prot · G30994 · 1979-12-31 00:00:00 — Det har debatterats mycket om hursvensk ekonomi egentligen såg och ser ut, om vad som är rätt och fel ifinansplan, i motioner och i olika rapporter. Det talas om felbedömningar osv.Jag tror att det finns skäl till en viss varsamhet i bedömningar och ibedömningar av bedömningar. Det sker snabba, delvis motsägelsefullaförändringar, det finns en betydande osäkerhet både om nuläget och omframtiden. Därför skall jag inte nu avge några slutgiltiga omdömen. Jag skallinte godkänna eller underkänna någon bestämd prognos. Vilken exaktförsörjningsbalans som är den rätta är kanske inte avgörande för vårekonomi och vår ekonomiska politik. Men vi bör vara ense om två saker. För detförsta - oavsett om olika siffror skulle stanna på en något högre eller någotlägre nivå - att det finns grundläggande problem i vår ekonomi, för storaunderskott i bytesbalans och statsbudget, för hög inflation, för lågainvesteringar för att nämna några exempel. För det andra att det behövs en hög handlingsberedskap,ett medvetande om problemen och en vilja att söka lösa dem. Regeringen nämner i finansplanen och budgetförslaget trevägar för att nå bättre balans i vår ekonomi. Jag vill påminna om dem, eftersomen del socialdemokrater säger att regeringen är passiv och inte har någraförslag och inte är medveten om problemen. Vi måste främja tillväxten avsysselsättningen inom vår industri, framför allt den utlandskonkurrerandesektorn. Vi måste vinna marknadsandelar och förstärka företagenskonkurrenskraft. Då kan vi arbeta oss fram till en bättre yttre balans. Vimåste få en höjning av soliditeten och en förbättring av räntabiliteten i våraföretag. Då kan näringslivet utvecklas positivt, då kan vi få bättreanställningstrygghet och nya arbeten. Vi måste vidare minska vårt oljeberoende. Oljan har ju och snabbt växande tyngd i vår ekonomi, och vår oljenota blev,vilka räkneövningar som än förekommer i den offentliga debatten, 10 miljarderdyrare. Det betyder en stark belastning för staten, kommunerna, företagen ochhushållen. Vi måste hålla tillbaka ökningen av såväl offentlig somprivat konsumtion. Om vi skall få utrymme för att öka exporten och kunnagenomföra en omvandling av vårt näringsliv blir utrymmet för en ökning avoffentlig och privat konsumtion ytterst begränsad. Budgetförslaget betyderockså ett bestämt steg i den riktningen, och ändå är förslaget sä utformat attdet skyddar de svaga grupperna. Riksdagsdebatten om dessa vägar och omsocialdemokraternas alternativ har ju numera pågått i fem , och jagskall i mitt inlägg i första hand stanna vid vad som sagts i utskottsbetänkandetoch debatten om offentlig ekonomi och om skatter. Jag vill emellertid först säga några ord om inflationen.Vi har haft stora prishöjningar. Det är sålunda intenågot nytt problem. Vi måste föra en hård kamp mot inflationen under kommandeår, och vi behöver samverka i det arbetet, i politiska partier, i fackligaorganisationer och inom näringslivet. Socialdemokraterna säger nu att regeringen också på dettaområde är passiv. Jag kan förstå det partipolitiska greppet. Det är väl ettnaturligt grepp för en opposition att säga så om regeringar. Jag skulle tro attnuvarande regeringspartier sade något liknande 1974 och 1975 om den dåvarandesocialdemokratiska regeringen, då inflationen också låg på nivån . Men är regeringen inte passiv. Mycket av regeringenspolitik, bl. a. inkomstskattereformen och den starka prisövervakningen syftartill att begränsa prisökningarna. Men sanningen är att varken regeringen elleroppositionen har tillräckligt verkningsfulla instrument. Om vi hade det skullevi självfallet utnyttja dem, och om socialdemokraterna skulle haft sådanainstrument 1974 och 1975, så förmodar jag att de också skulle ha utnyttjat dem.Inget parti vill väl ha en stark inflation. Socialdemokraterna föreslår nu en ny väg. Det är attsubventionera -skattefinansiera-en större del av kostnaderna för bostäder ochlivsmedel. Nr 94 kan gå den vägen. Vi gör det juredan i hög