prot · G309100 · 1979-12-31 00:00:00 — .konferensen kommer till stånd men betonade attfrågan om europeisk avspänning måste ses i ljuset av världshändelserna. Det ärinte längre realistiskt att tala om avspänning i den gamla bemärkelsen. Vimåste begränsa oss till att med avspänning mena realistisk avspänning, sominnebär att den politiska viljan inte får sträcka sig så långt att denomöjliggör beslutsfattande om praktiskt politiska åtgärder. Arbetet måstekoncentreras på uppföljning och utveckling av Flelsingforsdokumentet med kravpå en större gemenskap i uppfattningen av vad som ligger i begreppetavspänning. Dokumentet har sin giltighet . Frågan om demänskliga rättigheterna har inte minskat i betydelse, och den svenska traditionenatt verka för deras försvar måste upprätthållas. Varje lands säkerhet avgörs av många olika omständigheter,inkluderande strategiska, politiska, ekonomiska och sociala faktorer. Men varjeland måste också självt ha den absoluta rätten att bedöma det eventuella hotutifrån som riktas mot det och att vidta de åtgärder som anses erforderliga.Varje handling som ökar spänningen någonstans i världen får konsekvenser ocksåför avspänningspolitiken i - ju närmare , desto mer påtagliga blirföljderna för säkerhet. Det finns därför skäl att beklaga attHelsingforsdokumentet inte berör den situation som uppstår när ett europeisktland bedriver aggressionshandling mot ett land utanför . I mina fyra satser i inledningen av mitt anförandetogs sambanden mellan nedrustning, avspänning och militär balans upp. Det finns en tendens att beräkna den militärastyrkebalansen direkt relaterad till konstruktionen, antalet och slagkraftenhos befintliga strategiska, taktiska och konventionella vapen. Men också andrafaktorer måste inkluderas vid bedömningen, t. ex. energitillgäng och andraråvarutillgångar, civilförsvar och militära doktriner. Så länge osäkerhetråder om den totala slagkraften hos motståndaren finns det ingen möjlighet tillavspänning och nedrustning eller åtminstone konstruktiva förhandlingar omnedrustning. Varje förändring i styrkebalansen mellan öst och väst ökar riskenför konflikter. Målet måste vara att behålla balansen men sänka rustningskraven. Ett ökat intresse har skapats för att närmare analyseraden militära balansen regionalt, vilket i hög grad är av betydelse för värtland. I det svenska nedrustningsarbetet har det märkts ett ökat intresse föratt koncentrera våra insatser på europeiska säkerhetsförhållanden. De franskaoch finländska förslagen med detta syfte och för att få till ståndförhandlingar om nedrustning i kommer att diskuteras i . Frånvårsida är de värda allt stöd. och har i sina förslag ocksåbetonat vikten av att utveckla de förtroendeskapande åtgärderna, och jag hoppasatt kan göra konstruktiva insatser. Jag har här i huvudsak uppehållit mig vid vad som ryms iden första korgen i dokumentet från . Frän svensk sida måsteemellertid nödvändigheten av balans mellan korgarna betonas. Skulle en alltförstor koncentration ske till en viss typ av ärenden, kan konferensen urartaeller förvandlas till en Utrikes- och handelspolitisk debatt Utrikes- och handelspolitisk debatt handelskonferens, kulturkonferens ellernedrustningskonferens. Förtroendeskapande åtgärder är inte bara nedrustning.Dit räknas samarbete i alla tänkbara former: miljövård, handel, arbetskraftensrörlighet över gränserna, familjeåterföreningsfrågor, informationsutbyte,kultur- och utbildningsfrågor samt vetenskapligt utbyte. På nästan samtligadessa områden har utvecklingen inte svarat mot förhoppningarna. Därför måstestörsta möjliga ansträngningar göras från vår sida för att återupplivaförhoppningarna från , om än den ryska interventionen i Afghanistanhar omöjliggjort att dessa kan nå samma höjd som 1975. är ett litet land, så litet att det inte ensamtkan göra så värst mycket för att öka avspänningen i världen och förbättradenna. kan dock tillsammans med andra länder lägga fram förslag ochdärmed aktivt verka för fred och säkerhet. Tillsammans