prot · G30995 · 1979-12-31 00:00:00 — Som förklaring till volymökningen kan man peka pä flerafaktorer som landstingen har små möjligheter att påverka på kort sikt. Tidigare års investeringar har gett upphov till färdigadriftenheter med åtföljande driftkostnadsökningar. Det är inte möjligt attavbryta sådana projekt utan stora konsekvenser. beslutade huvudmannaskapsförändringar harskett. sjukhus har övergått till landstingskommunalthuvudmannaskap, försvarets fabriksverks tvätterier har övertagits avlandstingen m, m. En intressant fråga är inte minst hur beslut i dennakammare kan driva upp landstingens kostnader. Det är inte min avsikt att riktakritik mot Men det är uppenbart att ibland har fattat beslut omreformer utan att pä ett ordentligt sätt belysa kostnaderna för reformernasgenomförande. trädde en ny arbetsmiljölag i kraft somtill sin uppbyggnad utgör en ramlag som skall kompletteras med föreskrifter ochanvisningar från tillsynsmyndighet. Arbetarskyddsstyrelsens framskrivning avföreskrifter och anvisningar har i hög grad fått såväl arbetsmässiga somekonomiska konsekvenser för arbetsgivaren. Arbetsmiljölagen har också inneburit krav på störrepersonaltäthet för att lagens föreskrifter om arbetstidens förläggning,arbetspassens längd samt veckoarbetsvila skall kunna uppfyllas. En successivanpassning till lagen sker. Översynen av arbetstidsscheman för en anpassningtill lagen har resulterat i rätt stora nyanställningsbehov. Jag men ingen annan i denna kammare var medveten om dessaeffekter när tog sitt beslut. Inte heller beaktades dessa frågor iden överenskommelse som träffades mellan regeringen och de båda kommunförbunden. Det är viktigt, och det kommer att bli än viktigare, attinnehållet i överenskommelserna stämmer överens med andra beslut som berörlandstingens och kommunernas verksamhet. Jag tänker t. ex. på utbyggnaden avlångvården, där vi träffat en överenskommelse med om attLandstingsförbundet skall verka för igångsättning av byggande av minst 2 000vårdplatser . Enligt folktandvårdslagen, som beslutade om idecember 1979, skall landstingen och de landstingsfria kommunerna fr. o. m.1981 erbjuda samtliga invånare mellan O och återkommandeavgiftsfri tandvård. Genom de skärpta etableringsreglerna fr. o. m. 1980 förprivattandläkare inom storstadsområdena kan huvudmännen väntas få störremöjligheter att fylla redan inrättade vakanta tjänster inom folktandvården.Detta får naturligtvis en volymökande effekt - och en efterlängtad sådan. fattade beslut om attreformera vårdutbildningarna inom den . a. ändrasbehörighetsreglerna. F. n. kommer av eleverna i den kommunalahögskolans vårdutbildning från . I fortsättningen kommer en störredel att rekryteras via den gymnasiala vårdutbildningen. Följden bliren störreefterfrågan på denna utbildning. Reformen träder i kraft den 1 juli 1982.Eftersom gymnasieutbildningen är tvåårig, kommer efterfrågan pågymnasieutbildningen att öka . Exemplen kan göras många på hur regering och riksdag harfattat beslut som har bidragit till den snabba kommunala volymutvecklingen. Jaghar här endast givit några exempel från landstingen - primärkommunerna har försin del rader av liknande exempel. Det är därför med en viss tillfredsställelsejag noterar finansplanens självkritik på denna punkt. Däremot betackar man sig för de kommunalpolitiska örfilarsom utdelas när det gång på gång i finansplanen hävdas att kommuner ochlandsting hotar industrins försörjning med arbetskraft. ökade den samlade sysselsättningen i riket med60 000 personer. Nästan hela ökningen föll på den offentliga sektorn.Industriproduktionen ökade , men ökade produktionen perarbetstimme inom industrin , varför sysselsättningen var ungefäroförändrad. Även 1980 kan hela den väntade produktionsökningen inom industrinberäknas ske genom höjd produktivitet. Industrin blir effektivare och behöver,som det ser ut, inte anställa fler arbetare och tjänstemän. Dock vill jag sägaatt kan sysselsättningen öka inom industrin, så kommer kommunalmän ochlandstingsmän