat konsumtion. Skall vi få utrymme för en ökning av exportenoch en nödvändig strukturomvandling, blir utrymmet för en ökning av denoffentliga och privata konsumtionen ytterst begränsat. Vi kan inte fortsätta attförbruka mer än vi producerar. Budgetförslaget betyder också ett bestämt steg iden riktningen. Och ändå är förslaget så utformat att det skyddar de svagagrupperna - det ar förändringar i långsam takt som föreslås. Kommer vi all få en utveckling mot balans i vår ekonomiunder kommande år? Kan vi få en god tillväxt? Kan vi få en ökadexport? Kan vi få utrymme för fortsatt ökning av privat och offentligkonsumtion? Kan vi få utrymme för en del löneförbättringar? Kan vi begränsaprisökningarna? Några faktorer kommer alt särskilt påverka utfallet: 1, Utvecklingen påenergiförsörjningsområdet. Hur blir det med oljan, med tillgång och pris? Hurgår det med kärnkraften? 2, Utvecklingen påarbetsmarknaden. Hur blir det med löneavtalen? Vilken nivå kommer de att hamnapå? Kommer vi alt nå den nivån genom en fredlig uppgörelse? 3, Utvecklingeninom den offentliga ekonomin. Hur går det med partierna i riksdag och ikommunala organ? Kommer de att medverka till en stram budget eller falla förlockrop om nya och högre anslag? Jag vill stanna vid den senare punkten. Jag har vid mångatillfällen sagt, bl, a, i det reviderade budgetförslaget , altbudgetpolitiken måste inriktas på att minska budgetunderskottet. Vi kan arbetamed ett budgetunderskott, vi kan t. o. m. arbeta med ett betydande budgetunderskott, men vi kan inte ytterligare många årarbeta med så stora underskott som . Kostnaderna och inflationsriskerna blirför stora, hanteringsproblemen för många, handlingsfriheten för liten.Statsskuldräntorna för det kommande budgetåret beräknas lill 18 miljarderkronor, en av de största posterna i budgeten. Det har nämnts i denna debatt att de borgerliga skulle haändrat tonläge i fråga om statsfinanser och budgetunderskott. Det är måhändaflera som har ändrat tonläge och flera som borde göra det. Naturligtvis harockså jag ändrat mig i fråga om en del bedömningar-verkligheten har ju ändratsunder åren. Men på en väsentlig punkt har jag samma mening nu som , då jag började hantverket som budgetminister: Stora budgetunderskottär oroande, de är ett problem i ekonomin. De kan vara nödvändiga, menbudgetpolitiken måste inriktas på att minska budgetunderskotten, att få ned demtill en mer hanterlig nivå än den där de med nödvändighet har legal under desenaste åren. En huvudväg att nå balans i vår ekonomi måste självfalletvara att åstadkomma en snabbare real tillväxt, en högre BNP, Då kan vi ocksåvid oförändrade skattesatser få ökade resurser för den offentliga sektorn, ochmänniskorna kan fä en större kaka för den privata konsumtionen, högre BNPskulle 1, ex, ge staten och kommunerna omkring 2,5 miljarder mer i inkomst.Därför är det av avgörande betydelse att vi kan få en hygglig tillväxt. Men också optimisterna brukar säga att vi under kommandeår måste räkna med en måttfull tillväxt, kanske , medan pessimisternabrukar tala om . Vi har ju förresten en del samhällsförbältrare som brukartala om nolllillväxtsom mål. De vill ha ett annorlunda samhälle men har integjort klart för sig och andra hur mycket annorlunda ett sådant samhälle skullebli, hur mycket lägre materiell och social standard vi då skulle få. Utan att vara tillväxtevangelisl - ty en hög tillväxt harockså sina problem -menar jag att en real tillväxt i vår ekonomi är enförutsättning för all vi skall nå balans, en förutsättning för social trygghetoch välstånd. Men tillväxt kommer ändå inte att räcka. Kan vi dä förbättra denoffentliga sektorns situation genom att förbättra inkomsterna - höja skatterna? Vi vet att vi redan har höga skatter. Vårt samladeskatteuttag är av BNP, Inget land i världen har så hög skatteandel.Vi möter också växande problem inom vårt skattesystem - vi har för mycket avskattefusk och skatteflykt. Det kan bero på brister i lagar, i kontroll, iadministration, i moral och i samhällssolidarilet. Men det är också ett teckenpå att det finns gränser för vad människorna ser som ett rimligt skatteuttag.Därför är fortsatta skattehöjningar alltmer problematiska. Och vi måste varaklara över två saker: Det finns inganya skattesystem - vad de än skulle heta, varifrån de än skulle importeras -som kan ta hand om särskilt mycket mera än hälften av vår BNP, utan att detkänns, utan att det bränns. Vi kan och måste förbättra vårt skattesystem, räcker ändå inle. Det finns ingaskattesystem - nya eller gamla - som kan lösa problemen genom att lägga bördorna på andra, på grupper som mansjälv inte tillhör, som massmedia för tillfället sysslar med, villaägare, bålägare,avdragsmänniskor, höginkomsttagare etc. De höga skatterna måste belasta debreda inkomstgrupperna - det är ett matematiskt faktum som vi aldrig kommerifrån. Vi måste av andra skäl - för att få mer rättvisa skatter - förändranuvarande system, t. ex. förändra avdragsregler. Men nya regler kan inte, om deskall vara rimliga, plötsligt ge samhället många nya pengar. De många pengarnakommer från de många människorna. Och en sak till bör vi vara klara över - också det enobehaglig sanning för många: Skall vi fullfölja alla fattade beslut, allaflerårsprogram, alla ambitioner i handlingsprogram för regeringar,förvaltningsutskott, kommunstyrelser och partier, blir skattehöjningarofrånkomliga. Det finns inga tillväxtnivåer, inga skattereformer som kan möjliggöraatt vi slipper det. Skattehöjningar blir då ofrånkomliga och är delvis redanbeslutade - t. ex. höjs ATP-avgiften framöver.