med vår rätt ochskyldighet att göra vår stämma hörd i världen varhelst vi möter brott motFN-stadgan om fred och säkerhet, eller tala i klartext som utrikesministernuttryckte det, har vårt agerande för ökad avspänning skapat respekt för vårtland. I av ökad spänning, vanvettiga rustningskostnaderoch förtryck mot länder och individer, är det viktigare än någonsin att vitalar inte bara i klartext utan högljutt med användande av alla diplomatiskakanaler och alla internationella organisationer. () replik: Jag begärde replik, eftersom jag fick för migatt avsåg att säga emot mig. Men sedan tyckte jag att hon integjorde det. Jag vill ha lAEA till ett organ - jag citerar mig själv -för att motverka anskaffande och spridning av kärnvapen. lAEA har den uppgifteni dag. Däri ingår ju bl. a. att kontrollera kärnkraftverken och se efter vartavfallet tar vägen. Vad jag vänder mig emot är att lAEAfortfarande - det är, enligt min mening, ett arv från en förgången tid -dessutom är ett organ för att utbreda kärnkraftstekniken. Vi har alltså ettFN-organ för att utveckla kärnkraftsteknik, men vi har inget FN-organ för attutveckla nya energikälloi. Inom alla de tre linjerna här i landet är vi överensom att vi skall avveckla kärnkraften, och då är det ju litet befängt att vi harett FN-organ som skall utveckla kärnkraften som vi saknar ettFN-organ för att utveckla alternativa energikällor. INGRIDSUNDBERG (m) replik: Jag berörde inte alls frågan om att utvecklanya energikällor, utan vad jag ville beröra var yrkande att I AEAskulle begränsa sin verksamhet till att arbeta emot kärnkraftens spridning.Sverige, som är ett litet land, kan inte förändra internationella organ ochderas uppgifter. lAEA har en mycket stor uppgift, nämligen att vara ettkontroll- och säkerhetsorgan för kärnkraften. Om vi kombinerar detta med denför svensk utrikespolitik självklara uppfattningen att varje land har rätt attbesluta om sina egnaåtgärder, så måste vi också acceptera att i de fall länder önskar Nr 100använda sig av kärnkraft skall lAEA ha funktionen att vara ett kontrollör- den gan. Det är i och för sig ganska fantastiskt, , i dessa tider p medsvårigheter i vad gäller internationellt samarbete har lyckats tillskapa ett _ sådantorgan som lAEA. Att man sedan i denna kontrollerande verksamhet Utrikes-och han- läggerin uppgifter innebärande att lAEA i det fall där ett land önskar skaffa delspolitisk debatt sigkärnkraft skall vara med redan på planeringsstadiet och med råd och, inte minst,krav på säkerhet i utformningen av dessa kärnkraftverk tjänstgör som ettbiståndsorgan innebär inte att det är fråga om att sprida aktiv propaganda. vet lika väl som jag att det inte finns med i () replik: Vi är alltså helt överens om att lAEA hardenna kontrolluppgift. Ytterst är ju orsaken till det att man vill kontrolleravart bränsle och avfall tar vägen, så att det inte kommer i orätta händer ochanvänds för att bl. a. bygga upp kärnvapen. Vad jag vänder mig mot är det att I AEA har till uppgift -eller i varje fall har tagit till uppgift - att också medverka till enutbredning av kärnkraftsteknologin. Det var naturligt en gång då alla troddepå kärnkraften, men är det orimligt att ha ett organ med uppgift attspridda kärnkraftsteknologi men inte andra energitekniker. Jag menar alltsåatt lAEA skall vara neutralt till frågan om spridning av kärnkraften och barasyssla med kontroll av kärnkraft. () repMk: Jag har svårt att förstå att intekan se det positiva i att det finns ett organ till vilket ett land som villinföra kärnkraft kan vända sig för att få hjälp med utbyggnaden och råd omvilka säkerhetsföreskrifter som skall gälla och vilka mätt och steg man skallvidta bl. a. för att inte bränsleceller och avfall skall kunna användas ikärnvapensyfte. Det framgick av inlägg att han inte haftmöjlighet att se hur kontrollen fungerar. Kontrollen fungerar faktiskt mycketmer handgripligt än vad låter antyda. Jag kan bara nämna att isjälva reaktorhallen över bränslecellerna ligger enormt stora