prot · G309148 · 1979-12-31 00:00:00 — Skillnaden mellan årets proposition och fjolårets proposition äratt årets innehåller förslag till konkreta åtgärder att besluta om. Läkartillgången och tillgången till annansjukvårdspersonal är. som här sagts, av avgörande betydelse för kontinuiteteninom sjukvården - detta oavsett vad man kallar den sjukvårdspersonal sorn skallgä allmänheten till banda. Det har frainkommit i en motion av hursvårt det är i vissa län att få träffa en läkare. Det är ingenting specielltför Norrlandslänen. Vi skulle kunna ha likadana motioner från andra delar avlandet, där vi har precis likartade förhållanden. Jag har den erfarenheten, ochdet sade jag , att den stora frågan för folk ute i glesbygderna inteär kontinuiteten i relation till viss bestämd personal. Problemet är att överhuvud taget få träffa en läkare eller en distriktssköterska. Det är ändå detväsentliga. Kan vi få en sådan personaltäthet att det kan bli kontinuitet ivården är det klart att vi alla ställer upp på det. Och jag vill gärna betona.Gabriel . att det är decennier sedan inledde en verksamhetpå detta område och försökte komma till rätta med den problematiken. Idéerna äralltså inte nya, men jag skall gärna erkänna att man har intensifierat sinaansträngningar - och det tycker jag är riktigt och bra. Vi har från socialutskottets sida ställt oss bakompropositionen, och jag vill bara helt kort peka på några punkter där viytterligare tryckt på vad som står i propositionen. Vi har bl. a. betonat attkvällsöppna mottagningar skulle kunna innebära chans till en bättre kontinuitetmellan patienter och sjukvårdsinrättningar. Vidare kan vi väl litet till manskonstatera att bristen på allmänläkare är resultatet av en dåligutbildningsplanering - och det måste rättas till. Utskottet har sagt att det ären nödlösning under en övergångstid att ge dispens för behörighet tilldistriktsläkartjänster för specialister, och det är naturligtvis så man skallse på dagens situation. F. ö. trorjag att vi - och framför allt sjukvårdshuvudmännen - har stora Kontinuiteten i hälso- och sjukvården m. m. Kontinuiteten i hälso- och sjukvården m.m. uppgifternär det gäller att inom ramen för tillgängliga resurser ordna en fullvärdigservice ät medborgarna. Jag vill peka på det faktum att vi här i i daghar en aktiv läkare på 400 invånare. Och det finns stora områden i vårt landdär man får vänta i månader för att över huvud taget få träffa en läkare. Dåfrågar sig onekligen en lekman: Vad beror detta på? Måste det inte vara bristeri organisationen?-Jag tror att vi litet till mans har en uppgift att fylla påden punkten. Här har talats litet grand om privatläkarna. Låt mig barasäga - vilket jag anförde - att privatläkarna är en resurs vidsidan av den offentliga vården och atl vi inte skall kasta bort den.Omfattningen av framtidens privatvård är beroende av arten och graden avsamverkan mellan offentlig sjukvård och privatvård. Det innebär altprivatvården måste ta sitt totala sjukvårdsansvar. Låt mig säga att vi inte förbättrarsjukvården eller kontinuiteten inom sjukvården genom att servera slagord i denpolitiska debatten. De konkreta åtgärder som vi nu har att ta ställning tillhör rimligtvis innebära en puff framåt för en bättre och mänskligare sjukvård. Jag vrkar.herr talman, bifall till utskottets hemställan. GABRIELROMANUS (fp): Jag kan ha en viss förståelse för den sistalitet syrliga kommentaren från , eftersom man vid en jämförelsemellan vad utskottet nu säger och vad utskottets majoritet sade förra aretfinner att utskottet nu de facto har anslutit sig till det som man förra åretinte var lika pigg på att ställa sig bakom, medgav själv attarbetet för en bättre kontinuitet har blivit intensivare - ochdet är nog dagens understatement. Om det arbetet har pågått , hardet nog skett i hög grad i tysthet och utan särskilt mycket konkreta resultat.Jag är övertygad om att anledningen till att kravet på bättre kontinuitet ochfasta lakar- och sjuksköterskekontakter har