prot · G309105 · 1979-12-31 00:00:00 — Jag anser själv, inte minst mot bakgrund av vad somhänt i , att så bör vara fallet. För det andra: Hur tolkar jordbruksministern orden"principiell ensamrätt"? Och för det tredje; Behöver vi över huvud taget under1980-talet en anläggning sådan som den som är planerad? Jag syftar då på denskrivelse från Kemikontoret som kommit regeringen till hända och som nuremissbehandlats. Här klargörs från industrins sida: att en central monopolbaserad behandlingsanläggning"modell Norrtorp" inte är erforderlig, att det miljöfarliga avfallet kan tas om hand ochbehandlas till en betydligt lägre kapitalinsats än den som förutses förNorrtorpsanläggningen, att industrins möjligheter att medverka aktivt iomhändertagandet av olika slag av miljöfarligt avfall tagits till varai otillräcklig omfattning, attsamarbetet företag och kommuner emellan behöver underlättas, att den centrala verksamheten inom området miljöfarligtavfall bör organiseras om från grunden och att förordningen om miljöfarligt avfall i konsekvens meddetta bör omarbetas. Inte minst spelar de ekonomiska faktorerna en stor roll. Förräntningenav de ca 150 milj. kr. som skall investeras i en central mottagningsanläggningkominer att kräva mycket höga mottagningsavgifter. Redan nu tar enligtuppgift ut . per ton trögflytande, halvfasta och fasta produkter, medandet inom EG-området är normalt med . Erinras bör också om att när 1975 antogförordningen om miljöfarligt avfall förväntade industrin sig att man skulle tatill vara de kunskaper som fanns inom industrin och att anläggningen skullekomma till stånd utan dröjsmål liksom att kostnaden skulle bli rimlig. Dessaförväntningar har inte infriats. Jag villalltså fråga: Innebär jordbruksministerns svar att industrin har rätt att byggaegna behandlingsanläggningar utanför den befintliga industrin eller ianslutning till den, vilka då kan samverka och ta hand om avfallet från flera olika,kanske likartade industrier? 14 Det är egentligen en rätt begränsadmängd miljöfarligt avfall som behöver tas omhand för renodlad, extern destruktion, om man positivt utnyttjar sä mycket sommöjligt av avfallet. Därför sägs att en centralanläggning av den dimension somhittills är planerad är onödig. En detaljerad genomgång av resultaten av 1978års riktade avfallsdeklaration från olika industrier och företag ger stöd åtdenna bedömning. Skillnaden gentemot de tidigare gjorda bedömningarna förklarasbl. att de avfallsinventeringar som genomfördes under1970-talets tidigare hälft och som låg till grund för förordningen ommiljöfarligt avfall gav en klart överdriven bild av de mängdmässigaförhållandena - något som jag tror att alla numera är överens om, att åtskilliga företag inte kunde invänta tillkomsten aven central behandlingsanläggning utan var tvungna att ta fram en egen metodikför att ta hand om sitt miljöfarliga avfall, som kanske i flera fall inte kundelagras, att detta skett dels genom att egen behandlingsutrustninginstallerats, dels genom att processtekniken utvecklats i riktning mot ett effektivareutnyttjande av råvaror och hjälpkemikalier resp. en effektivare utvinning avmellan- och slutprodukter med alstring av mindre mängder avfall som ett avresultaten och att det med tiden - det är inte minst viktigt - blivitalltmer fördelaktigt att i nyttiggörande syfte bearbeta vad som tidigare ansågssom värdelöst avfall. Främst gäller det förbrukade lösningsmedel- ochpetroleumprodukter. Dessutomfinns trots allt effektiva anordningar utomlands. sker det intressanta att ochluftvårdsforskning, som enligt proposition har ansvaret förforsknings- och utvecklingsarbete för att finna nya behandlingsmetoder, istort sett instämmer i Kemikontorets åsikter. IVL framhåller att risken med miljöfarliga avfall ärsnarare transporten än förbränningen. Man kan då fråga sig, säger man, om intetransporterna borde begränsas genom att behandlingen skedde regionalt. Jag voretacksam om jordbruksministern också ville göra en värdering som tar