prot · G30994 · 1979-12-31 00:00:00 — gången -ibland i samma andetag - för passivitet, för att regeringen ingenting gör. Det är inte särskilt hedervärt att skriva in konkretamålformuleringar i riksdagstrycket av typen "hålla tillbaka privat ochoffentlig konsumtion" och sedan i olika talarstolar anklaga regeringen närden har modet att föra just denna nödvändiga politik. Det är inte särskilt imponerande att i riksdagstrycketskriva att vi måste hålla tillbaka privat och offentlig konsumtion ochsamtidigt kräva ökade livsmedels- och hyressubventioner, som om ökadestatsutgifter inte alls hade något samband med sparandet i ekonomin, och sedanovanpå detta anklaga regeringen för att budgetunderskottet är för stort. ärade kammarledamöter, vi kan inte leka kurragömmamed verkligheten. Om vi gör det. så bara förvärrar vi situationen. Vad debattoch analys mot bakgrunden av denna målformulering därför först och främst bordegälla är' hur stort utrymme vi kan räkna med för den totala konsumtionen. Detutrymmet blir naturligtvis beroende på vilka bedömningar vi kan göra omexportförutsättningar samt om produktions- och produktivitetsutveckling. De här bedömningarna är verkligen svåra att göra. De blirju inte lättare av att de internationella organens bedömningar växlar, iblandfrån månad till månad. Men vi har också att ta ställning till fördelningen avdetta konsumtionsutrymme mellan privat och offentlig konsumtion. Vi kan intelåtsas som om vi kan öka den ena delen utan att minska den andra, om vi har sommål att hålla oss inom det totalt tillgängliga konsumtionsutrymmet. Vi kan inteleka kurragömma med varandra och föra debatten som om det vore möjligt. Vi kan heller inte låtsas som om vi alla automatiskt kankompensera oss för t, ex. höjda oljepriser eller höjda kaffepriser. Vi vet ändåvar och en på ett personligt plan att kompensation för dessa ökade priser barakan komma ur ökad produktion, ur ökad produktivitet. Jag vet att arbetsmarknadens parter inteställer sig vid sidan av denna problematik. Jag vet att de kraftigaprisstegringarna är ett stort problem i deras förhandlingar. Jag vet också attde både i gemensamma arbetsgrupper och var för sig försöker att sä långt detstår i deras förmåga kartlägga vilka bedömningar de kan enas om. Visst finnsdet naturliga motstående intressen hos parterna. Men det finns också hosparterna en gemensam insikt om att företag inom den konkurrensutsatta sektornmåste ha internationell konkurrenskraft och lönsamhet, så att de kan bedrivaforskning, utveckling och offensiva investeringar. Det är i en sådan utvecklingsom tryggheten för jobben finns. Och det är mot den bakgrunden som jag i olikasammanhang har sagt att den konkurrensutsatta sektorn bör få vara löneledande. och även tidigare, sagts att regeringen ärför passiv när det gäller lönerörelsen. Jag kan försäkra att jag personligen påolika sätt försöker hålla mig mycket väl underrättad om utvecklingen. Jag harmånga gånger här i kammaren och i andra sammanhang givit min klara anslutningtill den svenskamodellen - den modell där parterna på arbetsmarknaden har sin fulla frihet attunder ansvar träffa avtal-och det gör jag fortfarande. Men jag är också klaröver att regeringen har ett övergripande ansvar. Därför är jag och regeringenberedda att ta de initiativ som är möjliga för att underlätta avtalsrörelsen.Men det är också viktigt att säga - i varje fall är det min uppfattning - attsådana initiativ inte skall tas så, att de uppfattas som opåkallade inhopp iparternas förhandlingsarbete. Det samhällsekonomiskt möjliga totala konsumtionsutrymmeti det närmaste perspektivet blir inte större genom regeringsingripanden - vaddet i så fall blir fråga om är en omfördelning mellan offentlig och privat konsumtion.När det gäller den privata konsumtionen utgår jag från att vi alla i dennakammare är ense om att det besked som pensionärer och barnfamiljer har fåttskall gälla. Och transfereringarna till de grupperna betyder att en styvprocent i ökning av den privata konsumtionen är ett