kommit i centrum för den politiskadebatten är att vi har talat på ett sätt som människor har förstått och tagitemot positivt, när vi har arbetat för husläkare till alla. Om inte det, kan jag inte hjälpa det. Jag är i alla fall glad över att han nu haranslutit sig till vår syn. Jag vill först säga att vi. om vi i fjolåretsproposition hade haft det åtgärdsprogram som vi har att ta ställningtill. kanske skulle ha kunnat diskutera från andra utgångspunkter. sade tidigare atl man inte vänder enatlantängare i en handvändning. O.K., det gäller ett långsiktigt arbete, ochdet har också tidigare erkänt. I den mån sorn man påskyndat detarbete det nu gäller genom att tala orn husläkarsystemet vill jag medge att detvarit bra att göra det. Men vi kan inte spåra något av praktisk betydelse i attkalla en läkare vid ett visst namn. GABRIELROMANUS (fp); Nej vi harsannerligen inte gjort anspråk påatt det skall ha någon prakfisk betydelse. Men det har lett till praktiskaresultat därför att kravet har fått en större politisk tyngd och politiskgenornslagskraft. och det är inte dåligt det heller. Men jag skall inte nutrötta kammarens ledamöter med att upprepa vad sorn sades i fjolårets debatt,eller med de konkreta förslag som då lades fram. Jag kan bara konstatera altdet mesta av det som sker är en direkt uppföljning av de principer som drogsupp i förra årets proposition. Det är också därför som det är så lätt för ossatt bli överens. Skriftliga deklarationer mot livsförlängande åtgärder,m. Överläggningen var härmed avslutad. Propositioner gavs på bifall till dels utskottetshemställan, dels motion 1934 av m.fl., och förklarades den förrapropositionen vara med övervägande ja besvarad. Sedan begärtvotering upplästes och godkändes följande voteringsproposition: Den som vill att kammaren bifaller socialutskottetshemställan i betänkande 38 mom. 1röstar ja, den det ejvill röstar nej. Vinner nejhar kammaren bifallit motion 1934 av "m. fl. Vid omröstning genom uppresningförklarades flertalet av kammarens ledamöter ha röstat för ja-propositionen. DåKarin begärde rösträkning verkställdes votering med omröstningsapparat.Denna omröstning gav följande resultat: Ja - 315 Nej - 17 Utskottets hemställan bifölls. §19 Skriftliga deklarationer mot livsförlängande åtgärder, m. m. Föredrogs socialutskottets betänkande 1979/80:39 medanledning av motioner om skriftliga deklarationer mot livsförlängande åtgärder,om forskning på svårt sjuka patienter och om ändring i obduktionslagen. Jag förstår att kammarens ledamöter nu sättersig i säkerhet, för jag skall tala om allas vår förestående hådanfärd. Jag harnämligen till detta betänkande nr 39 frän socialutskottet fogat ett särskiltyttrande som berör vår rätt att bestämma om vår hådanfärd. Jag tycker att detär självklart att vi skall ha den rätten, men tydligtvis är det inte det. Skriftliga deklarationer mot livsförlängande åtgärder,m. Det synes rnig finnas många skal till all respektera entidigare dokumenterad viljeyttring när det gäller att få avstå frånlivsuppehållande insatser i livets slutskede. Att få avstå från sådana insatserförefaller mig tillhöra de mänskliga fri- och rättigheterna. Och det är intesvårt-att läsa in en sådan rättighet i resolution från 1948om de mänskliga rättigheterna. har också uttaliit sig i dennariktning när det gäller den sjukes rätt. Det är inte någon särskilt drastisk reform som jag härförespråkar. Det är många som är inne på den linjen att en läkare bör ha rättatl åberopa ett livstestamente eller dödstestamente - vad man nu vill kalladet. Som exempel kan jag nämna professor . i och förreordföranden i F. . Och vår egen säger mycket bestämt att behandling mot en patients klart uttaladevilja strider mot grundlagen, regeringsformens 2 kap. 6S. Jag får erkänna att sedan frågan togs upp i början av1970-talet har attityderna förändrats. Då var man helt avvisande till sådana härtestamenten. skriver man - utskottet gör del också - att ett sådant papperär ""tungt vägande" i vården. Så