hänsyn tillriskerna med transporter kontra fördelen med en central behandlingsanläggning.En regional behandlingsanläggning skulle medföra att de mindre kvantiteternaavsvårdestruerat miljöfarligt avfall skulle kunna transporteras under enstarkare kontroll. IVL säger också att det inte skulle vara ekonomisktförsvarbart att bygga upp en rad av regionala behandlingsanläggningar. Runt omi finns ett stort antal kommunala och industriellaförbränningsanläggningar, som förbränner avfall av samma typ somdet är frågan om eller som skulle kunna göra det efter mycket måttligaförändringar. Genom ett ökat utnyttjande av dessa anläggningar skulletransporterna av miljöfarligt avfall drastiskt kunna minskas. Här vill jaggärna fråga jordbruksministern om den utredning som ser över transporternaav miljöfarligt avfall tar hänsyn till möjligheterna att minskatransportlängderna genom att man har regionala behandlingsanläggningar. Ettökat utnyttjande av dessa regionala kommunala och industriellaförbränningsugnar fordrar naturligtvis ett samordnings- Om behandlingen av miljöfarligt avfall Om behandUngen av miljöfarligt avfall arbete, säatt avfallsproducenterna kan finna den bästa möjliga behandlingsanläggningenför sitt avfall. Det här samordningsarbetet underlättas i hög grad genominförandet av det kommunala avfallsmonopolet och av den viktiga rolllänsstyrelsernas naturvårdsenheter har i detta arbete. Det svårdestruerade avfallet måste däremot behandlas i enmycket kvalificerad behandlingsanläggning- det tror jag vi är överens om. Pågrund av att kvantiteterna blir små kan man ställa stränga krav. Jag vill härerinra om vad Per har frågat om i sin interpellation. Utformningenav den anläggning som vi ändå behöver - låt vara att den kan bli av mindreformat -måste naturligtvis utredas med dessa förutsättningar. Sammanfattningsvis kan man väl säga att kommunala ochindustriella anläggningar används i ökad omfattning för destruktion av avfall.Dessutom har vi avfallsbörsen som kan utökas till att förmedla avfall tillolika regionala eller centrala behandlingsanläggningar. Bör man vidare inte i ställetutreda möjligheterna av en central, mycket kvalificerad behandlingsanläggningför fast avfall. Självfallet måste också behandlingen av avfall kopplasintimare till forskning rörande avfallens miljörisker och utvecklingen av nyabehandlingsmetoder. Kvalificerade behandlingsmöjligheter för flytande avfallfinns faktiskt redan i landet, varför behandlingen av det avfallet skulle kunnastarta . Avslutningsvisvill jag säga följande: Har inte utvecklingen, de stigande oljepriserna, den ökadeinternationella konkurrensen, förbättrade processtekniker och ett ökatmiljömedvetande hos medborgarna gjort att vi vuxit ifrån proposition 32 från år1975? 1980, börja planera och bygga en anläggning för behandling avmiljöfarligt avfall på förslag frän 1975 måste vara detsamma som om en industrii dag skulle investera i maskiner som var . uppgift är attslutligt omhänderta sådant avfall som industrin själv inte kan ta hand om. Jag hoppas att jordbruksministern här skallkunna svara på de frågor jag ytterligare ställt. Jag bedömer denna sak somutomordentligt viktig. PERISRAELSSON (vpk): Jag tackar jordbruksministern för svaret påmin interpellation-ett svar som av naturliga skäl inte kunnat blifullständigt, eftersom vissa frågor är under övervägande inom regeringen. Vad gäller svaret på min första fråga, om storleken avutsläppen från en tilltänkt behandlingsanläggning för miljöfarligt avfall, så hänvisarjordbruksministern endast till miljöskyddslagen. Denna lag är så pass allmäntformulerad att det knappast är till fyllest att hänvisa till den för att gesvar på den fråga som jag ställt. Frågan gällde om man var beredd att i dettaspeciella fall, då alla kommuner så att säga slår ifrån sig när det gäller attta emot den här anläggningen, tillämpa miljöskyddslagen extra hårt. Denformulering som används i lagen och som också finns i svaret ger såvitt jag kanse utrymme för en sådan