prop · G303119 · 1979-12-31 00:00:00 — Vid behandlingen av prupnsitinnsförslaget gicklagutskuttet inte särskilt Preskriptionsav-in på frågan nmpreskriptinnsavbrntt. Enligt utskottet hade frågnrna nm brottpreskriptiunstidens längd, utgångspunkten för preskriptiunstiden uchpreskriptinnsavbrntt sådant inbördes samband atl de inte burde prövas var försig. Utskottet behandlade därför dessa delar av förslaget snm en enhet. Efteratt framför allt ha uppehållit sig vid frågan um preskriptiunstidens längdförklarade utskottet, som förut har nämnts, atl det inte kunde ställa sig bakompropositionsförslaget. Ulskottet uttalade sig till förmån för en ändring avgällande rält endast i fråga om preskriptionstiden för konsumentfordringar. 1 preskriptionsförordningen finns inte några beslämmelserom huruvida åtgärder som vidtas utomlands medför preskriptionsavbrott. Däremoiinnehåller växel- och checklagarna vissa bestämmelser om verkan i preskriptionshänseendeav att rättsliga åtgärder vidtas i ett annat land. Se 71 § andra stycketväxellagen (1932: 130) och 53 § andra stycket checklagen (1932:131). Mot bakgrund av utskottets uttalanden och riksdagensställningstagande till propositionsförslaget finns det, som harframhållits i promemorian, inte skäl att föreslå nya preskriptionsbestämmelsersom innebär nmfatlande ändringar av gällande rätt. Detta gäller ävenbestämmelserna um preskriptionsavbrott. Vid utformningen av bestämmelserna omhur preskription skall kunna avbrytas bör alltså gällande rätt i alltväsentligt behållas, i varje fall beträffande andra fordringar änkonsumentfordringar. Detta innebär till en början att preskription skall kunnaavbrytas genom gäldenärens erkännande. Liksom nu bör verkan vara densamma,oavsett nm gäldenären erkänner skulden uttryckligen eller genum knnkludenthandlande, t. ex. betalning av ränta eller amortering. När det gäller preskriptionsavbrytande åtgärder frånborgenärens sida kan det göras gällande att den nuvarande ordningen gör det alltförlätt för borgenären att avbryta preskription. Han kan dröja med att kräva ut enfordran , bara han avbryter preskriptionen gennmett furmlöst krav eller en muntlig erinran. Detta kan leda till ulägenheter,bl. a. genom att bevissvårigheterna blir större ju går. Det kandärför te sig önskvärt att preskriptionsreglerna utformas på etl sådant sättatt borgenären, om inte parterna är ense, före preskriptionstidens utgångmåste vidta åtgärder för att få fordringsförhållandet klariagt. Emellertid förefaller nackdelarna med den nuvarandeordningen vara begränsade. Som regel har borgenären inte mycket att vinna påatt vänta med att kräva ut sin fordran. Hans primära intresse är givetvis attfå betalt. De fall där det i praktiken kan förekomma att en fordran står öppenunder mycket är framför allt sådana där furdringen inte kan görasgällande förrän efter tioårstidens utgång. Sådana situafloner kan uppkomma när Prop.1979/80:119 56 parternahar avtalat en sen förfallodag eller när en fordran är beroende av Preskriptionsav-ett villknr. Men i dessa fall är det knappast mutiverat attborgenären skall brott gå till domstnl för att få fordringen fastställdenbart för att avbryta preskription, även om det av en eller annan anledninginte är möjligt att utverka gäldenärens erkännande. Beträffandefordringar som är underkastade tinårspreskriptinn föreslås därför inte någnlkrav på att borgenären skall vidta rättslig åtgärd för att avbrytapreskription. Liksom bör det räcka att borgenären kräver gäldenären påbetalning utom rätta eller erinrar honom om fordringen. Del bör dock inte varatillräckligt med ett muntligt krav eller en muntlig erinran. För att minskarisken för tvister om huruvida preskriptionsavbrott har skett bör föreskrivasatt krav eller erinran skall ske skriftligen. Det föreslås följaktligen att dentioåriga preskriptionstiden skall kunna avbrytas av borgenären genom att hantillställer gäldenären ett skriftligt krav eller en skriftlig erinran omfordringen. Givetvismåste borgenären ha möjlighet