grad. Vi betalar en stor del av våra n sda pnden boendekostnader skattevägen -bostadssubventionerna stiger med en dryg j-j t ]. Da det gäller egnahemfår gällande avdragsrätt en liknande effekt, och då det gäller hyresbostäder bostadslänens utformning, Subven- F'ansrlebntt tionerna är betydande - för en nytrerummare , . Detbetyder alltså att om någon skulle betala , i hyra för entrerummare, så är det ungefär halva den reella kostnaden. Därtill kommer förmånga familjer betydande statliga och kommunala bostadsbidrag. Ochmatsubventionerna är i runda tal 4 miljarder. Det är bl. a. en subvention pådrygt . för varje liter mjölk. Vi kan gå vidare. Det skulle ha en del fördelar.Subventionsvägen kan vara fördelaktig för en del grupper. Den kan begränsauppgången i konsumentpriserna, men den har också nackdelar. Den viktigaste äratt också subventionerna skall betalas, betalas med höjda skatter eller medökande budgetunderskott. Det är besvärliga vägar, i synnerhet som såväl skattersom budgetunderskott redan är höga. Vill man förorda subventionsvägen, måste man sålunda sägaatt man är beredd att höja skatterna eller att ta ett högre budgetunderskott.Jag tror nämligen inte pä socialdemokraterna då de säger attderas alternativa politik skulle ge mera i tillväxt och på det sättet ge meraresurser. Snarare skulle problemen när det gäller tillväxten bli än större ände är. Vi är beredda att pröva alla förslag att dämpa prisutvecklingen,men de fortsatta subventionernas väg är problemfylld. Låt mig så gå över till debatten om den offentligaekonomin och skatterna. I reservation 6 tar socialdemokraterna upp ett paraspekter på budgetpolitiken som jag gärna vill beröra. Där sägs att en höginflationstakt och en svag ekonomisk tillväxt medför stora budgetunderskott.Det är rätt, och det är anledningen till att vi säger att en snabbare realtillväxt i svensk ekonomi är av avgörande betydelse. I reservationen sägs ocksåatt en budgetpolitik som syftar till att föra svensk ekonomi ut ur enstatsfinansiell kris måste inbegripa åtgärder som såväl förstärker budgetensinkomstsida som begränsar utgifterna. Vidare säger socialdemokraterna att enbred enighet om en sådan uppfattning fanns , medan regeringen , ibörjan av 1980. skulle ha en mera moderat färgad uppfattning, nämligen att enminskning av statsutgifterna är den enda vägen att få ned budgetunderskottet. Sanningen är denna; Vi kan nå bättre balans genom attförstärka budgetens inkomstsida. Den väg vi då bör gå är att förbättratillväxten i samhällsekonomin. Den kan ge nya resurser. Vi kan exempelvis få inmer än 2 miljarder ytterligare vid oförändrade skatter genom en procentenhetshögre tillväxt. En högre tillväxt kan också minska behovet av en delstatsutgifter. Detta sätt att nå balans - mera inkomster via högre tillväxt -är en god väg, nu lika väl som 1979, Vi kan emellertid inte nå balans genom skattehöjningar. budgetförslagetklargjort vad många - i vart fall utanför de politiska 88 debattsalarna - redan vet, nämligenatt vi i har ett mycket högt skattetryck,att vi har växande problem med skattefusk och skatteflykt och att det finnsgränser för vad människor betraktar som ett rimligt skatteuttag. Det är därförsom vi säger att "fortsatta höjningar är alltmer problematiska". Självfallet kan inkomstsidan komma att förändras genomskattereformer . Vi kan komma att höja en del skatter - det ären rimlig gissning att alkohol- och tobaksskatter, som höjdes för bara etthalvår sedan, kan komma att höjas . Vi kan kommaatt införa en del nya skatter - det är en rimlig gissning att vi kommer att fåen båtskatt , för att nämna ett exempel. Vi kankomma att avskaffa en del skatter- det borde också vara en rimlig gissning attannons-och reklamskatten kommer att försvinna . Den är alltmerorimlig att motivera och hantera. Men detta är ändå tämligen marginella justeringar inom ettskattesystem som hanterar mer än 200 och snart 250 miljarder och om vi villförändra en statsbudget som arbetar med en budgetbalans om ca 50 miljarder. Då