prop · G30361 · 1979-12-31 00:00:00 — Såsomkan utläsas av remissprotokollet är syftet med epizootilagen att ge den lagligagrunden för sådana ingripanden i de enskildas fri- och rättigheter som kan varanödvändiga för att bekämpa epizootier eller hindra uppkomsten därav.Moderniseringen av lagstiftningen i ämnet syftar vidare till alt göra reglernamera lättillgängliga och tidsenliga. Med utgångspunkt i de angivna syftena kandet enligt lagrådets mening sättas i fråga om den uppläggning som lagen fått idet remitterade förslaget - och som inte innebär någon egentlig ändring iförhållande till den gällande lagen - är den mest ändamålsenliga. När detgäller den direkt i lagen gjorda regleringen av det allmännas ingripanden iform av inskränkningar i rörelsefriheten såsom besöks- och transportförbud ochförbud mot tillträde till djurstallar riktar sig sålunda bestämmelsema tillveterinären som har kontakt med ett misstänkt epizootifall och tilllänsstyrelsen med föreskrifter om vad de skall företaga sig. De inskränkningari sin frihet som de enskilda Prop.1979/80:61 44 haratt finna sig i framstår med den valda tekniken som sekundära i förhållande lillveterinärens och länsslyrelsens åligganden. Det får anses ligga närmare tillhands att i en lag av förevarande slag låta bestämmelserna rikta sig till deenskilda med en beskrivning av de olika ingripandena och de fömtsättningarunder vilka dessa kan komma i fråga. I administrativ ordning kan därvidbestämmas vad veterinärer och länsstyrelser eller andra myndigheter skaUiakttaga för att fullfölja sina uppgifter inom epi-zooliskyddel. En sådanteknik har kommil till användning vid lagstiftningen lill skydd mot epidemieroch synes böra användas även här. Medavseende på regleringen i del remitterade förslaget av veterinärernas ochmyndighetemas handlande vid sådana ingripanden, där normgivningen inte kandelegeras till förvaltningsmyndighet, kan anmärkas att det föreslagna systemetinnebär inte oväsentliga begränsningar i handlingsfriheten i det"operativa" skedet. Förbud och andra ingripanden enligt 4 eller 5 § skaUsålunda genomföras i den utsträckning som behövs för atl motverkasmittspridning. Det kan emellertid inte uteslutas att det i vissa situationerkan finnas motstående intressen av den styrka att de vid en avvägning kanskebefinns böra fä företräde framför behovet av skyddsåtgärder mot en epizooti.Särskilt kan detla gälla när fråga uppkommer om undantag i enskilda fall frånett generellt förbud av nu avsett slag. Vidare kan del ifrågasättas om det inteär lämpligl att ha handlingsfrihet vid bestämmandet av vilka organ som skallbesluta om ingripanden enligt 4 och 5 §§ i förslaget på samma sätt som handhavandetav de konkreta bekämpningsbeslulen enligt 7 § överlämnas till reglering iadministrativ ordning. När exempelvis en epizooti berör delar av flera län kandet vara lämpligl att administrativt sammanföra beslutsfattandet till enlänsstyrelse för alt säkerställa samordningen av restriktioner och andrabekämpningsåtgärder. Några intressen som talar för att i själva lagen reglerakompetensen i fråga om beslut enligt 4 och 5 §§ har inte anförts och synesheller inte föreligga. I enlighel med vad nu anförts vill lagrådet förorda atlde ingripanden som måsle eller av lämplighetsskäl bör regleras direkt i lagenfår en sådan utformning alt användningen därav blir fakultativ även om ingripandenabehövs från bekämpningssynpunkt och att beslutsbefogenheten i fråga om sådanaingripanden bestäms i administrativ ordning med stöd av bemyndigande i lagen. Idet remitterade förslagets 2 § föreskrivs en anmälningsskyldighet för dJurhåUaresom har anledning att antaga att en epizootisk sjukdom drabbat hans djur.Skyldigheten skall fullgöras genom anmälan till distriktsveterinär eller annanveterinär. Enligt 3 § inträder undersökningsplikt för veterinär som haranledning misstänka