faktum pä denna grund. Jag har velat påminna om att jag ser det somvärdefullt att denna viktiga målformulering för den ekonomiska politiken gällerför både opposition och regering. Och jag uttalar förhoppningen att vigemensamt skall ägna oss åt en analys av hur stort det utrymmet är och hur detsedan skall fördelas. KJELL-OLOFFELDT (s) replik: Statsministern ställer in sig i ledet av övrigaborgerliga representanter här . som först hårt angriper socialdemokratinsförslag i den ekonomiska politiken och sedan slutar med den allmänna maningentill gemensamma insatser och ansvar. Vad är det för mening med att uppföradenna teaterföreställning varje gång? Alla våra förslag har ni sablat ner-Gösta i det allra högsta tonläget. De argument som använder är desamma somvi har hört tidigare. Han säger när det gäller livsmedelssubventionerna: Det ärorimligt att kräva sådana. Här vill jag råda statsministern att studera enhonom närstående tidning, nämligen tidningen , utgiven av LRF. Där angerman att åtgärder mot matprisstegringarna är en av de avgörande insatsermot inflationen som över huvud taget kan göras i det här landet. Man begär ettkrisprogram, där inflationsbekämpningen är central. Jag kan inte begripa attvi, sedan regeringens företrädare varit igång häri med olikaintervall, ännu inte har fått någon som helst antydan om huruvida regeringen ärberedd att göra någonting på det här området. ställer sigbakom samma formuleringar som de övriga regeringsföreträdarna använder,nämligen att det här får avtalsparterna först klara ut. och skall» komma överens, innan är beredd vidta någontinginom den ekonomiska politiken. Accepterar denna uppläggning, som välGösta måste vara konstruktören av. att Svenska arbetsgivareföreningenskall ha vetorätt i den ekonomiska politiken? Är inte åtgärderna kan den inteföreta sig någonting. Inflationenmå sedan bli vad den vill. Lönerörelsen må gå hur den behagar. CurtNicolin har blivit något slags allra överste manipulator av den borgerliga Onsdaeen den politiken.Jag undrar om verkligen kan vara med på detta, yi Ekonomiministerngjorde i sitt anförande ett scenario över , där hanangav fyra förutsättningar som absolut nödvändiga för att vi skulle kunna Finansdebatt klara denekonomiska utvecklingen, undvika ett stort fall i reallönerna och En av dessa fyra förutsättningar var fortsatt tillgång till kärnkraft- en nödvändig förutsättning för den svenska ekonomin under ,Detta framförs av ekonomiministern i regeringen . utgår frånatt statsministern helt instämmer i denna bedömning. Det är ju ingen nyhet för uppfattningarna i energifrågan är delade i regeringen. Qm , somhade anmält sig till ett långt anförande, använder en del av det till attframföra argument för linje 1 ser jag inget skäl att utnyttja avmina till att tala för linje 3. Det har jag rika tillfällen attgöra runt om ilandet. Nog sagt om det. Sedan, : Är det ett hårt angrepp påsocialdemokratin när jag läser upp ett avsnitt av er reservation, som nibetecknar som en central målformulering för den ekonomiska politiken, och sägeratt jag kan ansluta mig till det, eller om jag vänder på det och säger att nidärmed ger er anslutning till den politik som regeringen för? Vad ni sägerkonkret i reservationen är ju just detta att vi måste hålla tillbaka privat ochoffentlig konsumtion. Då pekar jag på uttalanden som ni gjort här och i vilkani invänt mot just denna politik, som regeringen för. Jag pekar på att ni reserkrav på ökade matsubventioner och ökade subventioner av hyrorna. Om ni intekombinerar dessa utgifter med skattehöjningar, så leder de förvisso till enökning av den totala konsumtionen jämfört med det konsumtionsutrymme som stårtill förfogande enligt den budget som regeringen lagt fram. Det lär varaostridigt. Jag utesluter inte att åtgärder kan behöva vidtas, men detär viktigt att påminna om att om vi gemensamt har den uppfattningen - och den målformuleringen har ju också socialdemokraterna - att vi måste hålla tillbaka såväl privat som offentlig konsumtion för att