prot · G30994 · 1979-12-31 00:00:00 — Uppriktigt sagt - jag har försökt att utan partipolitiskasidoblickar granska den ekonomiska politiken och jämföra med hur det har variti tidigare svåra lägen. Jag kan bara komma till ett resultat: jag och många medmig har aldrig upplevt en sådan brist på ekonomisk politik som vi trots allthar i dagens situation. Det enda regeringen har haft att komma med har varit attskjuta över ansvaret på arbetsmarknadens parter. Vi har till leda fått höra attvi måste vara återhållsamma i lönekraven för att inte driva upp företagenskostnader. Vi får gång på gång höra att vi måste låta bli att försökakompensera oss för oljeprishöjningarna och de gångna årens reallönesänkningar.I höstens skatteproposition fick vi läsa att arbetsmarknadens parter måste taett ansvar för fördelningspolitiken, när nu regeringen med sin egenskattepolitik inte ville göra det. Och i finansutskottets betänkande får vi nuläsa att vi skall ta ansvar för sysselsättningen när konjunkturen viker. I något slags vänligt sinnad anda förklarar regeringen visst skall gripa in med åtgärder som vill ha, om vibara kan fä med på dessa förslag. Det har vihört under debatten . Men detta är ju alldeles omöjligt. Detinnebär ju - bortsett från vad som sägs i det avseendet- bara att man har gettSvenska arbetsgivareföreningen vetorätt mot alla de åtgärder som löntagarnavill genomföra. Och jag kan bara konstatera att Svenska arbetsgivareföreningenhar utnyttjat detta. har man med bud överskickat ett brev till mig-trotsatt vi sitter i kontinuerliga förhandlingar - och talat om att nu har man tagitställning, dvs. det skall inte bli några som helst förändringar i avtalen under1980. Skulle det bli några förändringar får det icke leda tillkostnadsökningar. Det är det besked som vi har fått med ilbud tillSveriges riksdag. Det säger väl allt om den situation man här försöker måla upp- bara vi kommer överens om någonting skall regeringen pröva detta. Vi har ställt våra krav - krav på åtgärder mot priser ochhyror, krav på matsubventioner, krav på att samhället skall gripa in och setill att det blir produktiva investeringar av de snabbt ökande vinsterna, kravpå insatser för en omstrukturering av industrin, krav på en rättvisareskattepolitik, krav på stopp för spekulationsaffärerna och valutautflödet. Ja,jag skulle kunna fortsätta den uppräkningen ytterligare. är det dockregeringen som måste handla, och då duger det icke - det har vi fått bekräftati dag - att ge vetorätt. Jag har en känsla av att regeringen inte har förstått varesig sin egen eller fackföreningsrörelsens uppgift i denna situation. Låt migcitera den allmänt Nr 94 erkände nationalekonomen ett radioprogram i förra r . j_ veckan. 1-7 £u ; moo "Vad som har hänt nu är attden ekonomiska politiken inte förmår att hålla ettsådant klimat att avtalsförhandlingarna och över huvud taget lönebild- p. , I ,. ningen håller sig inom den ram somär riktig. Det är inte någon partsuppgift påarbetsmarknaden att börja bedriva ekonomisk politik. De skall kämpa för sinaintressen. Statsmakterna skall skapa ett sådant ekonomiskt klimat att utfalletav förhandlingarna och lönebildningen blir det rätta. Jag tror att det ärbättre att rikta uppmärksamheten mera på den ekonomiska politiken än på arbetsmarknadsparternas förhandlande,------------------- De gör sin plikt. kämpar försina medlemmars intressen, och det skall de göra. Det är statens uppgift att setill att inflationen dämpas." Och så är det - för hur blir annars resultatet? såfort LO och SAF inte kan komma överens blir ju resuhatet att ingenting blirgjort-vi hamnar i den totala förlamningen. Den här passiviteten skapar nu allt större oro. inte barai våra led. utan också i andra fackliga organisationer, ja, t, o. m. i detborgerliga lägret. För som går dyker det upp allt fler uttalanden påmitt bord som ställer krav på åtgärder eller citerar krav. iSACO/SR kräver skattesänkningar och stram prisövervakning. i PTKkräver billigare livsmedel. LRF och tidningen kräver åtgärder