vi säger att vi inte kan skattehöja oss till balans, attvi inte utan vidare kan höja skattetrycket, är det därför att ingen av de treskattevägar som är mera betydelsefulla kan ge särskilt mycket mera om vi villha ett samhälle som ger människor trygghet, som ger tillväxt i ekonomin och sombetyder att det är lönande att arbeta och att spara. De tre skattevägar som ärmera betydelsefulla är dessa: 1, Inkomstskatterna.De är redan för höga, och marginalskatterna måste sänkas. Det är min bestämdauppfattning, och har ju också socialdemokraterna insikt om attmarginalskatterna i vart fall är ett problem, 2, Konsumtionsskatterna,Det är framför allt mervärdeskatten, momsen, som har större betydelse. Ocksåden är tämligen hög. En höjning påverkar den allmänna prisnivån, den medförhögre inflation och medför också ökade statsutgifter, varför nettoutbytet inteblir så stort. 3, Produktionsskatterna.De är också tämligen höga. Vi har lagbundna socialavgifter på , Om vilägger till avtalsbundna avgifter, semesterersättningar o, d, är de över 40, påväg mot av lönesumman. Vi kommer att gå vidare på en del punkter. Vi har t. ex,redan beslutat om att höja ATP-avgifterna . Men skulle vi göraväsentligt mera - skulle vi t, ex, införa en ny hög skatt, en proms -får vi en kostnadsnivå inom svensk arbetsmarknad och inom svenskt näringslivsom skulle försvåra våra möjligheter att sälja varor och tjänster. Vi skulle fåän besvärligare löneförhandlingar. Den kaka som kan finnas att förhandla om ärredan liten och bör väl ändå inte utnyttjas bara för höjda skatter, I synnerhet när det gäller produktionsskatterna, när detgäller den samlade nivån av löner och löneskatter, måste beakta delöne- och skattenivåer som finns i vår omvärld. Vi kan inte ligga på en nivåsom väsentligt skiljer sig från andra länders - det var en av de lärdomar vifick av några ar av mitten av , och den bör vara vägledande för ossockså när vi nugår in . Jag är inte på det klara med vad socialdemokraternaegentligen anser om de framtida skattenivåerna. De säger ibland att skatternamåste höjas- det fanns socialdemokrater som framställde detta somett väsentligt politiskt krav. sägs det i utskottsbetänkandet attskattetrycket inte kan öka i någon större utsträckning. Vill socialdemokraternaöka skattetrycket eller vill man det inte? Eller vill man öka bara i vissutsträckning? Det är här fråga om ett vägval. Qm vi ser pä 1980-taletmed realism, en realism som har klara inslag av optimism och av en framtidstro,så bör vi vara medvetna om att tillväxten - de nya resurserna - blir rättmåttfull också med en förståndig ekonomisk politik. Vi löser alltså inte vårabalansproblem den vägen. Vi löser dem inte heller med ständigt fortsattaskattehöjningar. Då måste vi begränsa den starka tillväxten av de offentligautgifterna. Jag betonar måste, ty det finns inga andra alternativ. Regeringen-som sägs vara så passiv-säger också klartdetta, och har lagt fram ett budgetförslag som innebär att vi tar de förstastegen till balans i den offentliga ekonomin. Det är en läng väg kvar, ochvägen ser ut att bli extra lång och besvärlig genom att oppositionen inte tycksvara beredd att medverka i arbetet på att nå balans. Det är ju milsvida avståndmellan socialdemokraternas kritik av den nuvarande regeringens budgetpolitikoch deras egna alternativ och den verklighet vi leveri och kommer att leva iunder kommande år. Är det inte dags att få en mera realistisk dialog om våroffentliga ekonomi än den vi nu har haft ? Under detta anförande övertog tredje vice talmannen ledningen av kammarens förhandlingar. KJELL-OLOFFELDT (s) replik: återkommer med förvånandeenvishet som budgetminister i regering efter regering. Under hans händer harbudgetunderskottet ökat från till över 50 miljarder kronor.Det vore mig främmande att påstå att detta är personliga fel, mennog har det varit tillfällen då man har kunnat tvivla på förmågaatt handskas med finanserna: extravaganser med dyra företagsköp,misslyckade flygplansprojekt inom försvaret och slöseri med pengar ienergipolitiken. har regeringens officiella förklaring varit attunderskottet ökat framför allt på grund av de stora utgifterna försysselsättnings- och näringspolitiken. visar i sitt egetbudgetförslag att av utgiftsökningen på utgörsbara 6 miljarder av sådana utgifter. Resten är med definitiontill större delen automatik. 