järnbommar,förseglade på det sättet att de endast kan öppnas av lAEA. Dessutom skerfotograferingar utan att man har en aning om vare sig var eller när de sker. Det finns i - varken eller jagtror väl att har för avsikt att skaffa kärnvapen - ingen möjlighet attgöra ett byte av bränsleceller i en reaktor utan att det sker under direktuppsikt av representanter från lAEA. Utrikes- och handelspolitisk debatt ANITAGRADIN (s): är en krutdurk. Tre stormaktersintressesfärer gränsar till varandra och skär in i varandra. Så länge Vietnamsarmé står kvar i finns risk för konfrontationer vid gränsenKampuchea-Thai-land, vilket är en fara som underblåses av och USA.Amerikansk personal har återvänt till f. d. i för att om såbehövs förbereda en ny insats av B 52:or. Det politiska läget är labilt iländer som , , . Man kan se hur de manövrerar ispänningsfältet . Ingen vet om och när gör allvar av hotet omatt på nytt "bestraffa" . Om så blir fallet kommeruppenbarligen med sitt strategiska läge som "bakväg" tillVietnam och passage till i farozonen. Att bevara och stabilisera freden i ochSydostasien är sålunda, fru talman, en uppgift som inte får undanskymmas avAfghanistan. Den andra och lika angelägna frågan är att återställa Kampucheasoberoende, dvs. att åstadkomma ett vietnamesiskt tillbakadragande, men detmåste ske i former som tryggar folkets självbestämmanderätt och fred. De båda frågorna hänger ihop. De sydostasiatiska s. k.ASEAN-länderna underhåller sina förbindelser med Pot-regimen inte avsympati för denna utan av motvilja mot den vietnamesiska militära närvaron iKampuchea. Det har talats mycket om två s. k. lösningar förKampuchea, "Sihaunouk-lösningen" och en lösning genom FN. Båda dessahar svagheten att erfordra stormakternas medverkan. Eftersom det är heltorealistiskt att tänka sig att och skulle kunna enas om något idagsläget, så kan ingen Kampuchealösning åstadkommas som är avhängig avstormakternas medverkan. Men, fru talman, den dialog som inletts,visserligen mycket försiktigt, mellan å ena sidan ASEAN-länderna och ä andrasidan de indokinesiska staterna, främst och , liksom samarbetet omMekongplanen inger ett visst hopp. Frän ASEAN har idén om en konferensASEAN-Indokina framförts till och har där av allt att döma fått ettpositivt mottagande; men man har på ett demonstrativt sätt avvisattanken på en asiatisk konferens som skulle dra in stormakterna. En sådan konferens skulle kunna bli inledningen till enavspänning, som i sin tur skulle främja ett regionalt ekonomiskt samarbete,vilket t. ex. skulle kunna underlätta oljeutvinning, dämpa tvister omsjögränser och inte minst underlätta återuppbyggnaden i . Denavspänning och det samarbete som - i skuggan av konflikterna - inletts tyder påatt viljan finns. är ett krossat land, som sakta börjar fungeraigen. Men landet kan inte klara återuppbyggnaden utan ett massivt bistånd frändet internationella samhället. Det härjade landet lider hårt efter deamerikanska bombningarna, inbördes strider och senast omänskligastyre. Hjälp behövs både till flyktinglägren i och inne i landet. Mestbehövs livsmedel och läkare, lastbilar och lokomotiv, skolmateriel ochegentligen alla elementära förnödenheter. kan göra åtskilligt och vi skall inte dra oss för att ge bistånd direkt viaadministrationen i . En precisering på denna punkt hade inte skadat iutrikesministerns anförande. Många vietnameser ställer frågan: Är densvenska regeringen på väg att överge och ansluta sig till det nya krigsom förs från flertalet västländer med i spetsen, en politik som syftartill att isolera med hjälp av ekonomisk och diplomatisk krigföring? Denfrågan ställdes inte direkt, men indirekt, till den delegation från för , och Cambodja som i slutet på 1979 besökte Hanoi.Man hade då just fått beskedet att biståndet från skulle minskas med 35milj. från de 400 milj. kr. som SIDA föreslagit. Budgetförslaget ger enbristfällig motivering för detta. Man säger: "I samband med att de storainvesteringskostnaderna för projekten nu minskar ter det sig