att aktivt medverka för en sådan utveckling och hälsa den medtillfredsställelse. Enligt finansplanen ökar utbudet av arbetskraft med 50 000personer 1980. Vem skall anställa dem om inte industrin gör det? Det blir välinte som att regering, riksdag och AMS hårt angriper t.ex. landstingen för att de inte anställer tillräckligt antalberedskapsarbetare? I finansplanen vänder man sig mot den kommunalasysselsättningsökningen. Man säger att en ökning av den kommunala sysselsättningenunder en lågkonjunktur ofta medför låsningar i den meningen att dennaarbetskraft inte står till förfogande för rekrytering till denutlandskonkurrerande sektorn vid en följande konjunkturuppgång. Skall dettatolkas så att arbetslösheten skall tillåtas öka, så att exportindustrin har enlätt tillgänglig arbetskraftsreserv vid en eventuell konjunkturuppgång? Förlandstings- och kommunalpolitiker är det naturligtvis svårt att från sådanautgångspunkter motivera en begränsning i angelägna verksamhetsområden. Det ärockså tveksamt om resonemanget håller. Arbetslösheten drabbar främst kvinnor,handikappade och ungdomar utan yrkesutbildning. Sannolikt är det inte sä lättatt skaffa dessa grupper sysselsättning inom den utlandskonkurrerande industrin. Landstingen satsar betydande resurser mot arbetslösheten,inte minst bland ungdomar. nyanställer vi normalt mer än 15 000ungdomar . Dessutom lägger vi ner mycket pengar påberedskapsarbeten. För min del tror jag att både landstingen och ungdomarnaskulle tjäna på att andelen fast nyanställda ökade på bekostnad av andelenberedskapsarbetande - naturligtvis under den förutsättningen att de nya jobbenkommer till i verksamheter som måste byggas ut under första delen av1980-talet. Jag tänker t. ex. på hemsjukvården och på lokala sjukhem. Jagtroratt vi är inne i en utveckling där landsting och kommuner kommer att få ettallt större ansvar för sysselsättningen. Landstingen är - i likhet medprimärkommunerna på den lokala nivån - utsatta för ett växande tryck från sinainvånare att göra något åt de problem som särskilt starkt tonar fram i ettregionalt perspektiv. På länsnivån ter sig svårigheterna fortfarande gripbara,som den överblick man där får visar hur klyftorna mellan olikamedborgar-grupper förstärks när arbetstillfällena inte räcker till. Detta föder krav på motåtgärder frän det allmänna. Dekraven riktas med särskild styrka mot länsnivåns politiker. Sysselsättningen är hotad på många håll. Mänga har menat-och det med rätta - att landstingen borde kunna ta på sig ett ökat ansvar föratt hålla sysselsättningen uppe. De är i många län den största arbetsgivaren.Deras dominerandeverksamhet, sjukvården, är ett av de områden som kan väntas fortsätta att öka iett allmänt kärvt samhällsekonomiskt klimat. Där kommer med andra ord atterbjudas ytterligare arbetstillfällen. Intressant i det sammanhanget är möjligheterna att gearbete åt sådana grupper vilkas ställning på arbetsmarknaden är särskiltutsatt. En .stor andel av vårdens anställda är kvinnor, och det är intenödvändigt att gä igenom en lång och krävande utbildning innan man kan fåanställning i värden. Det är vidare den decentraliserade vården som skallbyggas ut i första hand. Det är den öppna vården vid vårdcentralerna ochlångvården vid lokala sjukhem som är spridda i länen. På så sätt kansysselsättningen i värden hjälpa till att motverka de växande skillnaderna ifråga om tillgången på arbetstillfällen mellan tätort och landsbygd, mellanstarkt expansiva länsdelar och länsdelar som hotas av avfolkning. Det förutsätter givetvis att vården och dess huvudmän kanförfoga över de resurser som behövs för att klara utbyggnaden. Denlandstingskommunala utgiftsutvecklingen har kunnat ske inom ramenför en, jämfört , måttlig höjning av den genomsnittligautdebiteringen. är landstingens medelutdebitering oförändradjämfört med . Det är också så att landstingssektorn som helhet tagen harhaft en relativt god ekonomi . Det är framför allt trefaktorer som har bäddat för det gynnsamma finansiella läget. Det