att avbryta preskription även genom att inledarättsligt förfarande mot gäldenären. Borgenären bör kunna avbryta preskriptioninte bara genom att ansöka nm stämning utan nckså gennm andra rättsligaåtgärder som kan jämställas med krav eller erinran. Bestämmelserna härom börges i huvudsak samma innehåll som i gällande rätt. Det föreslås alltså atttioårspreskriptionen skall kunna avbrytas genom att borgenären väcker talanmot gäldenären, bevakar fordringen i gäldenärens konkurs eller annars åberoparfordringen gentemot gäldenären vid domstol, i skiljeförfarande, iackordsförfarande eller hos exekutiv myndighet. Nästafråga är då vad som skall krävas för preskriptionsavbrott beträffande fordringarmed treårig preskriptionstid, dvs. Klart är attpreskriptionen skall anses avbmten genom gäldenärens erkännande på samma sättsom i fråga om andra fordringar. Men skall det för preskriptionsavbrott frånborgenärens sida räcka med krav eller erinran eller skall det fordras någon meringripande åtgärd? 1976/77: 5 betonades önskemålel att skärpa reglerna om preskriptionsavbrott.Om preskriptionstiden förkortades utan att reglerna om preskriptinnsavbrnttändrades, skulle, sades det, syftet med förknrtningen av preskriptionstiden istor utsträckning förfelas. Otvivelaktigttalar vissa skäl för att man i fråga om konsumentfordringar ställer upp ettkrav på rättslig åtgärd för preskriptionsavbrott från borgenärens sida. Kan borgenärennöja sig med ett krav utom rätta eller en erinran om fordringen, kan resultatetbli att fordringsförhållandet består utan att det blirklarlagt i vad mån gäldenären verkligen är betalningsskyldig. Ävenhär gör sig emellertid den synpunkten gällande att borgenären som regel intehar något intresse av att ha sin fordran utestående . Vad hanvill är att få betalt. Denna synpunkt har större tyngd i Prop.1979/80:119 57 frågaom konsumentfordringar än i fråga um andra fordringar, eftersom Preskriptionsav-konsumentfordringarna normalt är av sådan karaktär ätt deavvecklas efter brott ganska . Även om man också beträffande dessafordringar nöjer sig med att fordra krav eller erinran, blir givetvis enförkortning av preskriptionstiden av stort värde för konsumentema. Vidarebör frågan om hur preskriptionen skall brytas ses i sitt samband med frågan omhur utgångspunkten för preskriptionstiden skall beräknas. Det förut framfördaförslaget att även den treåriga preskriptionstiden för konsumentfordringarskall räknas från den dag fordran kom till medför i åtskilliga fall, främst dåkonsumenten får kredit, atl preskriptionstiden löper ut tidigare än om den,såsom föreslogs i propositionen, hade räknats från den dag då fordran tidigastkunde göras gällande. Med hänsyn till att preskripUonstiden på så sätt irealiteten förkortas ytterligare i vissa fall förefaller det rimligt att mildrakravet på de åtgärder som borgenären måste vidta för att bryta preskriptionen. Tilldetta kommer att en skärpning av reglema om preskriptionsavbrott beträffandekonsumentfordringar skulle ge upphov till svårigheter, om man iprincip behåller de nuvarande avbrottsreglerna för andra fordringar. Bortsettfrån de rent lagtekniska svårigheterna skulle ett system med olika regler ompreskriptionsavbrott för olika fordringar medföra problem i den praktiskatillämpningen. Problemen visar sig bl. a. i sådana situationer när det ärnklart för borgenären om det är fråga om en konsumentfordran eller ej. ex. inträffa att en person i en och samma affär köper varor såväl för privatbruk som för en rörelse som han driver. Det är säkert inte ovanligt att ennäringsidkare som t. ex. säljer bilar eller andra kapitalvaror helt enkelt intevet om en köpare är att betrakta som konsument eller ej. fall då det är oklart om det är fråga om en konsumentfordran eller ej kan ioch för sig redan differentieringen av reglerna om preskriptionstidens längdleda till att borgenären inte säkert vet vad som gäller i det särskilda fallet.De problem som detta kan medföra kan emellertid lösas på ett enkelt