mot matprishöjningarnaoch ett ekonomiskt krisprogram. i LRF påpekar attmatprisstegringarna också kommer att leda till arbetslöshet om inte regeringengör något. konstaterar att tvångsfondering av vinstmedel kan blinödvändigt för att få i gång investeringarna, och centerorganet Skånska Dagbladetär inne på samma tankar, för att nämna några exempel. har företrädare fördetaljhandelns branschorganisationer också gått ut och ställt krav på att manmåste göra någonting för att hålla köpkraften _ uppe. Men -regeringen gör ändå ingenting! Det här gör mig bedrövad, därför att jag i grunden äroptimistisk om framtidsmöjligheter. är trots allt ettindustriland med viktiga råvarutillgångar, en avancerad produktionsapparat,världens kanske mest välutbildade arbetskraft och ett högt teknologisktkunnande. Men för som går hamnar vi alltmer på efterkälken. Vårproduktionsapparat blir inte bara mindre på grund av den lågainvesteringsnivån, den blir också äldre och omodernare. som gårinnebär missade framtidsmöjligheter. Just för att jag trots allt tror är det såbedrövande att se hur regeringen, som skulle kunna göra något, bara låterutvecklingen snurra vidare. Passivitet kanske duger när det gäller att rida påen framgångsvåg. Men när det gäller att bryta en nedåtgående trend, då behövsplanering och målmedvetna ingrepp. Därförvill jag sluta med en sista allvarlig maning. 104 ens attityd . att lägga fast sinalönekrav i årets avtalsrörelse. intresseav att enbart driva upp kostnadsnivån i företagen. Men för att vi skall Nr94 kunnaacceptera återhållsamhet måste regeringen erbjuda något i gengäld, Onsdaeenden Vi måstefå åtgärder mot mat- och hyresprisstegringarna, och vi måste fä 9-7februari 1980 garantierför att de ökade vinster som vi ändå kan notera används för vettiga investeringar - för att bara ta några exempel. Om inte regeringen har någonting att komma med, om ingetradikalt görs - då kommer det att bli höga lönekrav. Vi har våramedlemmars berättigade krav på oss att det måste bli ett stopp för försämringenav levnadsstandarden. har vi haft prishöjningar på . som förvåra medlemmars del har kompenserats . Det är back på mindre änett halvår! Mot den bakgrunden är det bara att konstatera att utanåtgärder står vi mycket nära en strandning och mycket långt från en uppgörelsesom skulle gynna det lugn och den stabilitet som vi behöver både påarbetsmarknaden och i näringslivet. har regeringen chansen, men det är sistachansen. Jag förstår att centerpartister och folkpartister är oroliga, förockså bland deras väljare finns det många som drabbas. Och jag har förstått attdet fanns ett visst intresse bland mittenpartiernas statsråd för att nappa påvissa av LO:s förslag, men att det troligen stupade på motstånd.Därför måste jag nu ställa mitt hopp till , ochIngemar Mundebo. Gör något, kör över om det behövs! Ni skall hahelt klart för er att vi aldrig kommer att acceptera att skulden för problemenläggs på löntagarorganisationerna, om avtalsrörelsen integårsom regeringenhoppas. Vi skall nog ta ansvaret för vara uppgifter, men då får sannerligenockså regeringen ta sitt ansvar. Efter att vi har lagt framåtgärdsförslag men mötts av kalla handen, efter att ha presenterat ettomfattande krisprogram men mötts av döva öron, är nog svenska folketfullkomligt på det klara med att ansvaret vilar på regeringen och icke påarbetsmarknadens parter. tecknar i sitt betänkande enbild av svensk ekonomi med vissa påtagligt mörka inslag och pekar på en radallvarliga aktuella problem. i ett längre perspektiv finns det dock en radfaktorer som motiverar en något mer nyanserad bild. En central fråga är t. ex.den faktiska produktionsutvecklingen i svenskt näringsliv. Under 1950-taletökade industriproduktionen i genomsnitt . varökningen , och bjöd på en ökningstakt på . 1970-talets siffra kan naturligtvis förefalla blygsam, menmot bakgrund av att stora delar av vår basindustri drabbades av nära nog entotal utslagning är det ändå en hygglig siffra. Denantyder att det fanns mycket expansiva ochkonkurrenskraftiga företag, som förmådde att kompensera nedgången inom andraindustrisek- Nr 94 torer. Det tyder alltså på enbetydande vitalitet och överlevnadsförmåga i den '."'' 