rimligt att sänkaländerramen." Men att behöver de 400 milj. kr. som SIDA föreslagitockså för nästa budgetår känner den här kammaren till. krighoppades alla pä försoning och bättre levnadsstandard. Resultatet har blivit enbesvikelse för alla. Västs fortsatta "krig", naturkatastrofer såsomöversvämningarna 1978, konflikten med och interventionen i Kampucheainnebär stora påfrestningar. Percapi-tainkomsten beräknas till perår - den har f. ö. inte förändrats - vilket gör till ett avvärldens fattigaste länder. Vi här i borde ta klart avstånd från ochUSA:s ekonomiska krigföring mot . Tyvärr, herr talman, är det ju så attde som kritiserar är desamma som stödde det franskakolonialkriget och den amerikanska interventionen och som inte hade ett endaord till kritik mot de amerikanska terrorbombningarna, mot massförstörelsen iVietnam och förtryckarregimen i . I själva verket försöker man iefterhand att rättfärdiga . Men ett orättfärdigt krig kan vi väländå aldrig försvara, och därför var det rätt av oss som stödde attgöra det i dess kamp för självständighet. En snar återuppbyggnad av Vietnamökar möjligheterna till fred och avspänning i . Den påskyndar ocksåen normalisering av förbindelserna mellan och och därmedtillbakadragande av de vietnamesiska trupperna från . Därför, herrtalman, borde fullfölja sitt stöd till ! Utrikes- och handelspolitisk debatt Under detta anförande övertog talmannen ledningen avkammarens förhandlingar. kom att bli en vändpunkt när detgäller världens oljepolitik och energiförsörjning. Det har inneburit storasäkerhetspolitiska förändringar och förskjutningar av många länders maktlägeoch positioner. De oljeproducerande länderna, särskilt länderna kringPersiska viken, har blivit ekonomiska stormakter, nationellt och politisktmedvetna, som väl förstår att utnyttja sina råvarutillgångar ekonomiskt ochpolitiskt. industrialiseradedelen av världen har kommit i ett underläge av alldeles nytt slag. Mängaoljefattiga har i denna maktförskjutning trots sina egna svårighetersett en förhoppningsfull utveckling som skulle stärka hela den tredjevärlden. har, trots landets enorma militära, ekonomiska ochråvarumässiga styrka, blivit alltmer sårbart genom den ökande oljeimporten, somi dag utgör nästan hälften av den gigantiska amerikanska oljekonsumtionen.USA:s allierade, i och , är ännu mer beroende av olja frånMellersta Östern, ännu mer känsliga för oljeberoendet. De börjar i ljuset avden glupande amerikanska oljehungern ställa sig frågan, om verkligen är enpålitlig bundsförvant när det gäller att säkra oljetillförsel. De oljefattiga återigen är särskilt illautsatta. De har en låg energiförbrukning men ett starkt oljeberoende. Oljan äravgörande framför allt för deras transportapparat och livsmedelsförsörjning,vilket i sin tur självfallet avgör landets möjligheter att utvecklas ekonomisktoch socialt. Också i och skymtar nya problem. Dessaländer har haft en förhållandevis låg energiförbrukning, men den är i snabbtväxande. Man har haft en låg oljeförbrukning i förhållande till den totalaförbrukningen, bl. a. genom en starkt tillbakahållen bilism. Men anspråken förframtiden är också här betydande. Det finns ett tryck på de härskande i dessaländer att tillgodose de stigande anspråken på privat konsumtion. ärdet oklart om , som är världens största oljeproducent, har kapacitet nogatt försörja sig självt och och dessutom möjliggöra en viss exporttill väst, viktig både för och för de oljehungriga västländerna. Olikaamerikanska källor upprepar envist att redan under 198()-talet kan blien oljeimportör och därigenom åstadkomma ytterligare en belastning på deninternationella oljemarknaden. En del har också önskat se den sovjetiskaframstöten i i ljuset av detta förhållande. OPEC-länderna har å sin sida utvecklat en filosofi som välpassar in i mönstret av nya krav inom ramen för en ny ekonomisk världsordning.De kräver en "anpassning" av konsumentländerna. De påpekar, medrätta, att flertalet av OPEC-länderna - ja, århundraden -styrts och