sätt genomatt borgenären handlar som om den kortare tiden var tillämplig. Olägenheternaskulle emellertid bli större, om det ställdes upp krav på rättslig åtgärd föratt avbryta preskription i treårsfallen. Resultatet kunde bli att borgenären ivissa fall kände sig nödsakad att väcka talan utan något annat syfte än attavbryta preskripflon. Detta skulle inte gagna vare sig borgenären ellergäldenären. Pågmnd av det anförda föreslås att det skall räcka med krav eller erinran förpreskriptionsavbrott även i fråga om konsumentfordringar. Det bör dock ävenbeträffande sådana fordringar föreskrivas att krav eller erinran skall skeskriftligen. Också i övrigt bör samma regler om preskriptionsavbrott som i detföregående har föreslagits för andra fordringar kunna tillämpas påkonsumentfordringarna. Enligt3 § andra punkten preskriptionsförordningen har vissa beslut i Prop.1979/80:119 58 inskrivningsärenden preskriptionsavbrytande verkan. Detgäller beslut Preskriptionsav-varigenom ansökan om inteckning bifalls ellerförklaras vilande, dnck inte brott om inteckningen avser fast egendom,tomträtt, skepp eller skeppsbygge. Preskription avbryts enligt samma lagmmockså genom anteckning om innehav av pantbrev eller annan inteckningshandling. Dessa bestämmelser torde sakna praktiskt betydelse. 1 1975års prnme-mnria föreslogs ingen mutsvarighet till dem. Någnn invändning häremntkum inte fram under remissbehandlingen. Inte heller i prop. 1976/77: 5 förslogsnågra sådana bestämmelser. Även om man nu i stor utsträckning behåller gällanderegler nm preskriptiunstid nch preskriptionsavbrott torde det inte finnas skälatt behålla de angivna bestämmelserna. I 6 § preskriptionsförordningen finns en bestämmelse somger gäldenären möjlighet att ta initiativ till att frågan om hansbetalningsskyldighet blir föremål för prövning. Har en fordran bevakats genomett krav utom rätta eller en erinran, har gäldenären enligt den bestämmelsenrätt att väcka talan vid domstol för att få fordringen prövad, s. k.provokatorisk talan. I propositionen föreslngs ingen motsvarighet härtill.Gäldenärens behov av att kunna väcka talan mot borgenären för att få prövat ivad mån han var betalningsskyldig ansågs tillräckligt tillgodosett genomrättegångsbalkens regler om väckande av fastställelsetalan. Det finns inteskäl att nu göra någon annan bedömning på denna punkt. I promemorian föreslås en särskild bestämmelse ompreskriptionsavbrott i utlandet. Om en rättslig åtgärd som avbryterpreskription i vidtas utomlands, skall den tillerkännas verkningarenligt den föreslagna lagen, om det med hänsyn till gäldenärens förhållandenoch omständigheterna i övrigt föreligger skälig anledning att åtgärden vidtasi den främmande staten. Promemorieförslageis bestämmelser om preskriptionsavbrotthar inte föranlett några mera principiella invändningar underremissbehandlingen. Förslaget att det skall räcka med krav eller erinran förpreskriptionsavbrott från borgenärens sida har allmänt tillstyrkts ellerlämnats utan erinran. De flesta remissinstansema har också godtagit förslagetatt krav eller erinran skall ske skriftligen. Några remissinstanser har dock föreslagitatt det skall räcka med ett muntligt krav. För egen del vill jag till en början framhålla att jagansluter mig till åsikten att det med hänsyn till ställningstagandetill prop. 1976/ 77: 5 inte finns skäl att föreslå några mera omfattandeändringar av de nuvarande bestämmelserna om preskriptionsavbrott. Detta gällerbåde beträffande konsumentfordringar och andra fordringar. Jag delar ocksåuppfattningen att man bör ha samma regler om preskriptinnsavbrntt förknnsumentfnrdringar som för andra fordringar. I fråga om preskriptionsavbrott från gäldenärens sidatillstyrker jag Prop.1979/80:119 v;? förslaget att preskripflonen skall anses avbmten genom attgäldenären Preskriptionsav-erkänner skulden, oavsett om erkännandet skeruttryckligen eller på något brott annat sätt. När det gäller preskriptionsavbrytande åtgärder frånborgenärens sida anser jag i