är de sänktaarbetsgivaravgifterna och överskott, som används i 1980 ärsbudgetar. Därtill kommer den inkomstförstärkning som följer av att det förstasteget i skatteutjämningsreformen genomförs . För framtiden blir det allt viktigare att kommunernasekonomi och insatser för sysselsättningen fasas in i den totalasamhällsekonomin. På den kommunala sidan har man därför över alla partigränsermed stor besvikelse konstaterat att regeringen i budgetpropositionen gjortuttalanden och låsningar på områden som i varje fall kommunrepresentanternauppfattat som just dem som man borde förhandla om. Regeringens recept för att dämpa den kommunalaexpansionstakten är åtstramning av kommunsektorns finansiella utrymme. Manföreslår dels att skatteutjämningsreformen förskjuts, dels att vissastatsbidrag slopas. Regeringens förslag innebär som bekant att skatteutjämningsreformensandra steg delas upp på 1981 och 1982, För landstingen skulle det innebära ettinkomstbortfall jämfört med tidigare beräkningar på ca 370 milj, kr. Från kommunförbundens sida har man protesterat motregeringens ovanliga tillvägagångssätt att presentera sina förslag ibudgetpropositionen innan överläggningarna med landstingens och kommunernasrepresentanter har börjat. De socialdemokratiska företrädarna iförbundsstyrelserna har -vilket jag beklagar - för sin del valt att inte delta iöverläggningarna. Bortsett från detta kan man ställa frågan, om den vågregeringen valt för att försöka dämpa volymökningen hos landsting och kommunerär en bra väg. Givetvis är det så att de finansiella förutsättningarna påverkarvolymutvecklingen. Har man ont om pengar blir det svårare att tillgodose olikabehov än om man har gott om pengar. Vi kommunalmän måste ju arbeta medbalanserade budgetar. Mot den bakgrunden kan jag ha förståelse för regeringensomsorg om statsfinanserna och dess ambition att hyfsa det storabudgetunderskottet. Från förbundens sida har man pekat på olika nackdelar medregeringens förslag att förskjuta skatteutjämningsreformen. Den störstanackdelen är att den slär olika för olika huvudmän. Syftet medskatteutjämningsreformen var att åstadkomma en mer rättvis fördelning medhänsyn till bl. a. befolkningens åldersstruktur. Reformen innebär således attbidragsökningen blir olika stor för olika huvudmän, och därför blir ocksåinkomstbortfallet vid en förskjutning av reformen olika stor för olikahuvudmän. Konsekvensen blir således den, att när kommuner och landsting ökarsin konsumtion något mer än vad man kommit överens med staten om, då är det defattigaste kommunerna och landstingen som straffas hårdast! En fördröjning av skatteutjämningsreformen kommer attdrabba de enskilda huvudmännen olika hårt. varierar landstingensekonomiska ställning i utgångsläget. Detta är ett faktum som lätt glöms bort,om man bara handskas med genomsnittssiffror. En del landsting har en god ekonomi med betydande reserveratt ta av. Andra landsting har en svagare ekonomi. Men de statliga företrädarnahar slagit ihop alla landsting i en pott och använder glatt de för bl. a.investeringar hopsparade pengarna i kanske åtta landsting till att bättra uppaffärerna i det tiotal landsting som får det ekonomiskt bekymmersamt under1981. Orsaken till ekonomiska skillnader hänger samman med olikasyn på finansieringen av långfristiga åtaganden. Några vill vara garderadeinnan de sätter i gång ett större bygge. Andra accepterar att leva merafarligt. Qm en åtstramning skulle vara effektiv borde den naturligtvisi första hand drabbade landsting som haren god ekonomi. Men uppgifter från deenskilda landstingen tyder på att de landsting som drabbas hårdast avregeringens åtgärder är sådana som har en svag ekonomi. Och bekymren blir intemindre om de belopp man kalkylerat med i skatteutjämningsbidrag väsentligenreduceras. Detta innebär, som jag ser det, att det finns risk förattregeringens åtgärder inte får så stor effekt på volymökningen utan i ställettvingar fram skattehöjningar. Samlad redovisning av de kommunalekonomiska frågornakommer att