tillämpning. I diskussionenkring behandlingsanläggningen och i den utredning om alternativlokalisering som gjorts har kustlokalisering figurerat. Det resonemangetbygger på ett tänkande som jag brukar kalla för utspädningsfilosofi, och jaganser resonemanget vara ohållbart, om man vill se på frågan långsiktigt. Minuppfattning är att man skall kunna ställa sådana krav och ta fram sådan teknikatt viss anläggning inte skall begränsas i sin lokalisering av de miljöstörningarden befaras kunna ge upphov till. Jag har drivit denna linje i olika sammanhangdå det gällt att förespråka industrilokalisering också till det svenskainlandet, där jag ju själv bor. Det skall rätt starka skäl till för att jagskall ändra inig pä den punkten i vad gäller vissa särskilda fall. Är då ett sådant fall? Jagvill helst inte tro det. Men kan inte på ett övertygande sätt visa attutsläppen, och därmed miljöstörningarna, blir så små att anläggningen kan placerasi vilken kommun som helst i landet, ja, då kommer resonemanget om kustlägen ochvindförhållanden in i bilden, och resonemanget har hamnat inom "utspädningsfilosofin".Dit hör också frågan om höga skorstenar och liknande, som kan ge upphov tillmiljöstörningar. All diskussion har rört sig om en enda anläggningför behandling av miljöfarligt avfall. Jag vill i den här debatten också ställafrågan om man varit övertygad om att den bästa lösningen var en endaanläggning. Man kan ju tänka sig flera och därmed mindre anläggningar som varför sig är specialiserade på vissa typer av kemiskt riskavfall. Genom en sådanspecialisering skulle sannolikt möjligheterna till återvinning av kemikalierbli större än om man sammanför allt till en anläggning. Å andra sidan kanekonomiska skäl och kompetensskäl tala för samling fill en enda och störreanläggning. sade ju f. ö. vid den presskonferens som hölls påjordbruksdepartementet, då hans utredning var färdig, att man bara hade haft attöverväga en enda lokalisering och alltså inte flera. Jag är själv verksam inom organisk-kemisk industri, närjag inte är här i , och har mångårig erfarenhet av hantering avkemikalier och även kemiskt avfall. En fråga som jag, med grund i denna minerfarenhet, tagit upp i motiveringen i min interpellation är märkning avkemiskt avfall. All erfarenhet pekar mot att just märkning av kemikalier ärmycket viktig. Blir märkningen av ett avfall, som kanske uppkommit tillfälligt,inte bra utförd redan från början riskerar man att avfallet blir liggande,märkningen utplånas eller blir otydlig. Till slut, sedan det gått , vetingen vad de aktuella avfallskärlen egentligen innehåller. Därför är detsynnerligen viktigt att det nya märkningssystemet för kemiska produkter, somdet ju skall bedrivas en informationskampanj om under /81, ocksåfår genomslag då det gäller märkning av kemiskt riskavfall. Även om den härmärkningen får ett bra genomslag kommer det ändå att inträffa av och till attavfall levereras med dålig eller obefintlig märkning. Därför måste enbehandlingsanläggning ha tillgång fill dels kompetent analyspersonal, dels delaboratorieresurser som behövs för att säkert kunna fastställa vad ett visstavfall innehåller. Till vilken kommun i landet kommer att förläggas kan jordbruksministernsjälvfallet inte avslöja redan i 2 protokoll 1979/80:105-108 Orn behandlingen av miljöfarUgt avfall Om behandlingen av miljöfarligt avfall dag, menvärden än slutligen kommeratt hamna måste man kunna kräva dels att utsläppentill den omgivande miljön blir så små att anläggningen kan lokaliseras ocksåtill inlandet, dels - och det har man kanske hört minst om i debatten - attarbetsmiljön för de människor som skall arbeta med det miljöfarliga avfalletblir helt godtagbar. Det måste gälla ända från den industri där avfalletuppkommer, under vidare hantering och transport till behandlingsanläggningenoch inte minst i själva behandlingsanläggningen. Jag är av den uppfattningen att de beslut som riksdagenfattade 1975 beträffande miljöfarligt avfall var riktiga, att behöveren