likhet med en enhällig remissnpininn att det intefinns skäl att införa någnl krav på rättslig åtgärd. Det bör räcka att bnrgenärenkräver gäldenären utnm rätta eller erinrar hunnm um furdringen för att preskriptinnenskall brytas. Liksnm de flesta remissinstanserna anser jag vidare atldet är befugat att föreskriva att krav eller erinran skall ske skriftligen. Medanledning av att en remissinstans har ifrågasatt om detta också bör gällafordringar på medel som innestår på bankräkning o. d. vill jag framhålla attpreskriptionen i fråga om sådana fordringar bör anses bruten varje gång ettbelopp sätts in eller tas ut. Enligt min mening behövs det inte någon särskildbestämmelse om detta. Även om inte räkningshavaren tillställer banken enskriftlig erinran vid varje transaktion, sker preskriptionsavbrott regelmässigtgenom att banken utfärdar saidobesked e.d. Jag föreslår alltså att borgenären skall kunna avbrytapreskription genom ett skriftligt krav eller en skriftlig erinran omfordringen till gäldenären. Att gäldenären bör ha fått känndom om kravet ellererinran återkommer jag till i avsnitt 5.4.2. Som framhålls i promemorian måste borgenären liksom f. n.ha möjlighet att avbryta preskription också genom att vidta rättsliga åtgärdermot gäldenären. Preskriptionen bör sålunda kunna avbrytas genom att borgenärenväcker talan mot gäldenären, oavsett om det sker genom ansökan om stämningeller på något annat sätt. Vidare bör preskriptionsavbrott i enlighet medpromemorieförslaget komma till stånd genom att borgenären annars åberoparfordringen gentemot gäldenären vid domstol, i skiljeförfarande eller hosexekutiv myndighet. I de nu avsedda fallen bör, som närmare framgår av avsnitt5.4.2, inte krävas att gäldenären får del av ansökan e. d. Får han inte det,bör dock preskriptionsavbrottet endast ha begränsad verkan (se avsnitt 5.4.3). Under remissbehandlingen har några remissinstansersärskilt uppehållit sig vid frågor om preskriptionsavbrott i samband medkonkurs. De har bl.a. framfört önskemål om att det tydligare anges hurpreskription skall kunna brytas i mindre konkurser. 1978/79:105 har regeringen lagt fram förslag tilländringar i konkurslagen (1921:225) m. m. Förslaget, som har antagitsav (LU 1978/79:19, rskr 1978/79: 309), innebär genomgripande ändringarav bestämmelserna om konkursförvaltning och om tillsyn över konkursförvaltning.De nya bestämmelserna träder i kraft . I fråga om ordinär konkurs kommer förvaltningen liksom f.n. normalt att ombesörjas av en advokat, medan tillsynen över förvaltningenskall Prop.1979/80:119 60 ankommapå en kronofogdemyndighet. Rättens ombudsman avskaffas. Preskriptionsav-Konkursdomaren skall inte ha någon tillsyn över förvaltarensverksamhet brott men skall bl. a. svara för förlikningsverksamheten ikonkursen. Ändringarnai konkurslagen innebär vidare att det nuvarande systemet med s. k.fattigkonkurs ersätts av en ny ordning för handläggning av mindre konkurser.Den nya handläggningsformen skall också tillämpas i åtskilliga fall som nuföljer reglerna om ordinär konkurs. Enviktig nyhet är att förvaltare skall förurdnas i alla mindre knnkurser. Tillförvaltarens uppgifter hör att utreda vilka fordringar som kan göras gällande ikonkursen. Borgenärerna behöver i de mindre konkurserna inte bevaka sinafordringar. Förvaltaren skall upprätta en bouppteckning och ge in den tillkonkursdomaren. Gäldenären skall sedan avlägga bouppteckningsed införkonkursdomaren. Om tillgångarna i boet inte täcker konkurskostnaderna, skallkonkursen avskrivas i anslutning till att eden avläggs. Finns det egendom iboet, skall förvaltaren sälja den och upprätta ett utdelningsförslag, somprövas av konkursdomaren. Liksom i ordinär konkurs utövas tillsynen överförvaltningen av en kronofogdemyndighet. Denya bestämmelserna om konkurs får inte någon större inverkan på de bestämmelserom preskriptionsavbrott som har föreslagits i promemorian. När det gällerordinär konkurs bör preskription, i enlighet med vad som föreslås ipromemorian, kunna