föreläggas i en särskild proposition . Härvidkominer även vissa andra statsbidrag till kommunerna att tas upp tilldiskussion. Den aviserade propositionen kommer att utgöra grunden för mitt ställningstagandetill de konkreta förslagen frän regeringen. diskuterades i den kommunalekonomiskautredningen med företrädare för de fem riksdagspartierna och kommunalpolitikerhur relationerna mellan stat och kommun skulle fungera pä det ekonomiskaområdet. Under hand har en bred politisk enighet nåtts om den typ avförhandlingssystem som har utvecklats , Förtroendet för dettaförhandlingssystem måste nu återställas efter årets ovanliga tillvägagångssätt. I börjanav skall regeringen och kommunförbunden ta upp Nr 95 nyaöverläggningar med sikte att dra upp riktlinjer för ekonomin på längre Onsdaeen den Lätmig avslutningsvis uttrycka förhoppningen att regeringen utformar 9-7 februari 1980 deöverläggningarna så att möjligheterna underlättas att träffa en mer långsiktigöverenskommelse med bred förankring, Finnn dphnti (vpk) replik: Jag tycker att på ett riktigtsätt beskriver vad budgetpropositionen innebär. Han talar om örfilar utdeladetill kommuner och landsting och om att regeringens recept är åtstramning. Mensedan säger han att han vill vänta med sitt ställningstagande tills regeringen läggerfram sin proposition . Det resonemanget tycker jag inte håller. Jag kan i och försig förstå dilemma i och med att han lever med dubblalojaliteter. Som Landstingsförbundets ordförande skall han hävda landstingensoch kommunernas intressen, och som borgerlig riksdagsman skall han helst röstaför regeringens förslag. Det går inte ihop. Det är väl lika bra att BörjeHörnlund med en gång erkänner att regeringens politik iskatteutjämningsfrågorna står i strid med landstingens och kommunernasintressen. försöker tydligen uppskjuta det valet sålänge som möjligt, Jaganser att han har fel när han inte tar ställning.Det måste väl ändå vara bättre att redan nu tala om för regeringen att den börrespektera beslut från och inte göra sig besvär med attframlägga en proposition om halvering av bidragen, Qm man vill slå vakt omkommunernas och landstingens intressen i den konflikt som har uppstått, så börregeringen få ett besked . Vpk:s motionsyrkande, som också omfattas av densocialdemokratiska reservationen, erbjuder ju tillfälle att hävda kommunernasintressen och därtill i ett tidigt skede. Jag tycker att inteskall försumma detta tillfälle. BQRJE () replik: Jag har tre fyra gånger offentligen sagt attjag skall försöka påverka regeringen men att jag vill avvakta med att taställning tills propositionen kommer . Uppriktigt talat kände jaginte till vpk:s motion i förväg och vad som skulle komma att ske ifinansutskottet. Jag tycker att regeringen skallkunna lita på vad jag redan har sagt ett antal gånger, nämligen att jag skallavvakta med att ta ställning tills propositionen kommer. Det här är ju inte denenda gång som vi från den kommunala världen kommer att ha med den härregeringen och andra regeringar att göra. Men vad det alltså är fråga om är attstå fast vid vad man har sagt. NILSBERNDTSON (vpk) replik: säger att han vill påverkaregeringen och avvakta propositionen. Om han vill påverka regeringen, så tyckerjag han Då kan också regeringen bli klar över att den inte bakom sig haren riksdagsmajoritet som är beredd att verkställa beställningar.Jag tycker alltså att detta är ett ypperligt tillfälle att informeraregeringen. Det ligger också i linje med den opposition som har kommit tilluttryck både i och i ledning samt inteminst ute i kommuner och landsting. Därför förvånar det mig något att inteockså ordförande vill utnyttja detta tillfälle att tala omför regeringen att han anser att förra årets beslut om skatteutjämning skallgälla. HANSGUSTAFSSON (s): Det är naturligt att vi som var med ochutarbetade det nya skatteutjämningssystemet känner ett särskilt ansvar för attdet också blir genomfört i enlighet med tidigare beslut. Kommunalekonomiska utredningens arbete präglades av enstark