behandlingsanläggning för miljöfarligt avfall i samhällelig regi och att vibehöver den snart. Men denna anläggning får inte redan från början komma ivanrykte. Därför måste vi ställa hårda krav på den och använda den bästatillgängliga teknik och bygga anläggningen så flexibel att nyare teknik efterhand kan tillföras utan för stora ingrepp eller kostnader. Det har ställts många frågor här, och tyvärrmåste jag skarva på med ytterligare några. I något fall sammanfaller mina frågormed . Har man vid deövervägningar som gjorts och som görs inom entydigtstannat för endast en större anläggning, eller har man allvarligt övervägtflera mindre och i så fall specialiserade anläggningar? Har man i någonavgörande grad vägt in också återvinningsfrågorna då det gällt att planera enanläggning för miljöfarligt avfall? Som nämnde blir juåtervinning allt viktigare när oljan blir dyrare. Jag ser också en möjlighetatt minska avfallsmängden genom att t. ex. industrier som handskas medlösningsmedel själva tar ut de delar som går att återvinna, innan avfalletlevereras. Därigenom minskar ju avfallsmängden. Är man då detgäller en behandlingsanläggning för miljöfarligt kemiskt avfall beredd atttillämpa miljöskyddslagen så hårt och använda en sådan teknik attinlandslokalisering blir klart möjlig? Däri ligger väl också möjligheten attkomma runt det kommunala vetot och finna någon kommun som verkligen är bereddatt acceptera lokalisering av en sådan anläggning. På min fråga nr2 i interpellationen kan jag inte se att jag fått ett fullständigt svar.Jordbruksministern hänvisar visserligen till mi'jöskyddsla-gen, men skall SAKABha sina sex mottagningsstationer kvar i framfiden? Är man i så fall beredd attsköta dem på ett sådant sätt att kritik i fortsättningen inte behöver befaras? Slutligen: På min sista fråga i interpellationen omkommunernas kostnader för det miljöfarliga avfallet svarar jordbruksministernatt kommunerna skall täcka sina kostnader genom avgifter från dem somframbringar avfallet. har ju varit inne på att dessaavgifter kan bli höga. Då ökar risken för att avfallet inte levereras utanhamnar ute i naturen. Vi har i mitt län exempel på att man har lagt farligakemikalier i grusgropar. Dess bättre har detta upptäckts . Det finnsockså i mitt län exempel pä att man har bränt kablar i grusgropar, vilketförorsakat störningar i miljön. Sådantskulle alltså kunna bli följden om det blev höga kostnader. Jag tror att Nr105 om vi skall ta ut de verkliga kostnaderna, så måste detske en mycket den noggrannkontroll, så att sådana här händelser inte upprepas. jC) rnars 1980 omsorg om miljön och klaganöver att inget v miliöfarlist har hänt, som första delen av hennes anförandeägnades åt, tycker jag inte avfall går ihop med hennes slutledning, där hon hävdar att industrin har möjligheter att ta hand om allt avfall - ochgöra det till lägre kostnader. Att det här ärendet har tagit håller jag med om.Jag erinrar om att vi 1977 hade en liknande debatt i denna kammare. IngridSundberg var då stark förespråkare för att man skulle behandla det här avfalleti cementugnar. Jag tog fasta på vad anförde i debatten. Vi hade enlång utredning, som också tog tid, om möjligheten att använda dennedläggnings-hotade cementfabriken i . Tyvärr ställde inte industrinupp på en diskussion där det var möjligt att komma överens om ekonomin i dettaprojekt. Därav kan man dra slutsatsen att vad som sägs här om industrinsmöjligheter och vilja inte alltid överensstämmer med de praktiska erfarenheterman får när man går in i en slutdiskussion. Rent allmänt vill jag säga att denna fråga är besvärlig,eftersom kommuner inte av egen vilja ställer upp och tar emot den häranläggningen. Alla säger sig här i landet vilja värna om miljön och skapa enbättre miljö. Men när det gäller regionala depåanläggningar och centralaavfallsbehandlingsanlägg-ningar, då säger man nej. Då är inte miljömedvetandetlika stort. Och så kan vi naturligtvis inte ha det. Med detta vill jag säga att regeringen kommer att