öka sparandet i samhället, vare sig sparandet skall ske genom ett frivilligt sparande, genom skattehöjningar eller genom ökade avgiftsuttag till pensionssystem eller vad det kan vara fråga om, så krävs det att man inte bara kommer med ensidiga förslag, sådana som skulle öka konsumtionen. Dågällerdet också att klara ut de rent fördelningspolitiska problemen när man sätter in skattehöjningarna. - Jag menar att det är det som förenar oss - jag hoppas att det fortfarande gör det - och att vi inser att vi inte kan upprepa misstagen , då vi försökte komma ifrån problemen genom en överbrygg ningspolitik. Jagar, , beredd att säga att jag för egen delinte såg situationen helt klart och 1974. Och jag tror att det inte bara varjag personligen, utan att det också var många i det svenska samhället - här i 97 7 protokoll 1979/80:94-95 Nr , ute i näringslivet ochhos löntagarorganisationerna - som drog Onsd'ii7en den '"'' felaktiga slutsatser av att vi som vi fick dedramatiska 27februari 1980 oljeprisstegringarna fick mycket kraftigt stegrade priserpå klassiska svenska exportprodukter, Qljeprisstegringarna blev bestående, men detsanuna Finansdebatt gällde inte för de exportvaror somvar stora till volymen och avgörande för de När prisfallet kom på dem men oljeprishöjningarna låg kvaruppstod gapet. Och det var ju så då att vi hade icke bara, för att använda detordet, kompenserat oss för oljeprisstegringarna, utan vi hade dessutom i detsvenska samhället en kostnadsutveckling som gick långt därutöver. Ni inleder er reservation med en formulering om att detredan 1976 stod klart att den svenska ekonomin stod inför stora svårigheter.Det är bra att ni erkänner det , men det hade varit ännu bättre om ni ocksåhade konstaterat att vi får slita med sviterna av de misstag som gjordes 1974och 1975 när det gällde den ekonomiska politiken - också på1980-talet. Jag har redan sagt att jag och mitt parti inte är utan skuld tilldetta, men naturligtvis är det också rätt att säga att den socialdemokratiskaregeringen hade det avgörande ansvaret för den politiken. Vad värdet som hände då? Jo, vi släppte fram enkonsumtionsökning som inte hade sin grund i produktions- ochproduktivitetsökning. Det är därför som jag sätter sådant pris på att nisocialdemokrater i reservationen säger just detta: skall vi kunna gå framtidentill mötes med tillförsikt, då måste vi disponera om ekonomin så att sparandetökar. Det kan bara ske genom att vi håller tillbaka privat och offentligkonsumtion. Detta är inget skall på socialdemokratin. Vad jag var förvånad övervar inte att ni reser sådana krav, som är ägnade att eliminera en del avprisstegringarna för familjerna. det som förvillar är att ni interedovisar hur den totala ekvationen skall gå ihop. till frågan, om jag accepterar att den ene ellerden andre har vetorätt. Jag har inte mött någon som har gjort anspråk på att havetorätt för den ekonomiska politiken. Det är accepterat runt om att denfastställs slutligen och endast av riksdag: det finns ingen vetorättför någon utanför i det avseendet. Men för att leka med ord så ärvetorätt. , något som man i samband med avtalsrörelser medvetethar infört, och det är väl också något som alla slår vakt om. Parterna ärförsedda med stridsmedel, som de kan använda i detta umgänge. Men att flyttaöver denna stridsrätt till att gälla här i är en tanke som aldrig harföresvävat mig. Jag är litet förvånad över att sådana tankar kan röra sig ihuvudet på . () replik: Jag har i lyssnat till företrädare för den De har gjort enorma ansträngningar för att inte säga ett endaord om den ekonomiska politik som skall föras . varittotal tystnad på den punkten. 