utnyttjats av koloniala herrar, företrädesvis från . Dehävdar sin självklara rätt till sina egna tillgångar, och de menar att dessatillgångar inte får förslösas i alltför snabb takt. De utgör en ändligtillgång, som man måste hushålla med. Oljan tillhör inte bara en generation. I ett anförande underströk OPEC:sgeneralsekreterare att i-länderna måste se om sitt eget hus,hushålla med energi, ersätta oljan med andra kraftkällor och sluta klaga överOPEC. Det är väl känt, konstaterade han, att OPEC f. n. producerar 4 ä 5miljoner fat mer olja per dag än vad OPEC behöver för sina ekonomiska behov.Det motsvarar ca . och det är pengar som OPEC intekan använda pä ett riktigt och för OPEC räntabelt sätt. Hittillshar OPEC ändå fortsatt med denna politik. Varför skall vi göra detta ifortsättningen, frågar . när det strider mot våra intressen ochkonsumentländerna tycks vara så ointresserade av ett konstruktivtsamarbete? Och hur är det med Har inte vissa i-länder medvetethållit produktionen av livsmedel nere just i syfte att hålla den i nivå medefterfrågan, som miljoner människor svälter? underförstådda varningar är tydliga nog, och de harupprepats mänga gånger . Innebörden är fullt klar:OPEC-länderna är inte villiga att öka sin produktion i den takt som deoljehungriga industriländerna kräver. Denna filosofi, som väl låter sig förstås och ävenförsvaras från OPEC-ländernas egna utgångspunkter, leder ofrånkomligen tillprisökningar på oljan. De industrialiserade konsumentländernas reaktioner harpendlat mellan hot och tämligen resultatlösa ansatser till samarbete. - liksom de större europeiska industrinationerna - hargivetvis försökt trygga oljetillförseln genom rent utrikespolitiskaansträngningar. Efter oljekrisen sökte , i enlighet med tidigaretraditioner, trygga en säker oljetillförsel till rimliga priser genom ett närasamarbete med de två största oljemakterna i det aktuella området. dramatik har kraftigt förändrat bilden: ochvästvärldens maktpositioner har skjutits tillbaka och försvagats. Det är ocksåi detta ljus man får se de amerikanska tolkningarna av och reaktionerna på densovjetiska inmarschen i . Man har då framförallt pekat på ett hotmot oljetillförseln när det gäller och behov av olja. Den amerikanske försvarsministern framhöll för entid sedan i en intervju stora beroende av oljan från . OmSovjet försöker skaffa sig "politisk kontroll" över oljan är detdetsamma, menade , som territoriella framstötar i eller Japan.En militär konfrontation mellan och i området skulle snabbt ledatill ett storkrig, uttalade han. Han förklarade sig vara bekymrad över attmånga inte insåg dessa risker. Han underströk att alla länder i regionen som ärintresserade av sin egen säkerhet måste samverka, underförstått med amerikanskhjälp. OPEC-länderna hade visserligen enligt hans mening uppträtt oansvarigt,men det skulle ändå vara bättre att oljan vore i deras händer än i . De amerikanska reaktionerna illustrerar tydligtlabiliteien och farorna i det oljepolitiska läget. Till detta kommerofrånkomligen konflikten i , mellan och arabländerna,som det kanske farligaste hotet mot tryggheten i oljeförsörjningen. Detta inseralla parter, var och en från sina utgångspunkter, och drar olika slutsatser avdetta. Sammanfattningsvis kan man alltså säga att världensoljeberoende och den nya situationen på oljeområdet skärpt konflikthotet påflera olika sätt: i , mellan stormakterna och också indirektsom en konsekvens av de ökande ekonomiska problem som följer i de stegradeoljeprisernas spår. Det allvarliga i denna situation är att oljekrisen inte ärnågot tillfälligt, dvs. en situation som kan ljusna eller så. Detär en långsiktig företeelse sorn direkt hotar i-ländernas industriella framtidoch utvecklingsmöjligheter och därigenom också är potentielltmycket farlig. Utrikes- och handelspolitisk debatt Utrikes- och handelspolitisk debatt frän säkerhetspolitiska utgångspunkter. Genom att oljanutgör en så strategisk råvara kan konflikterna kring oljan också blisynnerligen allvarliga. Ju