hänvisar utskottet förstås tillden utredning om sjukvård i livets slutskede som kommit och somomfattar åtta volymer men där denna fråga berörs på endast åtta sidor.Utskottet åberopar alltså vad utredningen säger om att ett sådant testamente ärtungt vägande men anser inte att det bör vara juridiskt bindande. Utredningen isin tur grundar sitt omdöme på etiska symposium 1974, där mankom fram till liknande synpunkter. Men det har naturligtvis inte varit någonseriös utredning. Man kastar fram påståendet att ett sådant livslestamente intekan jämföras med ett testamente som gäller kvarlåtenskap. Det kan kanske vara riktigt,men man anger inte några motiv. Låt mig åberopa fler som är tveksamma i det här ärendet.Förre justitiekanslern säger all man inte kan vifta bort tankenpå sådana här testamenten men att han själv ""inte tänktfärdigt"", i är också betänksam mensäger alt inte år rätt forum att komma med direktiv, utan altdet är den lagstiftande församlingens sak. Den här frågan har inte något som helst med dödshjälp attgöra. Får jag referera till en man som jag kanske ideologiskt inte har såmycket gemensamt med men som är en klok karl i alla fall. nämligen professorIngemar Hedenius, Jag tycker att han gett ett mycket fint bidrag till den härdebatten genom att säga att ett avbrytande av livsuppehållande insatser inte pånågot sätt är att döda och att därför en läkare inte skulle vara förpliktigadtill livsuppehållande insatser; vad det gäller är att låta en patient dö. Detkan jag som präst verkligen skriva under. Vid livets slut. närskapelsen är förbrukad, skall man låta vederbörande få dö. Två skäl har föranlett mig att avge detta särskildayttrande. För det första har det inte, som jag redan sagt, gjorts någon seriösutredning, Vlan har inte gjort någon utredning, bara ett uttalande. Med tankepå att rättsläget är så oklart- något som också professorn i straffrättHansThornstedt framhåller- borde manverkligen från läkarhåll anamma ett sådant här förslag; det skulle gerättsskydd för läkaren. För det andra har ministerkommittérekommenderat sina medlemsländer att göra en utredning av dessa skriftligaviljeyttringar vad det gäller rätten att avstå från livsuppehållande insatser ilivets slutskede och huruvida dessa viljeyttringar kan vara bindande. Manframhåller särskilt irreversibla hjärnskador bland de fall som kan komina ifråga. skriver utskottet att om de remissinstanser som skallgranska utredningen om sjukvård i livets slutskede ger vid handen alt detföreligger ett behov av en utredning, så utgår man från att regeringen skallföranstalta om en sådan. Det är min förhoppning att remissinstanserna skallvara observanta. Skulle så inte vara, vore det gott med en upplyst regering idetta stycke. Vi talar, mina damer och herrar, om medinflytande ochmedbestämmande på många livsområden som vi ibland inte har så mycket att göramed. Men när det gäller den sista spillran av värt eget skröpliga liv, då skallandra ha det sista ordet. Det innebär, herr talman, föga respekt för livet ochdöden. Skriftliga dekla-raUoner mot livsförlängande åtgärder,m. Eftersoni inte har någotyrkande som avviker från utskottets hemställan, skall jag inte hålla någotlängre anförande. Utskottet hänvisar ju till att den utredning som har tagitupp det här problemet och vars förslag nu skall övervägas av regeringen kommeratt bli föremal för en mera ingående diskussion när regeringen är färdig medsin stiindpunkt. Utskottet förutsätter också att regeringen i samband med sittövervägande prövar om man behöver göra ytterligare utredningar med hänsyn tillEuroparådets ställningstagande. Det är verkligen svåra frågorsom tas upp ide härmotionerna. Därför finns det anledning att avstå från ändringarsom inte är nogagenomtänkta, Jagtror för min personliga del, att den ståndpunkt som den nämndautredningen har kommit fram till är välgrundad. De enhälliga uttalanden somutskottet gör tror jag också kommer att vara till fyllest för ganska lång tidframåt. Men vi får, som