77fehrinri 1980 Övergången från en extremt högökningstakt till en mycket måttlig sådan innebar självfallet stora påfrestningar för 1960-taletstillväxttakt gav goda förutsättningar för både en kraftigutbyggnad av den offentliga servicen och en ökning av den privatalevnadsstandarden. Det var många som tog för givet att skulleerbjuda ungefär samma goda tillväxtbetingelser som . Det fanns ingaförutsägelser som antydde motsatsen. Därför är detnaturligt att den snabba scenförändring i ekonomin som vi har bevittnat starkthar bidragit till en överdrivet pessimistisk syn på framtidsutsikterna. Under förutsättning av att vi klarar strukturomvandlingenav svensk industri och inte låser fast oss i en omodern industristruktur bör1980-talet kunna ge oss en ökad tillväxttakt i ekonomin. bör alltsåi detta avseende beteckna något av en vändpunkt. Mycket talar alltså för att1980-talet för med sig gynnsammare förutsättningar för svenskt näringsliv. I tekniskt avseende t. ex. har inte svensk industri halkatefter konkurrenterna, vilket ibland görs gällande. Detta belyses väl av enundersökning som refereras i en skrift ifrån . Därvisas att ledande svenska företag ligger väl framme inom olika teknikområden.Under efterkrigsfiden har inom många sektorer nått den teknologiskafronten. Denna frontställning bibehålls även . I vissa fall flyttar manfram sina positioner. I forskningsskattekommitténs betänkande Stimulans avforskning och teknisk utveckling anges också att företagens kostnader för denegna forsknings- och utvecklingsverksamheten har ökat kraftigt under1970-talet. 1973 satsade företagen av egna medel 2,1 miljarder på tekniskforskning och utveckling. 1979 var motsvarande siffra 4,9 miljarder, dvs. Mot bakgrund av den ibland mycket mörka bild som gesav läget inom svenskt näringsliv finns all anledning att peka på den omfattandeförnyelse som trots allt äger rum inom industrin. Mer behöver självfalletgöras. Speciellt behöver näringslivssektorn byggas ut ytterligare när detgäller bredden, och framför allt behövs en ökad differentiering av vissaregioners industriella utveckling. En förnyelseprocess av betydande omfattningär dock på gång. Det är värt att notera när rnan diskuterar detta landsframtida ekonomi. Det är mot den här bakgrunden man skall se en del av deaktuella ekonomiska problemen. Underskottet i bytesbalansen t. ex. är inte på av BNP. Detta är naturligtvis för mycket, men det är ingen katastrofalt hög siffra om man ser till industrins totala produktionspotential. Detta kan jämföras med att vi ger av BNP i u-hjälp. Ingen hävdar väl att det belopp vi ger i u-hjälp är så högt att det hotar vår ekonomi och vår stabiliseringspolitik. 106 Balans i ekonomin förutsätteremellertid en utbyggnad av näringslivssek- Detförefaller alla talare att vara helt överens om. Nr 94Regeringen har vidtagit en rad åtgärder för att underlätta expansionen av Onsdaeen den näringslivet. Tillgången på riskvilligt kapital är dock alltjämten begränsande faktor i varje fall sektorsvis. har kapitalvinstkommittén fått i uppdragatt undersöka möjligheterna att lätta pä dubbelbeskattningen av Finansdehatt aktievinster såsom har skett redan i en rad andra länder. Vidare har regeringen lagt fram förslag om att det avdrag som får göras påskatten inom skattefondsparandet ökas, vid aktiesparandealternativet, från . Viktiga steg har tagits för att vrida den svenska ekonominpå rätt kurs i förhållande till det läge den befann sig i 1976, när den förstatrepartiregeringen tillträdde. Dessa åtgärder och den nya inriktningen av denekonomiska politiken har regeringen fullföljt, senast nu i årets finansplan.Det har Också noterats och kommenterats i finansutskottets betänkande, där finansutskotteti stort sett delar regeringens bedömning. Det krävs dock ett långsiktigt arbeteinnan målet är nått. Genom