knappare marginalerna blir, desto mer olycksbådandeför världsfreden. I detta läge, herr talman, finns bara en utväg för attminska riskerna: industrivärlden måste beslutsamt minska sitt oljeberoende ochsöka samverkan också med oljeproducenterna. Det är i-länderna som har destörsta möjligheterna att hushålla med olja och att ersätta olja med andraenergikällor - kol, kärnkraft och förnybara energikällor - och det måste deockså göra. Att verka för minskning av oljekonsumtionen i i-världen är ocksåatt verka för att minska riskerna för ekonomiska konflikter eller krig. måste därför aktivt arbeta för attindustriländerna begränsar sin oljekonsumtion, genom hushållning och ersättningav oljan med andra energikällor. bör således stödja alla åtgärder inomramen för lEA. vilka syftar till att verkligen begränsa oljekonsumentländernasefterfrågan. måste också fortsätta sitt arbete för attåstadkomma en meningsfull nord-syddialog, där energifrågorna med nödvändighetkommer att spela en viktig roll. Målet är att åstadkomma en samsyn - låt varaatt det är avlägset-emellan OPEC-länderna, industriländer och oljefattigau-länder. Denna samsyn måste då ofrånkomligen bygga på att oljepriset kommeratt öka men att OPEC-länderna i gengäld upprätthåller en produktionsnivå som ärrimlig i förhållande till tekniska resurser och världens behov. Man kan också idessa sammanhang överväga en internationell "beskattning" av oljan,som inte nödvändigtvis tas ut i form av ökade intäkter för OPEC-länderna utansom kan transfereras till de oljefattiga . En förutsättning för att den svenska oljepolitiken skallfå tyngd i internationella sammanhang är givetvis att den svenskaenergipolitiken är utformad i samklang med de strävanden som vi vill seförverkligade internationellt. Att t. ex. snabbavveckla kärnkraften här hemmaoch kräva att andra i-länder skall behålla kärnkraften för attdärigenom minska världens oljekonsumtion är inte en politik som vinner respekteller trovärdighet, vare sig i i-länder eller i . Det är inte någontillfällighet att och för den delen även OPEC-länderna tillhör demsom mest energiskt kräver att i-länderna skall utnyttja andra energikällor,också kärnkraften. Vi här i måste se sambandet mellan vad vi självagör och vad vi vill att andra länder skall göra. Det är denna samklang mellanord och handling som är grunden för en äkta internationell solidaritet. OSWALDSÖDEFfQVIST (vpk): gick vågorna högt i debatten ochdiskussionerna om läget i här i . Indignationen, medkänslanoch kraven på att måste ingripa med hjälp framfördes från alla håll.inte minst frän högerkanten i den svenska politiken. Det har annars inte varitvanligt att intresset för att hjälpa de indokinesiska folken varit särskilt stortpå det hållet under alla de decennier då krig och elände drabbatSydostasien. Exakt samma förhållande har gällt när det handlat om de s. k.båtflyktingarna. I båda dessa fall har moderata samlingspartiet och partietnärstående intressenter visat en osedvanlig aktivitet . Menunder och första halvan av 1970-taiet, medan gjorde sitt bästaför att bomba de indokinesiska länderna tillbaka till stenåldern, var intehögerns representanter här hemma särskilt snara att ställa upp med sympati ochkrav på svensk hjälp. Även nu förtiger man omsorgsfullt vad det är för orsakersom ligger bakom nöden och katastrofsituationen både i och i Vietnamoch . Vem har ödelagt dessa länder? Vem utlöste stormen överKampuchea och drog in landet i den förödande utveckling som det nu har sådanasvårigheter att bryta sig ur? Vilka orsaker ligger bakom nöden ochkatastrofsituationen i och ? Vi vet alla svaret. Det var ochdess krigsmaskin som förhärjade och . Det var dess president,, som släppte lös samma krigsmaskin över 1970. Men om dessa fakta har inte sagts ett ord i den förmentvälmenande ström av uttalanden som vi hört här i kammaren och på andra hållunder . Det är sorgligt att konstatera-men naturligtvis heltföljdriktigt-att det inte heller i utrikesminister nämns ett ord om denna bakgrund.