avbrytas fömtom genom gäldenärens erkännande genom attborgenären ansöker om konkurs eller genom att han bevakar sin fordran ikonkursen. Även efterbevakning bör tillerkännas preskriptionsavbrytande verkan. Ävennär det gäller mindre konkurser bör preskriptionen givetvis anses avbrutengenom själva konkursansökningen, såvitt angår den fordran som åberopas avsökanden. Vidare bör preskriptionsavbrott liksom i ordinär konkurs kunna skegenom gäldenärens erkännande, närmare bestämt genom att gäldenären beedigarkonkursbouppteckningen, om fordringen är upptagen där. Eftersom det inteförekommer något bevakningsförfarande i mindre konkurser, bör det - särskiltmed tanke på sådana fall då gäldenären inte är anträffbar - dessutom finnasmöjlighet för en borgenär att avbryta preskription genom att anmäla sin fordranhos förvaltaren. Pågrund av det anförda föreslår jag att preskription skall kunna avbrytas förutomgenom de åtgärder som har föreslagits i det föregående genom att borgenärenåberopar sin fordran i gäldenärens konkurs. Enremissinstans har ifrågasatt om inte promemorieförslagets bestämmelse ompreskriptionsavbrott genom rättslig åtgärd bör förtydligas i fråga om ackord,så att det klart framgår vid vilka typer av ackordsförfarande bestämmelsengäller. Enligt min mening bör bestämmelsen inte vara tilllämplig vid andraackordsförfaranden än förhandling om offentligt ackord. Om en fordran åberopasi något annat ackordsförfarande, bör det för preskriptionsavbrott frånborgenärens sida krävas att gäldenären har erhållit ett skriftligt krav elleren skriftlig erinran. Jag föreslår därför att det i 1979/80:119 61 lagtextenanges att endast ett åberopande av en fordran i förhandling om Preskriptionsav- offentligt ackord jämställs med annan rättslig åtgärd. Medanledning av vad några remissinstanser har uttalat om preskriptinnsavbrntt isamband med utmätning får jag hänvisa till vad jag kummer att anföra om verkanav preskriptionsavbrott i avsnittet 5.4.3. Vadsom har anförts i promemorian om bestämmelserna i 3 § andra punkten och 6 §preskriptionsförordningen angående vissa beslut i inskrivningsärenden resp.rätten att väcka s. k. provokatorisk talan har lämnats utan erinran underremissbehandlingen. Även jag ansluter mig beträffande dessa frågor tillpromemorieförslaget. Jag föreslår alltså inte någon motsvarighet till deangivna bestämmelserna. Enremissinstans har framfört kritik mot den bestämmelse som föreslås ipromemorian om att preskription i vissa fall skall kunna avbrytas genom enrättslig åtgärd som vidtas utomlands. Bestämmelsen innebär att en sådan åtgärdskall medföra verkningar enligt den föreslagna preskriptionslagen, om det medhänsyn till gäldenärens förhållanden och omständigheterna i övrigt föreliggerskälig anledning att åtgärden vidtas i den främmande staten. Den ifrågavaranderemissinstansen anser att en rättslig åtgärd i utlandet i princip bör medföraverkningar enligt preskriptionslagen utan några inskränkningar. Bestämmelsen ipromemorieförslaget anses knappast vara tillräckligt klargörande för praktisktbmk och föreslås därför utgå. Denåsyftade bestämmelsen går tillbaka på en motsvarande bestämmelse i prop.1976/77: 5. Ätt en bestämmelse om preskriptionsavbrytande åtgärder i utlandettogs in i propositionsförslaget bör ses mot bakgmnd av den skärpning av reglemaom preskriptionsavbrott som föreslogs i den propositionen. För preskriptionsavbrottfrån borgenärens sida skulle i princip krävas att borgenären väckte talan motgäldenären eller vidtog någon annan rättslig åtgärd mot honom. Omman inte genomför någon nämnvärd skärpning av reglerna om preskriptionsavbrottutan nöjer sig med att föreskriva att borgenären skall kunna avbrytapreskription genom ett skriftligt krav eller en skriftlig erinran, finns detinte lika stor anledning som med förslaget i prop. 1976/77: 5 att införa ensärskild bestämmelse om preskriptionsavbrytande åtgärder utomlands. Enligt minmening är det dock en fördel om det i lagtexten anges under vilkafömtsättningar en