fattaett beslut i den här frågan . Jag menar också att vimåste ha en central avfallsbehandlingsanläggning för hela landet. Därmed harjag avvisat tankar att det skulle vara lämpligt och möjligt attindustrin tar emot allt avfall. När det gäller de konkreta frågorna vill jag säga attpraktiskt taget alla industrier och behandlingsföretag som har sökt tillståndav regeringen att ta hand om en del avfall har fått det. Kommunerna har rättatt vid sidan av långtidslagra miljöfarligt avfall. Industriföretagensrätt att lagra avfall prövas enligt miljöskyddslagen. Ett industriföretag fårgivetvis behandla eget avfall. Men företaget får också lämna ifrån sig avfallettill ett annat företag - under förutsättning att detta är möjligt och man harfått tillstånd. Om egna behandlingsanläggningar skall få användas är enfråga som måste prövas från fall till fall. a. med hänsyn tillsamhällsekonomis ka bedömningar. Det får inte bli så att vi bygger en central avfallsbehand lingsanläggning och att man fill den bara fraktar det avfall som är mycket kostsamt att behandla. Det får alltså inte vara så att man bara plockar russinen ur kakan och överlämnar enbart det svåra avfallet fill denna anläggning. I de ekonomiska kalkylerna för anläggningen måste man ju kunna räkna med att detta avfall, som innehåller en mängd värmekalorier, 19 Om behandlingen av miljöfarligt avfall ocksåskall kunna driva anläggningen som sådan. Problemet är att finna den absolut lämpligasteplatsen för denna anläggning utifrån de diskussioner som har förekommit. Enutredning, som har varit sysselsatt med detta problem, har pekat ut Norrtorpsom den lämpligaste platsen, medan den miljövärdande myndigheten i detta land,, fortfarande anser vara ett bättre alternativ. ärremissomgången slut, och regeringen kommer att ta ställning. Vi kan inte levamed den situationen att vi inte tar hand om det avfall som produceras. Transporterna av detta avfall har nämnts som ett argumentför att det skall finnas flera anläggningar. Men det är ju i princip ofarligareatt transportera avfall till en central behandlingsanläggning än atttransportera den ursprungliga produkten till industrin, ur vilken alltså dettaavfall uppstår. Den produkt som man forslar till industrin är mycket merkoncentrerad än det avfall man transporterar därifrån. Ur den synpunkten ärtransporterna av avfallet inte lika miljöfarliga som transporterna av de renaprodukterna. Låt mig säga till Per att jag är beredd att gede garantier som är möjliga att ge. Det är möjligt att regeringen, när den tarslutlig ställning i detta ärende, kommer att utfärda ytterligare restriktioner.Det går kanske att finna en teknik som skapar bättre garantier för väldigt småutsläpp. Alla möjligheter till återvinning skall naturligtvis tastill vara. Men det avfall som blir kvar måste ju tas om hand i en anläggningeller deponeras på ett sätt som medför så små miljörisker som möjligt. a.det talar för en enda central anläggning och en så liten förbränning sommöjligt ute hos industrierna, såvida de inte kan visa samma fina förbränningsresultatoch garantera samma säkra deponering som en centralanläggning kan göra. Min uppfattning är således, herr talman, att vi skall haen central anläggning för behandling av miljöfarligt avfall. Regeringen kommerinom att fatta ett beslut om det. INGRIDSUNDBERG (m): Jordbruksministern försöker få det attframstå som om vi inte delade intresset för ett riktigt omhändertagande av detmiljöfarliga avfallet här i landet. Låt mig börja med att säga att vi har ettgemensamt intresse av det. Jag vill också rätta jordbruksministern i ett annatavseende: jag har icke någon enda gång talat om att allt avfall skulle kunnatas emot av industrier, kommuner och andra. Det kommer alltid att finnas enrest av avfall som fordrar behandling i en avancerad och centralt belägenavfallsbehandlingsanläggning. Först några ord om den interpellationsdebatt som vi hadeom . Jordbruksministern sade att industrin inte ville samarbetaoch att förslaget i fråga- som