sagt, tillfälle attåterkomma till dessa frågor när regeringen har tagit ställning till detutredningsbetänkande som remissbehandlas. Därför nöjer jag rnig för dagenmed att yrka bifall till utskottets hemställan. MÅRTENWERNER (m): säger att han är till fredsmed vad utredningen har kommit fram till. Men den som nogsamt läser betänkandetfinner det synnerligen motsägelsefullt. Det råder en stor tveksamhet: å enasidan har läkaren möjlighel att avbryta behandlingen, å andra sidan är detsvårt att veta var gränserna går för dessa insatser. Jag tycker att dentveksamhet som kommer till uttryck i utskottsbetänkandet borde ha gett utskottetanledning att klart och tydligt rekommendera regeringen att efterkommaEuroparådets rekommendation. Skriftliga deklarationer mot livsförlängande åtgärder,m. GABRIELROMANUS (fp): En erfarenhet som vi ofta gör i politiken äratt det finns frågor som är svåra, där det finns skäl som talarför den enaståndpunkten men också skäl för den andra ståndpunkten. Om det är något områdedär delta är fallet, är det de frågor om liv och död som vi nu behandlar. Detär därför motiverat att ha en nyanserad ståndpunkt: i den mån man skallförändra lagstiftning och praxis skall det ske långsamt, med beaktande av deerfarenheter som görs, och inte genoin några snabba klipp. Jag tycker alltsåatt det är väl motiverat att dra fram vad som å ena sidan talar för enståndpunkt och vad som å andra sidan talar mot den. Att här har skett en vissutveckling har ju själv påpekat. Jag vill inte hålla föruteslutet att hans egna framstötar har bidragit till den utvecklingen, och detkan väl i så fall innebära en viss tillfredsställelse för motionärerna. sägeratt det är så svåra frågor. Det är ju det jag också framhåller. Och just därföratt det är så svåra frågor tarvar de en seriös utredning. Vi kan inte låta ossnöja med det läge som råder. vet nog bättre än de flesta här ikammaren hur skiftande praxis är när det gäller vården i livets slutskede. i (m): Jag har naturligtvis med stort intresselyssnat på denna debatt. I mångt och mycket delar jag de synpunkter som GabrielRomanus har framfört, nämligen att detta är ett svårt område och särskilt ettsvårt område att lagstifta på. Jag var litet förvånad när så ivrigt hävdadevår rätt att bestämma om vår hådanfärd - det förvånade mig därför attuttalandet kom från en medlem av prästerskapet. Jag hade för sedan attgöra med en islamisk trosbekännare som vägrade att behandlas därför att hanansåg att man skall låta bestämma om ens hådanfärd. citerade ett uttalande av någon av vårajurister, att behandling mot patientens uttalade vilja strider mot grundlagen.Det är fullkomligt självklart att det förhåller sig på det sättet. Jag vet migaldrig under min snart 40-åriga läkarverksamhet ha varit med om att behandlinghar givits en patient mot hans uttalade vilja. Jag tror att man måste ha klartför sig att det är sällsynta fall som har väckt dessa bekymmer hos MårtenWerner. . Mot patienters vilja tror jag inte att det ges någon behandling här ilandet. Jag begärde emellertid ordet för att påpeka att detförekommer två olika slag av testamenten. Det som behandlas på s. 8 ibetänkandet är en skriftlig förklaring genom vilken en patient har fastställtvilken behandling som skall genomföras om han eller hon skulle drabbas avolycksfall, bli obotligt sjuk eller senil. Det är väl detta som folk oroar sigför - att de inte skall kunna uttala sina önskemål eller ens veta vilkaönskemål de har mot livets slut. Under mittarbete i kommittén om sjukvård vid livets slut råkade jag i sambandmed frågan om hjärttransplantation på ett amerikanskt dokument. Det är upprättat som ett slags kontrakt den mellanpatienten och hans läkare. rnen det gäller inte för 2] Enligt bestämmelserna i detta dokument skall patienten . minst tvåveckor före kontraktets uppgörande ha fått besked av två läkare att Skriftliga dekla-han eller hon lider av en dödligt förlöpande sjukdom, attdöden är nära rationer mot livs-förestående och att fortsatt