budgetförslaget som lagts har det första stegettagits för att dämpa den offentliga sektorns expansion. Detta är av största viktför att skapa utrymme för den nödvändiga expansionen av industrisektorn. Därfinns också, som jag tidigare nämnde, mycket betydande utvecklingsmöjligheter,som man inte får glömma bort när man bedömer den ekonomiska utvecklingen. Låt mig ta ett exempel. Från harnyligen anförts att verkstadsindustrin behöver nyanställa 18 000verkstadsarbetare för att hålla planerna. Man behöver också införa mycket av nyteknik. Det finns ett stort uppdämt behov i svenskt näringsliv - det har omvittnatsfrån flera talare tidigare, och jag kan bara vitsorda det. Jag har ocksåtidigare visat att det i företagen sker en ordentlig satsning på tekniskutveckling, men den skulle behöva följas upp av en helt ny och merframtidsinriktad investeringsaktivitet. Regeringen har under remissbehandlingforskningsskattekommitténs betänkande Stimulans av forskning och utveckling.När remissomgången är klar finns det underlag för regeringen för att lägga framett förslag till ytterligare stimulans av företagens forskning och utveckling.Regeringen har i budgetpropositionen också föreslagit väsentligt ökade resursertill forskningen, bl. a. via styrelsen för teknisk utveckling, STU. Det här ären avgörande bas för den investeringsaktivitet och den förnyelseprocess sommåste finnas i svenskt näringsliv. En nödvändig uppgift för oss alla är naturligtvis attminska oljenotan. Det finns emellertid anledning att varna för överdrivendramatik när man för en debatt om oljenotans storlek. Notan är stor, men denmåste ställas i relation till inkomsterna från exporten och möjligheterna attöka exporten. Ekonomen åberopades här tidigare av GunnarNilsson. Jag skulle vilja notera att Grassman i skilda debattinlägg hävdat attoljeiiotan motsvarade en nästan lika stor andel av vår export som . Efter oljeprisstegringarna 1973 pressades oljenotans andel av BNP något mer än . Därefter har dess andel av BNP 107 Qm haft samma tillväxt som i genomsnitt skulle oljenotansandel ha minskat ytterligare. Grassman hävdar i något av sina inlägg att oljenotan påbåde lång och kort sikt-och både före och efter oljekrisåret 1973- inte pånågot avgörande sätt påverkat utbytet av vår utrikeshandel och därigenom vårlevnadsstandard. Det kan förefalla vara ett sensationellt påstående, menotvivelaktigt är det så att vi genom prishöjningar på våra exportprodukterrelativt väl lyckats balansera de ökade kostnaderna för oljeimporten. I eninflammerad kärnkraftsdebatt finns det naturligtvis anledning för dogmatikernabland kärnkraftsanhängarna att överdramatisera oljenotans storlek. Det är emellertidett dåligt sätt att komina undan den egentliga sakfrågan i kärnkraftsdebatten- nämligen kärnkraftens risker. Det är ju riskerna med kärnkraften som ärorsaken till att en omröstning kom till stånd. Socialdemokraterna svängde intei sin inställning till en omröstning på grund av vårt oljeberoende. Att vi nu har en omröstning framför oss är enbart betingatav att det inträffade en olycka vid kärnkraftverket Three MileIsland och att denna olycka fick till följd att även den socialdemokratiskapartiledningen blev varse kärnkraftens risker. Vad man kan förmoda är att om motsvarande olycka inträffati , så hade vi inte stått inför en omröstning om kärnkraften. Densocialdemokratiska partiledningen skulle i det läget sannolikt ha valt att anslutasig till linje, dvs. på samma satt som åtskilliga andrasocialdemokrater runt om i landet gör - detta oberoende av oljenotans storlek. Socialdemokraterna bör ha ett erkännande för att de insettproblemen i svensk ekonomi - att de gjort det framgår ju av reservationernatill finansutskottets betänkande. Men det betänkliga är att det recept manskriver ut när det gäller näringspolitiken innebär ingen vitamininjektion försvensk industri. Det är snarare så att den medicinering man föreslår medförallvarliga risker för bestående men. Socialdemokraterna tycks nämligen inteinse behovet av