55 miljarder skulle mer eller mindre hänföra sigtill automatiska utgiftshöjningar, som det finns olika förklaringar till. Vad gör då budgetministern i denna situation? hansäger uppriktigt och utan omsvep att budgetunderskottet är för stort, och sammauppfattning Vad vill man då göra? Slutsatsen avdet långa Nr 94 talet blevatt det inte skall bli några reformer utan att man skall vara Onsdaeen den återhållsam.Den goda vägen till balans skall sedan gä över tillväxt i ekonomin.Vad med stor energi tillbakavisar är tanken pä en _ är frågan: Är detta ett rimligtrecept? Enligt uppgift har det nu i budgetdepartementet räknats fram siffrorför långtidsbudgeten, dvs, en framräkning av statens utgifter och inkomsterunder de kommande fyra åren - under förutsättning att inga nya reformergenomförs och inga nya utgifter accepteras. Dessa beräkningar visar attbudgetens underskott växer från till 88 miljarder /86. Detta betyder alltså att staten skulle ha ettunderskott på nära utan att det har fattats något endabeslut i denna riksdag som ökar statens utgifter. Då måste jag fråga herrMundebo: Är detta riktigt, stämmer de här uppgifterna? Detta skulle nämligenkasta en alldeles speciell skugga över framtidsväg: allt skalllyckas genom återhållsamhet och tillväxt i ekonomin. I långtidsbudgeten räknasdet med en icke föraktlig tillväxt i ekonomin - . Ändå hamnar vi idenna situation. Det är djupt oroande och jag frågar: Är balans i ekonomingenom enbart tillväxt och återhållsamhet verkligen en möjlig väg? Måste vi intei den där dialogen som talar om också börja resonera om skatter? Jo, vi skall resonera om skatter i dendialogen, men låt oss då resonera med utgångspunkt att få den effektivastemöjliga utformningen av vårt skattesystem och inte hur vi ytterligare skallkunna höja skattenivåer som redan är så höga att de riskerar att skada vårsamhällsekonomi. Vägen till balans i vår offentliga ekonomi måste alltså iförsta hand gå via en aktiv ekonomi, en ekonomi med god tillväxt, ochoffentliga utgifter - statliga och kommunala - som ligger inom ramen för deresurser som vi har att arbeta med. Vi kan inte fortsätta attöka våra offentliga utgifter i samma betydande grad som , Detfinns inga skatter, vad vi än kallar dem, hur vi än konstruerar dem, varifrånvi än importerar dem, som kan ge oss tillräckliga resurser för en offentligsektor av den omfattningen. Därför menar jag att huvudvägen måste vara tillväxtenoch en utgiftsnivå som samhällsekonomin kan klara av och som inte liggerväsentligt över våra resurser. Det är ännu för tidigt att ge en bild av hurlångtidsbudgeten kan komma att se ut . Vad vihittills har redovisat är att också med en ganska gynnsam utveckling i ekonominhar vi att arbeta med budgetunderskott på en nivå av drygt 50 miljarder underde kommande åren, och det betraktar vi som varande en allför hög nivå. Det ärdärför vi säger: måste vi begränsa tillväxttakten när det gäller deoffentliga utgifterna. Jag skall alltså inte kommentera några enskilda siffror,eftersom det är för . Att långtidsbudgeten kommer att handlaom högre siffror äntidigare budget följer av långtidsbudgetars konstruktion. Vi utgår nämligenfrän beslutade regler för t, ex, sociala transfereringar. De geralltså bilden av vad det kostar att föra samhällsarbetet vidare om man inte görnågra förändringar, om man fullföljer alla fattade beslut omflerårsplaner och fortsatt utbyggnad på några områden. Även om siffran alltsåskulle bli väsentligt lägre än den nämnda, är den enligt min uppfattning förhög och understryker vad jag här har sagt, nämligen att vi, för att nå balans iekonomin, måste begränsa statsutgifternas tillväxttakt. Den slutsats jag