98 När nu bestods detevenemanget att statsministern trädde in i debatten,trodde jag i min enfald att han skulle kunna förnya diskussionen Nr 94 och föra upp den på en högre nivå än hans ministrar har lyckats göra. Mendet Onsdaeen den gjorde han inte. I stället valde han att ställa en rad krav påsocialdemokratin om att åstadkomma den politik som regeringen inte förmår, för ett alldeles för enkelt resonemangom utrymmet för Finansdebatt konsumtion. Vad alla är rädda för är ju attinflationen drar i väg så att kostnaderna för näringslivet skjuter ihöjden på ett orimligt sätt samt gröper ur köpkraften för de enskildaindividerna. Jag behöver bara påminna om vad som hände under de tre föregåendeåren. då köpkraften för den genomsnittliga industriarbetarfamiljen sjönk med . Det var ett resultat av inflationen. Det är just det vi nu vill undvikamed tanke på de konsekvenser det kan få för vår långsiktiga ekonomiskautveckling. Jag bara konstaterar att tydligen intehar förstått i vilken fälla han har lurats av när det gällerhänvisningen till arbetsmarknadens parter. säger att de först skallkomma med förslag innan regeringen kan göra någonting. Det har han sagt fleragånger . Qm regeringen företar sig något på det ekonomisk-politiskaområdet, så ingriper man i löneförhandlingarna, säger han. Först måstearbetsgivarna och löntagarna ha gjort upp. Ni är välkomna till kanslihuset,säger . Men regeringen tycks själv inte vilja komma ut ur det husetför att göra något åt saker och ting. avslöjar inga hemligheter när han sägeratt uppfattningarna i energifrågan är delade inom regeringen. Ja, men nugällde det förutsättningarna för långsiktiga, ekonomiska utveckling,som landets ekonomiminister har beskrivit för oss. Han gjorde alldeles klartatt en grundläggande förutsättning för att reallönerna inte skall falla,sysselsättningen försvagas och tillväxten avta är att vi har tillgång tillkärnkraft. kan naturligtvis regeringen springa på olikalinjer i energifrågan. Men ni måste ändå samla er kring en ekonomisk politik.Det borde ni ha gjort . När nu ekonomiministern bjöd in till denlångsiktiga debatten - det var hans stora bravurnummer, äntligen var det någonsom vågade se in och tala om för folket vad som krävdes för att nåresultat - så får vi höra att statsministern inte är införstådd med denbeskrivningen. Sådana beskrivningar får ekonomiministern göra i sina långaanföranden, de angår inte mig, säger han.Så litet statsminister är jag, talarThorbjörn om för oss. Jag förstår inte varför harett sådant brinnande behov av att försöka översätta vad jag har sagt. För denkrets som finns här i kammaren tror jag det inte behövs några översättningar.Alla har nog samma förmåga som att uppfatta vad jag säger.Lämna dessa översättningsövningar när de verkligen behövs. När det gäller energifrågan är det fullt klart - och dethar vi hederligt redovisat - att det råder skilda uppfattningar mellan partierna i regeringen. Vi har även förklarat att vi såsom partier är beredda att acceptera vad folket 99 Nr 94 säger i folkomröstningen. Jag hoppas att dettafortfarande giiller också för 77 februari1980 Jag tycker att tala litet tystare om att springa pä olika linjer. I denna fråga är jusocialdemokratin inte någonting sammanhållet och Finansdebatt ' '''" ''" ''''' g'*""'' ''''' '""" springa på olika linjer när det gäller socialdemokraterna.Jag sätter värde på att man accepterar att människor får fatta individuellabeslut i denna fråga. Beträffande hänvisningen till att det skulle finnas någraobjektiva fakta när det gäller ekonomin vill jag bara ta ett exempel. Det påstodsunder sommaren och också här i denna kammare att det skulle gåförskräckligt illa, om inte den dåvarande regeringen kom till skott och beslötatt de aggregat som då var färdiga skulle få laddas. Att vänta skulle kosta detsvenska samhället per dag. Det skulle bli problem medelförsörjningen. Det är nu dess. Inget av dessaaggregat är laddade än . Någon elbrist har inte förekommit. Att säga har kört någon oljekondens, därför att dessa aggregat inte har varit igång, lär inte heller vara möjligt. Såvitt jag vet har oljekondens körts barasåsom spetskraft. Då var emellertid väldigt många beredda att stå upp ochsvära på att elströmmen från dessa kärnkraftverk var oundgängligen nödvändig ocksåi det korta perspektivet. Jag har frågat offentligt och kan göradet också här: Om de två