behandlingendast artificiellt förlänger tiden till förlänsande åtsär-dess att dödeninträder. Under de förhållandena kan patienten åberopa sin pj lagligarått att få dö utan vidare behandling, och patientens""husläkare" åtar sig att se till att så sker. Men patientenskall ha talat med sin familj om detta kontrakt och det skall vara bevittnat avtvå vuxna, som inte tillhör familjen, som inte är nämnda i vederbörandestestamente och som inte har några fordringar på patienten. Man kan redan av dessa formuleringar förstå att detta ärjuridiskt knepiga saker. Det är möjligt att regeringen kommer att göranågonting i denna fråga -det vet jag ingenting om. Förde flesta ledamöter ikommittén om sjukvård vid livets slut var det tydligen en het potatis, och detgick inte att komma längre än till de allmänna uttalanden som är gjorda. Ochkanske är det bäst så. Jag kan instämma i mycket av vad GunnarBiörck sade men definitivt inte i det sista - att kanske är det bäst så,nämligen att man låter frågan stanna i det dunkel där den befinner sig. instämde med orn atl dettaär ett svårt område. Varför inte instämma med mig också? Även jag tycker attdetta är ett svårt område. Det är just därför, . som jag tyckeratt frågan skall utredas ytterligare. Fortsätt umgänget med den islamiske trosbekännaren! Det äruppenbarligen nyttigt, för han har precis samma mening som jag: Det är somskall bestämma min hådanfärd och inte eller någon annan läkare.Där tror jag att patienten kanske känner vilja bättre än doktorn gör iåtskilliga lägen. Att behandling mot patientens vilja inte skall förekommaär ju vedertaget och riktigt - och väl är det. Men - det berörde ju GunnarBiörck också - viljan kommer inte till uttryck i livets slutskede. Patientensvilja kommer inte till uttryck när patienten befinner sig i ett medvetslösttillstand. Det är dä ett livstestamente skulle kunna ge ledning beträffandebehandlingen. Ett sådant testamente skulle också vara ett rättsskydd fördoktorn, som ju kan få stå till .svars inför och ständigt ärutsatt för anhörigas anklagelser osv. Det förvånar mig litet att stöder den här tanken, men hans anförande var litet dunkelt mot slutet.Det fanns ju någon sorts rekommendation i det amerikanska livstestamente somGunnar nämnde. Det noterade jag med tacksamhet. Skriftliga deklarationer mot Uvs-förlängande åtgärder,rn. GUNNARBIQRCK i (m): Orsaken till att jag kanske inte stöderMårten entusiastiska insatser på det här området är att jag under nära40 ärs läkargärning i stort sett inte har haft behov av något juridiskt stödbakom ryggen för att handla så som jag tyckt att förhållandena i det speciellafallet bort föranleda. Jag tror inte att jag skulle ha blivit lyckligare avnågot slags juridiskt stöd. Vi befinner oss måhända ibland i en litet bisarr situationnär vi för denna diskussion här i landet. Medan det tidigare var mest angelägetatt tillförsäkra medborgarna bästa möjliga vård i livets slutskede - en vårdsorn i ökad utsträckning har kommit att bli liktydig med vård på sjukhus,därför att bostäderna har blivit mindre lämpliga, familjesplittringen harblivit större, kvinnornas yrkesarbete utanför hemmet har blivit vanligare ochfärre familjemedlemmar har funnits hemma för att ta hand om döende - har denoffentliga debatten alltmer kommit att röra sig om att på sjukhusge människor så begränsad vård som möjligt i livets slutskede. Jag tyckerattdetta är rätt allvarligt, för trots allt måste vi väl sträva efter atl ge sågod vård som möjligt och inte så nedtrappad vård som möjligt. Av tradition hardet ändå varit så att dettamed vård har varit liktydigt med att bota patienter. Det kan väl tänkas - ivarje fall har någon uttryckt det så - att man lätt tappar intresset förpatienten, när man kan bota densamma. Vad vi vill införa i livetsslutskede är att ge den döende den trygghet, ro och frid som inan behöver närman går över gränsen. Det är en lika seriös uppgift som att bota en åkomma.Därvidlag är det verkligen inte fråga om någon begränsning