ett fall av epizootisk sjukdom och skyldighet för djurhållarenall tåla bl. a. det inlrång som undersökningen föranleder. Har veterinären gmndadanledning antaga atl en epizootisk sjukdom inträffat skall han enligt 4 §besluta om förbud mot persontrafik och transporter. De angivna paragrafernaJämställer tjänstevelerinärer och 1979/80:61 45 andraveterinärer; dock får fömtsättas att endast sådana enskilt verksammaveterinärer avses som har behörighet att utöva veterinäryrket. Något rättsligthinder föreligger i och för sig inte mot att såsom skett i förslaget tiUäggaenskilda personer, här enskilt verksamma veterinärer, myndighetsfunktioner. Ensådan ordning kan också i förevarande faU anses näraliggande, eftersom även enskUtverksamma veterinärer i sin yrkesutövning är understäUda lantbmksstyrelsens tiUsynoch har att följa bestämmelsema i den allmänna veterinärinstmklionen. a. att de är skyldiga att iakttaga de föreskrifter som styrelsenmeddelar. Styrelsen kan följaktligen meddela de särskilda föreskrifter sombehövs för att myndighetsutövningen skall få samma karaktär vare sig beslutenfattas och åtgärdema vidtages av en tjänsteveterinär eller av en enskiltverksam veterinär. Det är emellertid tydligt att svårigheter föreligger attöverblicka alla de hänseenden, i vilka en reglering med detta syfte kan behövasoch att utforma de särskilda reglerna. Ett i lagen inskrivet engagerande avenskilt verksamma veterinärer i epizootibekämpningen får vidare karaktären av entjänsteplikt utan möjlighet för det allmänna atl bestämma i vUken omfattningden skall tagas i anspråk. Det kan med hänsyn till de anförda synpunkternaifrågasättas om undersökningsplikt och myndighetsutövning bör läggas på enskiltverksamma veterinärer. är väl utbyggd ochbesatt och den håller enligt vad som upplysts under föredragningen Jour dygnet mnt.Det synes därför kunna övervägas att föreskriva att anmälan alltid skall sketill distriktsveterinären och att befogenheten att vid undersökning av sjuktdjur göra intrång, vålla olägenhet och påkalla biträde likaledes får utövasendast av distriktsveterinär. En sådan ordning skulle inte innebära hinder motatt en privatpraktiserande veterinär utför själva undersökningen pådistriktsveterinärens uppdrag. Om angelägenheten av ett snabbt ingripandefinnes kräva att även enskild veterinär får befogenhet alt ingripa i nu avseddahänseenden - vilket lagrådel saknar möjlighet att bedöma; frågan har intenärmare berörts i remissen - finner lagrådet emellertid inte anledning motsättasig vad det remitterade förslaget innehåller i denna del. Ivad mån veterinärs befogenhet enligt 3 § att avliva djur i undersökningssyfteskall bero av medgivande av lantbmksstyrelsen synes vara en fråga som böröverlämnas till reglering i verkställighetsföreskrifter. Beträffandedispositionen av lagens bestämmelser om skyldigheter och restriktioner för deenskilda kan vidare anföras. Det remitterade förslaget tar i 2 och 3 §§ uppbestämmelser som tar sikte på situationer då det gäller att klarlägga om ettfall av epizootisk sjukdom inträffat eller ej. Paragraferna reglerar deskyldigheter djurhållaren eller djurägaren då har, medan 4 och 5 §§ regleraringripanden som träffar en mera obestämd personkrets. Från systematisk synpunktsynes de specifika skyldigheterna för djurhållaren eller djurägaren lämpligenböra sammanföras i en paragraf, 2 §. I 3 § kan de förbud regleras som fårmeddelas när gmndad anledning föreligger 1979/80:61 46 attanta att ett fall av epizootisk sjukdom inträffal. De ytterligare förbud ochföreskrifter som kan ifrågakomma när epizootisk sjukdom konstaterats kan inskrivasi 4 §, som alltså skuUe innehållsmässigt i stort motsvara 5 § i det remitteradeförslaget. De inskränkningar i den personliga rörelsefriheten som i förslagettagits upp under 4 § och där benämnts spärrförklaring återkommer utan sakligtändrad