aggregat som det då var fråga om hade laddats - vilketinneburit - vem här i skulle ha köpt denna elström? Jag kan intese att det skulle ha funnits så många spekulanter på den. Qm man tar så fel på elbehovet på ett och ett halvt år.hur skall man då kunna tro att kärnkraftsivrarnas prognoser ärsäkrare? Även en annan verklighet har korrigerat kärnkraftsivrarna. Många varberedda att satsa mycket på att vi 1985 skulle ha ett behov av . För denskull behövde man bygga 13 aggregat påstod man. Verkligheten har korrigeratkärnkraftsivrarna även när det gäller den prognosen. För att få plats med dessaaggregat måste man ta el i anspråk för områden som inte alls var i fråga 1975.Så har verkligheten korrigerat kärnkraftsivrarna . Jag försökte också säga, , att inflationenär det stora gisslet. Jag vill påminna om att det inte går att automatisktkompensera sig för en inflation som kommer utifrån, typ oljeprishöjningar ellerkaffeprisstegringar. Qm vi gör det. späder vi ytterligare på inflationen. Detfinns exempel bakåt i tiden. Det var detta som hände - och med en sådan brutaleffektivitet att vi i fick en kostnadsutveckling, som tog marknadsandelefter marknadsandel från våra företag. Just de misstag som vi då gjordetvingade fram den ekonomiska politik som genomfördes , Den innebar att detsvenska näringslivet började fa tillbaka sin konkurrenskraft. har vifått en ny smäll, och det är därför som jag försökte säga att vi kan inte räknamed automatisk kompensation för detta. Men det viktigaste och det somegentligen var skälet till att jag gick in i debatten var att jag uppfattar det sompositivt att ni socialdemokrater i er reservation säger: "Konsumtio- 100 nens tillväxt måste alltså hållastillbaka om byggandet för framtiden på nytt skallkunna komma igång. Detta gäller såväl privat som offentlig konsumtion." Det är en besk medicin som ni skriver ut, men det är enanslutning när det gäller den beska medicin som regeringen har skrivit ut, ochdet sätter jag värde på. Det intressanta efter den här debatten är: Stårsocialdemokratin kvar vid den ordination som man har gett det svenska folket?Det fanns ju några turneringar i replik som tydde på att maninte var beredd att ta konsekvenserna av vad man själv har skrivit i sinreservation. I sä fall beklagar jag det, för jag är fortfarande övertygad omatt det är den inriktning som kommer till uttryck i regeringens proposition ochden socialdemokratiska reservationen, som är nödvändig om vi skall kunna seframtiden an med tillförsikt. Det är klokt av oss att inse detta nu och . Ju förrvi inser detta, ju förr vi drar konsekvenserna, ju förr fär vi den positivautveckling som vi alla åstundar, ju förr ökar tillförsikten . GUNNARNILSSON (s): Jag konstaterade i en intervju attvi är djupt oroliga inför den pågående avtalsrörelsen. Vi befinner oss nu i ettsvårare utgångsläge än jag någonsin varit med om. Det kan låta som en domedagsprofetia,men det finns starka skäl för påståendet. har vi fått uppleva hur hamnat alltdjupare i ekonomisk obalans. Industriproduktionen har sjunkit dramatiskt. Dethar helt enkelt inte funnits en normal efterfrågan på svenska varor, vare siginom landet eller utomlands. Investeringarna har sjunkit än mer dramatiskt, och därmedhar vi också ryckt undan möjligheterna att ta till vara eventuella framtidaförbättringar. Redan en måttlig efterfrågeökning innebär nu att delar av densvenska industrin slär i kapacitetstaket, och så får vi aldrig ut de effekterav en uppgång som vi skulle kunnat få om vi hade investerat . Nedgången i efterfrågan på svenska varor har inte följtsav en motsvarande nedgång i efterfrågan på utländska varor, och därför harresultatet blivit ett snabbt växande underskott i våra affärer gentemotutlandet. Där har vi ett grundläggande balansproblem. Detta har naturligtvis drabbat sysselsättningen, men avpolitiska skäl har det varit omöjligt för regeringen att låta problemen slåigenom i öppen arbetslöshet. Därför har det krävts stora samhällsinsatser föratt hålla sysselsättningen uppe. Det