av vården, GunnarBiörck. utan snarare motsatsen. i (m): Jag tycker att ordet "'bota'" alltidär ett mycket vanskligt ord i medicinska sammanhang. Det är inte så ofta vi kange oss ut för atl bota sjuka människor. Vad vi gör är att vi försöker behandladem. så att vi får till stånd en så god förbättring som omständigheternamedger. Jag tror inte alls att sjukvårdspersonalen och läkarna förlorar intressetför patienter som inte går att "'bota". Tvärtom tror jag att vi harminst lika stort intresse för dem för vilka våra resurser är bristfälliga ellerinte räcker till. Men det är klart att det tar mer på oss att sköta sjukapersoner hos vilka vi inte ser några framsteg. Att utveckla defta närmare skulle föra alltför långt, herrtalman. Jag skall därför inte fördjupa mig mer i dessa problem. Jag får kansketillfälle att återkomma till den här frågan och till vid ettsenare fillfälle. MÅRTENWERNER (m); Nr 148 Jag skall inte föriänga diskussionen. men jag är medveten om den att GunnarBiörck också vet att det brister mycket i utbildningen när det gäller vårdenav de döende och att personal av skilda kategorier känner sig_ Vissa högskoleadministrativa frågor, m. rn. besväradoch handfallen inför döden. Den bristen i utbildningen håller man nu på ochreparerar, så där har uppenbarligen förelegat ett behov. Överläggningen var härmed avslutad. 1979/80:41 med anledning avpropositionen 1979/80:154 om överenskommelser om bidrag till verksamheten vidkarolinska sjukhuset och akademiska sjukhuset i , m. m. 1979/80:42 med anledning avpropositionen 1979/80:125 med förslag om tilläggsbudget III till statsbudgetenför /80 såvitt avser verksamhetsområde. Kammaren biföll vad utskottet i dessa betänkandenhemställt. § 21 Vissa högskoleadministrativa frågor, m. m. Föredrogs utbildningsutskottetsbetänkande /80:29 med anledning av propositionen 1979/80:104 om vissahögskoleadministrativa frågor samt propositionen 1979/80:100 såvitt gälleranslag till Kungl. och till vissa särskilda utgifter inom högskolanm. m. jämte motioner. TREDJE VICE TALMANNEN: I fråga om detta betänkande hålles gemensam överläggningför samtliga punkter. Under den gemensamma överläggningen får yrkandenframställas beträffande samtliga punkter i betänkandet. I det följande redovisas endast depunkter, vid vilka under överläggningen framställts särskilda yrkanden. Punkt 1 (Befogenhetsfördelningen inom högskolan)Regeringen hade i proposition 1979/80:104 (s. 17) föreslagit iitt godkänna denändrade sammansättning av regionstyrelserna som föreslagits i propositionen. godkänna denförändrade ordning för justering av planeringsramar som förordats ipropositionen. Vissa högskoleadministrativa frågor, m: m. Beträffande propositionens huvudsakliga innehåll anfördesbl. a. följande: "I propositionen föreslås vissa förändringar avbeslutsordningen för högskolan på grundval av förslag i betänkandet (Ds U1979:1) En decentraliserad högskola. Sammansättningen av regionslyrelsernaföreslås bli ändrad så att antalet ledamöter minskas från 21 till 18. Därvidminskas antalet företrädare för allmänna intressen så attlöntagarorganisationerna enbart kommer att representeras av de anställda inomhögskolan. Ifråga om fördelningen av medel från anslaget Lokala och indviduellalinjer och enstaka kurser aviseras en särskild utredning. För universitets- ochhögskoleämbetets (UHÄ) del anmäler föredraganden att han avser att föreslåregeringen att uppdra åt UFIÄ att belysa effekterna av ett besparingsalternativpå i samband med den belysning av effekterna av en besparing om tvåprocent, vilket numera normalt åläggs myndigheterna i samband medanslagsframställningarna." I detta sammanhang hade behandlats de med anledning avpropositionen väckta motionerna 1979/80:1928 av () m. fl., vari såvitt nu vari fråga yrkats att beslutade avslå förslaget om ändring avregionstyrelsernas sammansättning (yrkande 1), samt 1979/80:1930av och (båda m). att riksdagenbeträffande avveckling av regionstyrelserna skulle avslå motion 1979/80:1930,