innebörd i 5 § under beteckningen smitlförklaring. Förekomsten av tvåolika beteckningar för samma restriktion synes ägnad att försvåra förståelsenav lagen och bör därför undvikas. Benämningen smittförklaring är dessutommindre upplysande om restriktionens innebörd än benämningen spärrförklaring.Det remitterade förslagets 5 § bör därför i fråga om restriktionerna irörelsefriheten hänvisa till den reglering de fått i 4 §. Debegränsningar som enligt 5 § kan föreskrivas i fråga om transporter ochhantering av djur eller varor synes i allt väsentligt sammanfaUa med sådanaåtgärder som kan föreskrivas med stöd av bemyndigandet i 7 § i förslaget,oavsett om det konstaterats något fall av epizootisk sjukdom. Att ingripanden ivissa fall kan stöda sig på flera bestämmelser i lagen kan visserligen ses somen ofullkomlighet i systematiskt hänseende men bör kunna godtagas, om det ansesändamålsenligt att betona en viss kombination av ingripanden i ett vissl läge. Enligt6 § skall beslut enligt 4 § upphävas av distriktsveterinären och beslut enligt5 § av så snart det blivit klarlagt att fömtsättningama förbeslutet inte längre föreligger. Med den uppläggning av lagen som lagrådetförordat i det föregående bör paragrafen inte ange vem som skall besluta omupphävandet utan detta bör regleras i verkställighetsföreskrifter, om särskildreglering av frågan överhuvudtaget behövs. Det fär nämligen anses vara enallmän princip att, när beslut kan ändras eller upphävas, befogenheten att göradetta utan vidare fiUkommer den som handlägger ärendet och som har kompetensatt fatta det urspmngliga beslutet. Ienlighet med vad här anförts föreslår lagrådet att 2-7 §§ i det remitteradeförslaget, sedan även vissa jämkningar av huvudsakligen redaktioneU artföretagits, ersätts med följande bestämmelser. Densom har anledning misstänka att en epizootisk sjukdom drabbat djur i hans vårdskall anmäla detta tUl distriktsveterinären eller annan veterinär. Beslutarveterinär om undersökning för att fastställa arten av en sjukdom, sommisstänks vara epizootisk, är djurhållaren skyldig atl tåla det intrång ochunderkasta sig de åtgärder samt lämna det biträde som föranleds avundersökningen. Omdet är nödvändigt för undersökningen, får insjuknat djur avlivas utan ägarenssamtycke. 1979/80:61 47 Finns gmndad anledning anta atl etl fall av epizootisksjukdom inträffat, kan i den utsträckning det behövs för atl motverkasjukdomens spridning förbud utfärdas mot att besöka och lämna fastighet därsjukdomsfallet inträffat eller smitta annars kan antas förekomma samt atlulföra transporter tiU eller från sådan fastighet (spärrförklaring). Förbud enligt denna paragraf beslutas av myndighet ellerenskild veterinär enligt regeringens bestämmande. Är det klarlagt alt elt fall av epizootisk sjukdominträffat, kan i den utsträckning del behövs för all motverka sjukdomensspridning meddelas, förutom sådanl förbud som avses i 3 §, beslut om 1. begränsningar ihanteringen av djur eller varor på fastighet som omfattas av spärrförklaring, 2. förbud mottransporter av djur eller varor till eller från eUer inom område som gränsartill fastighel där smitta förekommer eller kan anlas förekomma eller om andrabegränsningar i hanteringen av djur eller varor inom sådant område (beslut om konlroUområde), 3. förbud mottillträde tiU vissa djurstallar (stallförbud). Beslut enligt denna paragraf meddelas av myndighet somregeringen bestämmer. Beslut enligt 3 eller 4 § skall upphävas när fömtsättningarför meddelande av sådant beslut inte längre föreligger. För att bekämpa eller förebygga epizootiska sjukdomar får,utöver vad i denna lag särskilt anges, regeringen eller myndighet somregeringen bestämmer meddela föreskrifter om 1. avlivning avdjur som är eller misslänks vara smittade eller kan sprida smitta, 2. avlivning avandra djur (epizootislakt), 3. oskadliggörandeav döda