har lett till att statens utgifter harfortsatt att öka i snabb takt. Av andra politiska skäl har det varit omöjligt förregeringen att hålla uppe statens inkomster på samma nivå som utgifterna - denideologiska motviljan mot skattehöjningar har ju varit total. När denekonomiska tillväxten har uteblivit har det också lett till att den förväntadespontana höjningen av skatteunderlaget har uteblivit, och så har vi fått detandra grundläggande balansproblemet - ett allt större och permanent underskotti statsbudgeten. Tillbakagången har försiggått parallellt med en alltkraftigare inflation. Och som nationalekonomen i går påpekadeberor inflationen ingalunda enbart på oljepriserna. Inflationen innebär attköpkraften ytterligare urholkas och att industrins möjligheter att produceraoch investera sig ur krisen försämras. Resultatet har blivit att befinner sig i en pris-och krisspiral. För som går utan att något radikalt görs, snurrarspiralen i allt snabbare takt mot den punkt där ekonomin över huvud taget intefungerar längre. Det hela började när den första trepartiregeringen formadesin ekonomiska åtstramnings- och devalveringspolitik, när man skulle"städa upp". Målet var att sänka kostnaderna för näringslivet för attskapa ökad internationell konkurrenskraft. Men man lyssnade inte till de mångavarningar som sade att det inte räcker med att devalvera och strama åt, manmåste också vidta offensiva åtgärder. Men det visade sig snabbt att näringslivet inte drog de"rätta" slutsatserna av regeringens förväntningar. Man vägrade attinvestera, man vågade inte satsa offensivt för att slå sig in på nya marknadermed nya produkter. Riskerna ansågs fortfarande för stora. I stället ledde inflationskonjunkturentill att det var enklare att förbättra sin lönsamhet genom att satsa påutlandsinvesteringar, valuta- och andra spekulationsaffärer samt finansiellaoperationer som gav snabba vinster. Men de gav inte ett enda jobb, ingenutdelning i produktion. Så fortsatte produktionen och investeringarna att sjunkaoch ge ännu mindre möjligheter att bekämpa arbetslösheten. Reallönerna sjönk.Från de individuella löntagarnas synpunkt innebar det påmånga år sjunkande levnadsstandard. Vi fick uppleva hur allt fler medlemmar iLandsorganisationen blev arbetslösa. Sysselsättningen hölls uppe, men jobbenskapades framför allt i den offentliga sektorn. Och det var inte fråga om en planerad omställning av industrin. Vifick rader av planlösa nedläggningar, och jag vågar knappt tänka på hur månganya produkter och företagsidéer med framtidsmöjligheter som aldrig fickchansen. Men de sjunkande reallönerna drabbade inte baraindividerna. Från hela folkhushållets synpunkt innebar det att efterfrågan påsvenska produkter minskades i ett läge där svensk industri verkligen behövdesälja. Och därtill minskade utrymmet för det sparande som var nödvändigt, om destora framtidssatsningarna skulle bli möjliga. Härstår vi nu-för fjärde året i rad-i samma dystrasituation, och ännu har inte regeringen kommit längre än till 1976. Den trorfortfarande att man kan räta upp situationen genom att förhålla sig passiv,genom att mana löntagarna till återhållsamhet, genom en bergfast tro på attmarknadskrafterna nog ändå skall ställa allt till rätta - allt medankrisspiralen för oss allt närmare en krasch. har vi fått prisstegringar på8 % - men regeringen vägrar göra något åt priserna. Industriproduktionen harännu inte förmått sega sig över den nivå vi hade , menregeringen gör ingenting.Trots att kostnadsläget för industrin har förbättrats markant ligger ändåinvesteringarna på en förödande låg nivå - men regeringen hittar ingalösningar. Allt fler varnar för att vi åter är på väg in i en lågkonjunktur,men den här gången finns det inga pengar i statskassan för att på kostgjord vägklara sysselsättningen. Vi riskerar att hamna i den värsta arbetslösheten påmycket länge-men regeringen har inte ens. såvitt jag vet, förmått producera ettförslag om hur sysselsättningspolitiken skall utformas i den kommandesituationen.