jag tror i sig var bra - föll på att man intekunde enas om de ekonomiska förutsättningarna. Jag har hört - och jag villgärna veta om jordbruksministern kan bekräfta det - att en förbränning avmiljöfarligt avfall i samband med cementtillverkningen skulle få konsekvenserför cementen,vilka skulle leda till konkreta svårigheter att avsätta denna cement. Om jagminns rätt rör det sig i det sammanhanget om kolavfall, men jag är intealldeles säker på det. I alla händelser var det fråga om klartproduktförsämrande effekter av att bränna miljöfarligt avfall i dessa ugnar,och jag vore tacksam om jordbruksministern kunde bekräfta den uppgiften. När det gäller spörsmålet om att plocka russinen ur kakanvill jag ställa frågan: Är det inte i varje sammanhang där vi har problem ivårt land så att det i första hand är samhället som måste träda in i desvåraste fallen? - de må avse miljöfarligt avfall, sjukdomar, trafiksvårigheterosv. Den enskilde, industrin, kommuner osv. kan klara ganska mycket i vårtland. men när det gäller de allra svåraste fallen kan man inte göra det. Detkan väl ändå aldrig vara riktigt att samhället skall ta ansvar för alltmiljöfarligt avfall bara därför att industrin inte skall få plocka russinen urkakan. Se t. ex. på oljeresterna, återanvändningsbaralösningsmedelsrester osv.! Vi har också ett intresse av att företagens ekonomiblir tillfredsställande, och just med hänsyn till de stigande råvaruprisernaligger det i industrins intresse att tillvarata dessa produkter. Jag tycker attjordbruksministern motsade sig själv litet grand när han framhöll dels viktenav att industrin inte får plocka russinen ur kakan, dels angelägenheten av attdessa produkter återvinns. Det är ju inte i första hand fråga om att de skallåtervinnas i en central behandlingsanläggning och sedan forslas tillbaka ellersäljas till industrierna i fråga. Vi är därmed inne på det intressanta i detta sammanhang,nämligen det som jordbruksministern karakteriserar som min missuppfattning av mono polet. Som jag uppfattade jordbruksministern sade han att ingenting hindrar industrin från att skapa behandlingsanläggningar. I propositionen återfinns dock följande formulering: "Eftersom behandlings monopolet endast bör upprätthållas mot den som avser att etablera särskild rörelse för behandling av miljöfarligt avfall ." Jag vill mot denna bakgrund till jordbruksministern ställafrågan om industrin har möjlighet att etablera särskild rörelse för attta hand om miljöfarligt avfall eller om den inte har det. Jordbruksministernsbesked, som jag tyder det, är att industrin har denna möjlighet. Om inte,bygger frågan i min interpellation på ett missförstånd. Per säger beträffande frågan om platsen för dencentrala avfallsanläggningen - och också jag är medveten om att denna kommeratt behövas - liksom beträffande dennas storlek, dvs. det som vi nu diskuterar,att regeringen självfallet inte nu kan ge några bestämda uppgifter, och dettycker jag är riktigt. Jag ställde dock i det sammanhanget en fråga, nämligen ivad mån regeringen kan tänka sig att gå emot en kommuns önskemål. En kommun motsätta sig ett beslut, dels lägga in ett veto mot ett beslut på dettaområde. Jag vill alltså att jordbruksministern svarar på om han anser att man ien sådan fråga kan gå emot en kommuns beslut. Jag vill också säga att jag troratt det är nödvändigt att göra detta - avsikten med min fråga är inte att pånågot sätt kritisera jordbruksministern om svaret blir ja. Orn behandUngen av ryiUjöfarligt avfall Om behandUngen av miljöfarligt avfall Jag ställde också en fråga om erfarenheterna av dedeklarationer av miljöfarligt avfall vilka företagen har gjort, nämligen omjordbruksministern gör samma bedömning som ochluftvårdsforskning har gjort - att det rör sig om mindre mängder, att industrinhar ökat den egna återvinningen och att det kan finnas anledning att se överdimensioneringen och konstruktionen av den centrala avfallsanläggningen-vi ärju överens om att den kommer att behövas. PER (vpk):