djur, 4. smittrening, 5. skyddsympningeller annan förebyggande behandling av djur, 6. kontroll avdjur, 7. djurhållningoch hantering av varor, 8. transporter avdjur eller varor. Om lagrådets ändringsförslag beträffande 2-7 §§ i detremitterade lagförslaget följs, ändras numreringen av de följande paragrafernaliksom hänvisningarna till lidigare paragrafer i ansvars- och fullföljdsbeslämmelserna. För att tiUsynsmyndighet skall kunna utöva den föreskrivnatillsynen effektivt synes det vara erforderiigt att myndigheten kan fåtillträde till områden och lokaler där djur hålles och andra utrymmen och ävenfår göra undersökningar och ta prover. En sådan rätl synes också vara förutsatti 1979/80:61 48 remissen,då i motiveringen till 14 § utsäges att lillsynsmyndighetema skall kunnapåkalla biträde av polismyndighet för att bl. a. säkerställa att inledandeundersökningar kan genomföras. Enbart det förhållandet att tillsyn föreskriviistorde emellertid inte ge utrymme för atl tillsynsmyndigheterna skall kunnavara verksamma i erforderlig utsträckning. En uttrycklig bestämmelse härom lordedärför böra upplagas, lämpligen som ett andra slycke i förevarande paragraf,med förslagsvis det innehållet, att tillsynsmyndighet äger för att utövatillsynen rätt att vinna tilllräde till område, lokal där djur hålles ellerannat utrymme och får där göra undersökningar eller taga prover. Gällandeepizootilag innehåller beträffande rätten till ersättning endast en föreskriftom att ersättning av allmänna medel för kostnad eller förlust, som föranlettsav stadgande i lagen eller enligt lagen meddelade bestämmelser, utgår enligtföreskrifter som regeringen utfärdar. Sådana föreskrifter har meddelats i epizootikungörelsen,som innehåller en detaljerad reglering rörande ersätlningsrätten ochvärderingsförfarandet. I det remitterade förslaget har regler om i vilka fallersättning kan utgå tagits in i lagen (10 §). Avsikten är att lagen även pådenna punkt skaU kompletteras med verkställighetsföreskrifter som utfärdas avregeringen. Förslagel omfattar tre kategorier av ersättningsberättigade,nämligen de som får vidkännas kostnader eller förluster på gmnd av beslutenligt lagen eller med stöd av lagen meddelade bestämmelser, de som deltagit ibekämpning eller förebyggande åtgärder enligt lagen och de som ställer lokaleller utrustning tUl förfogande för bekämpning. BeträfTande den förstnämndakategorin avser rätlen lill ersättning dels värdet av husdjur som har avlivatseller som har dött lill följd av skyddsympning eller annan behandling, delsintrång i näringsverksamhet. Till skillnad mot nuvarande ordning, där ersätlningsrätteni vissa fall är till beloppet begränsad, är avsikten med förslaget att kostnaderoch förluster skall ersättas fullt ul. Lagrådelhar inget atl invända mot den föreslagna uppläggningen att själva lagen endast innehåUerregler om i vilka faU ersättning kan utgå och att dessa regler kompletleras medverkställighetsföreskrifter, avseende bl.a. värderingsförfarandet. Lagrådetvill dock föreslå viss omredigering av lagtexten och vissa tillägg till denna.Det förtjänar också nämnas att ämbelsberättelse(s. 51 Outtalat sig för en mera allmän översyn av reglema om ersättning vidmyndighetsingripanden i hälsovårdens och liknande iniressen, varvid bl. a. epizootiförfattningarnanämnts. Ett mera samlat grepp på dessa ersättningsproblem skulle enligtJustitieombudsmannens mening underiätla reglemas tillämpning för allmänhetenoch myndigheterna. Innebördenav första stycket i paragrafen är oklar genom att såsom ersättningsberältigadangivils den som får vidkännas "koslnader eller för- 1979/80:61 49 luster"som ersättningen angivits avse "värdet av husdjur" och "inlrångi näringsverksamhet". Vidare synes stadgandet ha fått en mera begränsadräckvidd än som avsetts. Enligt epizootikungörelsen kan sålunda i vissa fallersättning också utgå