kunde dra av inlägg ärföljande, och den utgör alltså svaret på en fråga jag ställde i mitt inlägg:Kjell-Olof ser fortsatta skattehöjningar som en huvudväg för att näbalans i vår ekonomi. Är denna slutsats riktig, är det ett för människornavärdefullt besked som vi har fått. KJELL-OLOFFELDT (s) replik: Nej, , det är alls icke så atttekniken för framtagande av långtidsbudgetar skall leda till högre siffror päutgiftssidan än för tidigare budget. Det är tvärtom. Jag var med ochkonstruerade tekniken för att göra långtidsbudgetar i det här landet, och jagvet att den tekniken är sådan att utgifterna bör minska därför attutgiftsprogram går ut ur budgeten och det blir ett mindre utgiftstryck. Så hardet varit varje gång , och varje gång vi har presenterat enlångtidsbudget i det här landet har underskottet minskat med tiden - men detgör det inte nu enligt de uppgifter jag har fått och som intedementerar utan egentligen bekräftar. Det är detta som är det oroande med detallmänna perspektiv som vi har framför oss. frågar mig: Är det genom skatter vi skallåtervända till balans i budgeten? Låt mig vända på det: Anta att fortsätta i flera regeringar och genomföra sitt program, nämligen attåstadkomma balans genom att skära ned utgifterna. Säg att ni bara skall hålladagens budgetunderskott på 55 miljarder. Med den här långtidsbudgeten måste niminska statens utgifter från dagens nivå med . Det är helapensionskostnaden för staten som då måste bort. Det är den dubblaförsvarskostnaden som måste bort. Det är slut på alla barnbidrag ochbostadsbidrag och studiebidrag. Det är den besparingslinje som ni skall drivabara för att hålla det budgetunderskott som säger redan är förhögt. Jag undrar om riktigt begriper innebörden av dendiskussion vi för, om han tror att detta är någonting som han kan vispa ätsidan med att säga att man skall räkna till i budgetdepartementet.Är detta den huvudsiffra man kommerfram till. betyder det att vi är i ennärmast desperat finanspolitisk situation. Jag upprepar: Vi har redovisat enlångtidsbudget där underskottet långsiktigt växer. Det går åt andra hållet, fördet följer av själva beräkningstekniken genom att vi inte tar in ett enda nyttbeslut i bilden. Menar att den här långtidsbudgeten i sinagrundläggande förutsättningaravviker från andra, redovisa det då. Vad är det som har hänt Nr 94 med den svenska statsbudgeten sedan fickhand om Onsdaeen den "e"- Om vi skall sluta att skrämnia varandra och använda varandras argument _ för attskrämma folk med, så kanske vi skall konstatera att den här situationenkommer vi inte ur genom att enögt bara titta på ena sidan av Det går inte att såga att det här sparar vi oss ur. det går inte att säga attekonomisk tillväxt klarar oss ur det här. Vi måste få en rejäl diskussionom hur det framtida skattesystemet skall utformas, men pä den punktenvar utomordentligt okonstruktiv och negativ och sade baraatt ingenting går att göra, att vi sitter fast i det system som vi har i Den offentliga ekonomin är i en allvarligsituation; jag har sagt det dussintals gånger . Redan denlångtidsbudget som vi redovisade gav ett klart besked om att denoffentliga ekonomin nu och långt in är i en allvarlig situation.Gång på gång har jag betonat detta. Jag kan inte säga någonting om den härlångtidsbudgeten ännu, eftersom arbetet med den skall ske ochapril, men så mycket är ändå klart att den kommer att än en gång understrykaatt den offentliga ekonomin är i en allvarlig situation. Om ser igenom 1970-taletslångtidsbudgeter, kommer han kanske att finna att den där bestämdabeskrivningarna av dem som han gav inte stämmer. Att statsutgifterna skulleminska ligger inte i metodiken för en långtidsbudget. Tvärtom ökarstatsutgifterna till följd av en rad beslut som har tagit under1970-talet och som innebär flerårsprogram på olika områden och uppflyttadeambitioner. De ingår i långtidsbudgeten, vi vet om dem i förväg och kan prickain att de kommer. En del program faller ut, det är riktigt, men en del programkommer också