rättslig åtgärd som vidtas i utlandet skall tillerkännaspreskriptionsavbrytande verkan här i landet. Sompåpekas i promemorian bör givetvis ett erkännande från gäldenärens sida liksomett skriftligt krav eller en skriftlig erinran från borgenären medförapreskriptionsavbrott även när åtgärden vidtas utomlands. Någon uttryckligbestämmelse härom torde inte behövas. Däremotanser jag inte att det finns skäl att utan förbehåll jämställa en rättsligåtgärd i utlandet med en motsvarande åtgärd i . En bestämmelse med deninnebörden skulle alltför lätt kunna missbmkas. Prop.1979/80:119 62 inte rimligt om borgenären kunde avbryta preskription ochfå till stånd en Preskriptionsav-förlängning av preskriptionstiden genomatt vidta rättsliga åtgärder i elt brott land till vilket gäldenären intehade någon som helst anknytning. Enligt min mening bör man därför begränsa möjligheternaatl avbryta preskription genom rättsliga åtgärder i utlandet. Bedömningen av omsådana åtgärder skall Ullerkännas preskriptionsavbrytande verkan måstenaturligen vara beroende av omständigheterna i det särskilda fallet. Det ärsvårt att mera exakt ange fömtsättningarna i lagtexten. Enligt min mening ärden bestämmelse som föreslås i prumemnrian lämpligt utformad. Jag tillstyrkeralltså promemnrieförslaget på denna punkt. 5.4.2 Tidpunkten för preskriptionsavbrott Promemorian När preskription avbryts genom gäldenärens erkännandeuppstår inga större svårigheter att bestämma preskriptionenskall anses avbmten. Den avgörande tidpunkten bör vara den dag gäldenärenlämnar sitt erkännande. När det gäller preskriptionsavbrytande åtgärder frånborgenärens sida följer gällande rätt principen att preskriptionen inte ansesavbruten förrän gäldenären har fått kännedom om den preskriptionsavbrytandeåtgärden. Skickar borgenären ett brev med krav eller erinran till gäldenären,måste brevet ha kommit gäldenären till hända före preskriptionstidens utgång.Väcker borgenären talan vid domstol, måste gäldenären ha delgetts stämningsansökanför att preskriptionen skall anses avbmten. I de fall borgenären tillställer gäldenären ett krav e. d.utom rätta är det naturligt att preskriptionen inte avbryts förrän gäldenärenhar fått del av kravet. I detta avseende finns ingen anledning att gå ifrångällande principer. Däremot kan det ifrågasättas om nuvarande ordning ärlämplig när det gäller preskriptionsavbrott genom väckande av talan e.d. I 1975års promemoria föreslogs efter mönster av betänkande att detavgörande skulle vara den dag stämningsansökan eller motsvarande kommer in tilldnmstnlen. Detta överensstämmer med vad som gäller enligt dansk och norsk rätt.På denna punkt godtogs promemnrieförslaget allmänt under remissbehandlingen,och det följdes nckså i prupositionen. En ordning som innebär att preskriptionen anses avbrutenredan när stämningsansökan kommer in till domstolen har den fördelen att borgenäreninte behöver riskera rättsföriust, om delgivningen av en eller annan orsakfördröjs. Dessutom uppnås på det sättet överensstämmelse med rättegångsbalkensregler om väckande av talan. I 13 kap. 4 § tredje stycket rättegångsbalkenföreskrivs nämligen att talan skall anses väckt då ansökan om stämning kommerin rätten eller, om stämning inte behövs, då talan framställs inför rätten. 1979/80:119 63 Som skäl mot att anse preskriptionen avbmten redan den dagstämnings- Preskriptionsav-ansökan kommer in kan framför allt anföras att detfrån gäldenärens brott synpunkt kan te sig oskäligt att preskriptionsavbrottsker innan han har fått kännedom om den preskriptionsavbrytande åtgärden. Omingivandet av stämningsansökan är avgörande, kan det rentav inträffa attgäldenären aldrig får veta att preskriptionen har avbmtits, t. ex. omstämningsansökan avvisas eller återkallas. Givetvis är det inte tillfredsställande om borgenären kankomma i åtnjutande av en ny full preskriptionstid enbart genom att ge in enstämningsansökan som han återkallar eller genom att vidta någonannan åtgärd som gäldenären inte får kännedom om.