förnyelse i industrin. Man löser förvisso inte alla problem,som man tycks tro, med strukturutvecklingsfonder, branschplanering, statligstyrning av näringslivet etc. Vi måste i stället främja och uppmuntra tillförändring och utveckling - annars löper vi risken att skapa ett gigantisktindustrimuseum av det svenska näringslivet. Den modell som jag som industriminister förordar församhällets roll i näringslivets strukturomvandling hårde bådatrepartiregeringarna givit prov på alltsedan 1976, Den innebär en samverkanmellan samhälle, näringsliv och fackföreningsrörelse. Den innebär att manåstadkommer lokalt och regionalt anpassade lösningar som är påverkade i mycketstor utsträckning av det lokala facket, företaget och berörda kommuner. Deninnebar inte att man sitter centralt i kanslihus eller inom myndigheterna ochpekar ut hur svenskt näringsliv skall se ut i detalj. Tvärtom - det är enmodell som är marknadsanpassad men som ändå ger stort utrymme för samhälleligaoch fackliga hänsyn. Man kan säga att denna modell inte har socialismens och planhushållningensstelhet och risker för felsatsningar. Den har heller inte Nr 94 kapitalismens nackdelar i form av att det endast är det renodlade Onsdaeen den vinstintresset som styr de dispositioner man vidtar. Socialdemokraternakräver nu att av vinsterna skall avsättastill ett räntelöst investeringskonto, som får disponeras för investe- Finansdebatt ringar under förutsättning av fackets tillstyrkan. Vidare skall enarbetsgivaravgift på jämte indragning av vad man kallar övervinster gåtill en struktur- och utvecklingsfond. Denna fond skall styras avrepresentanter för de fackliga organisationerna. Vad man kan konstatera är att indiistriinvesterinearnatrots allt ökade . även om de inte kom upp till en tillfredsställandeiii\å. Denna ökning kom kraftiga minskningar. Enligt prognosernafinns det anledning att vänta en ökning även . Jag vill inte hellerpåstå att denna ökning är tillfredsställande, men det rör sig i rätt riktning.Jag tycker nog att finansutskottets majoritet är väl pessimistisk i sinbedömning av utvecklingen . Dess värre är det så att ett genomförande av detsocialdemokratiska förslaget till näringspolitik allvarligt skulle försämraförutsättningarna för lönsamhet i investeringarna. Föreslagna åtgärder skulle iviss omfattning hota avkastningen på riskkapitalet i företagen. Vi är allaöverens om att tillgången på riskvilligt kapital måste öka i näringslivet. Hurskall det vara möjligt att få mera kapital till näringslivet, om avkastningenpå det egna kapitalet i företagen ytterligare minskar genom samhälletsinsatser? Hur skall man få allmänheten att spara inom denna sektor, om man intetillåter en rimlig avkastning på satsat kapital? Hur skall man. som nu sker idebatten, kunna klandra de personer som föredrar att sätta sina slantar i t.ex, fastigheter, när man inte tillåter att sparande i produktiva investeringari näringslivet ger minst samma avkastning? Det är viktigt att notera att socialdemokraternas förslaginte innebär mer pengar till industrin. Tvärtom, det minskar i ställettillströmningen av pengar till näringslivet. Detta finner jag betänkligt i densocialdemokratiska näringspolitiken, och det är också en stark restriktion närman försöker öka möjligheterna till tillväxt och stabilitet i samhällsekonomin. Sammanfattningsvis måste man dess värre konstatera attoppositionens alternativ till regeringens ekonomiska politik skulle innebära enytterligare påfrestning för en redan ansträngd ekonomi. Som jag visat står vi inför ett antal besvärliga år innansvensk ekonomi åter befinner sig i balans. Problemen är dock pä intet sattoövervinnerliga. Det finns ingen grund för svartmålning. Det finns tvärtombetydande och lovande utvecklingsmöjligheter i svenskt näringsliv, vilka detgäller att ta till vara. Genom en fortsatt satsning på och förstärkning avkonkurrenskraften för näringslivet kan vi åstadkomma den nödvändiga expansionenav näringslivssektorn. Detta blir ett av de viktigaste målen för