intill följd av beslut som fattar. Det finns emellertid en avgörande skillnad, som har blivitmera markerad i de senare årens långtidsbudgeter och som också har framgått avde sedvanliga budgetförslagen, och den är bakgrunden till vad jag säger om attvi är i slutet av skattehöjningarnas väg. Inkomstsidan, som under 1960-taletoch långt in hade en stark tillväxt, har haft ensvag tillväxt, medan utgiftssidan fortsätter att ha en stark tillväxt. Vi har i budgetpropositionen redovisat vad somhar hänt under de gångna tre åren. då vi har haft en årlig tillväxt påinkomstsidan med i runt tal 10 miljarder och en årlig tillväxt på utgiftssidanmed i runt tal 23 miljarder. Också betyder ett fullföljande avde fattade besluten att statsutgifterna väsentligt ökar medan statsinkomsternastiger i långsammare takt. till följd av bl. a. en svagare tillväxt nu än undertidigare ar. Vi får alltså realistiskt räkna med en svagare tillväxt påinkomstsidan. Härtill kommer att vi år för år kundehöja skattenivåerna och fa ökningar av skatteinkomsterna medan vi . som jagmenar, har nått till Nr 94 slutet av skattehöjningsvägen ochinte kan få in de många nya miljarderna Onsdaeenden genom ständiga skattehöjningar utantvärtom möter växande problem att 77febni'iri 1980 hantera de skatter som vi redan har beslutat. Vad jag sade och dussintals gånger har sagt om skatterna är att vi måste Fininsdebatt förändra skattesystemet och också håller på att göra rätt väsentliga justeringarav detta men att vi inte genom att utnyttja vare sig inkomstskattesystemet,konsumtionsskattesystemet eller produktionsskattesystemet kan"skattehöja" oss fram till balans i samhällsekonomin. Den kvarståendeslutsats som jag drog av inlägg och som ger ett mycketbetydelsefullt besked är att förordar att vi skall nå balansgenom fortsatta skattehöjningar. Det fordras stora skattehöjningar för att viskall nå den balansen, och under sådana förhållanden kommer bekymren för vårsamhällsekonomi att vara väsentligt större åren framöver än vad de är . Jagar inte förhandsanmäld till denna debatt,men med tanke pä hur den har utvecklats vill jag påminna omnågra saker som jag anser centrala i vår ekonomi. I densocialdemokratiska reservationen nr 1 framhålls, på s. 68: "För att ekonomisk tillväxt skall kunna bidra tilllösningen av våra balansproblem, måste dess främsta drivkrafter vara enutbyggnad av industrin och ökad produktion för export och för att ersättaimport. Detta förutsätter en påtaglig ökning av sparande och kapitalbildning.Konsumtionens tillväxt måste alltså hållas tillbaka om byggandet för framtidenpå nytt skall kunna komma igång. Detta gäller såväl privat som offentlig konsumtion.Att åstadkomma ett ökat sparande och överföra detta till produktivainvesteringar måste bli en av den ekonomiska politikens huvuduppgifter." Jag kan helt och fullt instämma i detta. Jag skulle likagärna kunna säga att den socialdemokratiska oppositionen genom detta uttalandetill fullo instämt i vad regeringen i det här avseendet redan har sagt. Samstämmigheten i det här avseendet betraktar jag som tillgång. Men den är naturligtvis en tillgång endast under förutsättningatt vi alla håller fast vid denna målformulering. Det är just insikten omnödvändigheten att hålla tillbaka konsumtionens tillväxt, både den privata ochden offentliga, som väglett regeringen när vi utformat budgeten. Det är fulltklart attdet inte finns utrymme för den ökningstakt när det gäller den totalakonsumtionen som vi levt med . Det utrymmet finns inte med hänsyntill vår bytesbalans, och det finns inte med hänsyn till det sparande som krävsför att vi skall kunna gå mot framtiden med tillförsikt. En åtstramning av konsumtionen är helt nödvändig. Men detär också helt nödvändigt att då se till att de ekonomiskt svaga,folkpensionärer och barnfamiljer, hålls skadeslösa. Och så har också skett iårets budget. När regeringen nu för fram en politik med denna inriktningkritiserar 94 socialdemokraterna regeringen, enagången just för åtstramningen och andra