vilja att lösa de många och svåra problemen för kommunerna. ModeratenSven gjorde en god insats såsom ordförande i slutskedet av utredningsarbetet.Men det är ändå klart att det främst var socialdemokraterna och somengagerat drev på för att nå en tillfredsställande lösning. Moderaternamarkerade sin avvikande syn på kommunernas roll och på lösningen av derasekonomiska problem. Det fanns då hos en viss benägenhet attorientera sig i samma riktning som , gjorde gällande att den ökadeskatteutjämningen var ett uttryck för trepartiregeringens välvilja. Låt mig dåsäga att det var den socialdemokratiska regeringen som tog initiativ till enreformering av skatteutjämningssystemet. Det var folkpartiregeringen som ladefram propositionen. Såvitt jag förstår har trepartiregeringen endast ägnat sigåt att dra in skatteutjämningsbidrag, I den kommunalekonomiska utredningen etablerades alltsåett gott och konstruktivt samarbete mellan socialdemokrater ochcenterpartister. Det var från sida den nuvarande komnumministernKarl . som hjälpte till att lotsa fram ett ganska bra förslag, vilketväsentligt skulle förbättra rättvisan i värt skattesystem. Folkpartiregeringen presenterade enproposition, som i allt väsentligt byggde på utredningens förslag och som innebaratt reformen skulle genomföras inom loppet av . Det föranledde en motionfrån om att reformen skulle delas upp . För vardet helt orimligt att acceptera uppfattning.Moderaterna blev alltså ensamma i om sin ståndpunkt. var plötsligt de tre borgerliga partiernaöverens om uppdelningen . Vad har hänt sedan riksdagsbeslutetvåren som motiverar den ändrade inställningen från , som tidigareså bestämt och agitatoriskt drivit skatteutjämningsfrågan? Det som har hänt äratt det har bildats en borgerlig trepartiregering. Den skulle - försäkrades detav under valrörelsen - vila på mittenpolitikens grund. GöstaBohman lät undslippa sig att detta var struntprat. som harhänt beträffande den kommunala skatteutjämningen visar att 95 menade just vad han sade. Sedan regeringsbildningen var klar, Onsdaeen den spelade valrörelsens deklarationer om mittenpolitiken ingen roll i denna 27februari 1980 fråga, Regeringens motiv för att av kommuner och landsting tapengar som de Finansdebatt enligt beslut skulle få 1981 är attden kommunala verksamhetens utveckling måste bromsas och att den enda effektivavägen då är att tvinga kommunalpolitikerna till detta genom att minskainkomsterna, Konununal-politikerna skulle alltså inte kunna hantera pengar. Det måste kännas underligt även för borgerligakommunalpolitiker att höra detta. Kommuner och landsting måste bringa varjeårsbudget i balans. Den borgerliga regering som delar ut pekpinnarna redovisaren budgetproposition där en fjärdedel av utgifterna saknar täckning. Regeringenmenar att nuvarande utvecklingstakt för den kommunala verksamheten leder tillatt kommunerna anställer arbetskraft som borde stå till näringslivets förfogande.Den verklighet kommunalpolitikerna känner är att de måste ta ansvar för attkommuninvånarna får sysselsättning. Det kan av samhällsekonomiska skäl vara nödvändigt atthålla tillbaka den kommunala verksamhetens utveckling, men då måste detrimligtvis finnas en expansiv tendens i näringslivet. Annars blir ingripandenamot den kommunala verksamheten gagnlösa. De skaparen ökad arbetslöshet somsamhället inte kan tolerera, Qm den kommunala sektorn 1979 anpassat sig tillregeringens intentioner, hade 20 000-25 000 fler människor varitarbetslösa. Uppskovet med skatteutjämningsreformens genomförande kannaturligtvis inte heller vara en rimlig väg att uppnå det åsyftade resultatet.Vi var 1979 överens om att skatteutjämningsreformen skulle leda till ökadrättvisa. När regeringen nu vill begränsa kommunernas inkomster , väljerman att ta från dem som blivit mest orättvist behandlade i det tidigaresystemet. Kommunernas och landstingens ekonomiska planering harbaserats pä riksdagsbeslutet frän 1979om skatteuijämningsreformen. anserregeringen att staten inte bör vara bunden av det