denekonomiska politiken . Av avgörande betydelse för vart landsekonomiska och industriella utveckling blir dock av allt att döma händelsernade närmaste månaderna. var inne på den frågan. Jagvill integå in på Nr 94 en polemik med , menjag skulle som en allmän kommentar Onsdaeen den ''" intressanta inlägg vilja säga, att det inte är någonöverdrift att 27februari 1980 instämma med och peka på att visamhällsekonomiskt står inför ett vägskäl. har stabiliseringspolitiken varit relativtframgångs- Finansdebatt '''' Avgörande för hur vi bemästrarden situation vi har framför oss är emellertidden anda i vilken den ekonomiska politiken fortsättningsvis skall bedrivas. Det måste finnas en grundläggande vilja till samförstånd,om den ekonomiska politiken skall ha utsikt aU bli framgångsrik. I den andanfår man då vara beredd att diskutera i termer som traditionellt brukar hänförasunder rubriken samhällskontrakt. Självfallet finns det ingen anledning attifrågasätta arbetsmarknadens parters självständighet liksom deras förmåga ochkompetens att teckna avtal i medvetande om den samhällsekonomiska situationen.Ä andra sidan - och det var inne på - är förutsättningarna fören lugn och sansad avtalsrörelse givetvis att övriga samhällsekonomiskakomponenter är kända eller i varje fall överblickbara. Regeringen har för sin del gått en väsentlig bit pä vägmed den senaste skattereformen. Det finns också enligt min uppfattninganledning att ha en hög beredskap för att djupfrysa eller till produktivainvesteringar kanalisera de företagsvinster som går utöver vad som kanbetraktas som normalt. Det bör också finnas anledning att diskutera långtgåendeinsatser för att bemästra prisutvecklingen. Över huvud taget finns detanledning att förutsättningslöst diskutera helheten med målsättning att skapasamförstånd på bred bas beträffande den ekonomiska politiken. Endast på dettasätt kan i detta konjunkturläge den ekonomiska stabilitet säkras som är enförutsättning för att klara sysselsättning och näringslivets utveckling. (vpk): Här har talats mycket om prishöjningar och omden inflationsdrivande ekonomiska politiken. Jagvill begränsa mitt inlägg tillhur människor i vanliga inkomstlägen upplever pris- och löneutvecklingen. Bort med moms på maten och införande av ett effektivtprisstopp på alla dagligvaror är ett välbekant vpk-krav som behandlats avriksdagen vid upprepade tillfällen. Även om en ökad andel av befolkningen ställt sig bakomkravet har de politiskt ansvariga ständigt avvisat förslaget. Men efter denchockhöjning av priserna som skedde , främst när detgäller livsmedel, så har samlade grupper av människor reagerat starkt ochinsett att så här kan prisutvecklingen när det gäller livsnödvändiga varor intefå fortsätta. Helafackliga organisationer, såsom Metall med 450 000 medlemmar bakom sig, har därför krävt prisstopp på maten. arbetsledareför bunds ordförande har helt enkelt ställt samma krav som vpk: Bort med moms på maten. Andra fackliga ledare instämmer i de ställda kraven, 110 Utöver de fackligaorganisationerna, som mer och mer känner av sina medlemmarstryck och krav på agerande i prisfrågan, har bönderna genom sin organisationtagit upp samma fråga. De som producerar våra livsmedel ifrågasätter bl. a.rimligheten i att närmare hälften av den totala prishöjning som drabbarkonsumenterna ligger utanför deras förhandlingsuppgörelse. Av den totalaprishöjningen pä I 500 milj. kr. fick jordbrukarna och vissa delar avförädlingsindustrin 850 milj. kr. i den senaste uppgörelsen. Den övriga delen av prishöjningarna hamnade dels hoshandeln genom höjda handelsmarginaler, dels hos staten genom ökadmervärdeskatt, vilken fungerar så att skatten läggs på slutsumman av priset påen vara. Detta betyder att ju högre utförsäljningspriset är. desto mer skattfår den enskilde konsumenten betala till staten. Som exempel redovisas fördelningen av mjölkprishöjningen.Mjölken höjdes som ni vet i den senaste omgången med per liter. Av dettafick producenten - jordbrukaren - . handeln och staten .