beslutet, eftersom kommuneroch landsting svikit de löften deras förbund har givit om begränsning avverksamhetens utvecklingstakt. Vad är det dä kommunerna har gjort? Jo, man har i enlighetmed det beslut som fattats i detta hus byggt ut barnomsorgen, om än i långsammaretakt än vi här i huset önskade. Man har påbörjat SIA-reformen som vi beslutadeom och som vi här i ville se genomförd i snabbare takt än vadkommunerna förmår klara. Man har tvingats öka omfattningen av beredskapsarbetenför att ge främst ungdomen sysselsättning. Det är den typen av insatserkommunerna har gjort och som föranleder regeringen att anklagakommunalpolitikerna för löftesbrott. Det är samma partier som utformar rikspolitik ochkommunalpolitik. I vart och ett av dessa partier har vi att ta ansvar för att samspelet bringasatt fungera. Det är en ansvarslös flykt från denna insikt att framställa verkligheten så att kommunalpolitiken är frånkopplad rikspolitiken och att 15 statensroll är att bestraffa tredskande kommunkollektiv. Om nu är berett att medverka till upprivandeav fjolårets beslut om skatteutjämningsreformen, då betyder det attcenterpartiet har övergivit även den kommunala profilen i sin politik. Dettillhör det politiska livets gåtor att , som tillsammans med ossverkligen arbetat för en rättvisare skatteutjämning, kan ställa sig bakom detaviserade regeringsförslaget. har jag emellertid alldeles lyssnat till encenterpartist som inte anser sig kunna biträda ett sådant förslag, BörjeFlörnlund. som är ordförande i och besitter särskild insikti hur ett genomförande av förslaget skulle drabba landsting och kommuner, harutförligt redovisat konsekvenserna. Hans inlägg här kan inte tolkas på annatsätt än att han, om regeringen lägger fram förslaget, kommer att rösta föravslag på detta. Det hade naturligtvis varit ännu bättre att han röstat föravslag redan pä det regeringsförslag vi diskuterar , för det hade varitbästa sättet att få regeringen att ta hänsyn till hans synpunkter. Kommunernahade dä också fått besked om hur de skall utöva sitt budgetarbete. Nuvill inte följa sin uppfattning i dagens eller morgondagensvotering. Vi far väl då ge oss till tåls. Vi kan göra det i förvissningen omatt kommer att rösta mot ett regeringsförslag som innebär attkommunerna berövas ett redan beslutat skatteutjämningsbidrag . Därmedkommer antagligen ett sådant förslag att falla. Kanske är redan detta skäl nogför regeringen att avstå från att lägga fram förslaget. I vart fall kan vihoppas på det. LENNARTBLOM (m) replik: Låt mig notera i det här sammanhanget - viskall minsann debattera denna fråga även en tredje gång- att Hans Gustafssonbestred inte i och för sig de siffror jag anförde om den utomordentligtkraftiga tillväxt som skett i beloppen för skatteutjämning från 1977t, o, m. framhåller det närmast som någontingförvånande att det nu är aktuellt ändå att se till att man dämpar utvecklingenhos kommunerna och landstingen. Även för måste väl. motbakgrund av alla de upplysningar som - även från hans eget partis sida - harlämnats under dagens debatt, en dämpning framstå som starkt motiverad. Inom ramen för denna korta replik vill jag också helt kortomtala att och jag. som båda har varit kommunalpolitiker iStockholm, nu noterar hur det i denna stad under socialdemokratisk ledningefter det senaste valet kommer att ske just en sådan expansion som vi alla ärense om icke skall ske. Man sprider ut de 150-200 milj. kr. som socialdemokraternayrkade på i opposition, och man bygger under för en volymutveckling som stridermot alla rimliga önskemål på den punkten. Jag tror att det är ett genomgåendedrag hos socialdemokraterna att dels reagera på det sättet, dels inte viljatala om kommunernas ekonomi sett i det stora sammanhanget. Jagavslutar med att konstatera att socialdemokraternas attityd i denna Nr 95 fråga ärdensamma som deras attityd beträffande indexregleringen. regleringenenvisas socialdemokraterna med att kalla för en skattesänkning, trots att den är en utebliven skattehöjning.