för mistad arbetsinkomst. Det torde inte ha varitavsikten att nu utesluta ersättning av detta slag. En särskild post, avseende"inkomstförlust" (jämför 5 kap. 7 § skadeståndslagen), torde därförböra upptas i lagtexten. Medhänsyn till det anförda kan första stycket lämpligen ges den lydelsen attersättning av statsmedel utgår till den som på gmnd av beslut enligt denna lageller med stöd av lagen meddelade föreskrifter får vidkännas 1. kostnad eller förlust genomintrång i näringsverksamhet, 2. kostnad eUer förlust i annatfall genom att husdjur avlivas eller dör tiU följd av skyddsympning eller annanbehandling, 3. inkomstförlust. Lagrådetsförslag innebär alltså att ersättningen när djur avlivas eller dör inte ärbegränsad till värdet av djuren. Också sådan förmögenhetsförlust som utgör följdskadaskall ersättas, även om den inte är att anse som intrång i näringsverksamhet. Näri lagtexten - både i det remitterade förslaget och enligt den nu förordadelydelsen - talas om "förlust" avses därmed, liksom i andra värderingssammanhang,nettoförlust. Om djur, som avlivas vid en s. k. epizootislakt, kan nyttiggörasär det bara eventuell restförlust som skall ersättas. Inuvarande lag finns en bestämmelse (12 § andra stycket) som har den innebördenatt, om någon döms för att ha åsidosatt åliggande enligt lagen, domstolen kanförordna att rätt till ersättning helt eller delvis skall gå förlorad. Epizootikungörelseninnehåller i 9 § 11 mom. en bestämmelse som innebär bl. a. att, om ersättningslutligen bestäms tiU ett lägre belopp än som utbetalts provisoriskt,återbetalning behöver ske bara då ersätt-ningstagaren förfarit svikligt ellersjälv medverkat tiU förlusten eller övertygats om förseelse mot 12 § epizootilagen.Genom nu berörda regler kan alltså ersättning komma att jämkas eller bortfallavid vissa kvalificerade fall av medvållande från den skadeUdandes sida. Någonmotsvarighet till dessa bestämmelser har inte tagits upp i det remitteradeförslaget. Det kan emellertid inte uteslutas att det kan uppkomma situationerdå en i och för sig ersättningsgiU kostnad eller föriust framstår som i så höggrad självförvållad att det skulle vara stötande att tillerkänna vederbörande fuUersättning eller ersättning överhuvudtaget. Som exempel kan nämnas att enhundägare i strid mot utfärdade föreskrifter låter sin hund löpa fritt omkringunder en rabiesepidemi och hunden avlivas enligt gällande bestämmelser. Inom vissaJämförliga områden förekommer regler som begränsar ersättningsrätten vid olikaslag av medverkan från den skadelidandes sida, se t.ex. 8 § kungörelsen(1956:296) om ersättning av statsmedel i vissa fall vid ingripanden ihälsovårdens intresse. 1979/80:61 50 mening kan del finnas fog för att i paragrafen införa en Jämkningsregelför fall av medvållande. Regeln synes dock böra begränsas tiU medverkan somsker uppsåtligen eller genom grov vårdslöshet. Den torde knappast få aktualiteti andra ersätlningsfall än de som avses i paragrafens första stycke. Lagrådetfår således föreslå att som nylt andra stycke i paragrafen upptas enbestämmelse om alt ersättningen kan jämkas om den ersättningsberättigade självuppsåtligen eUer genom grov vårdslöshet har medverkat till kostnaden ellerförlusten. Deersättningssituationer som avses i andra och tredje styckena i det remitteradeförslaget torde i viss utsträckning kunna omfattas även av bestämmelser iförsta stycket. Dessa två stycken får emellertid uppfattas som subsidiära iförhållande till första stycket, så att ersättning ifrågakommer bara i den månersättning inte utgår redan enligt första siycket. Dettastadgande innebär att även annan kostnad eller förlust än som avses i 10 §skall kunna ersättas om det föreligger särskilda skäl. Någon direkt motsvarandeföreskrift finns inte i nu gäUande epizootiförfattningar. Det har i motiveninte närmare angivits i vilka fall stadgandet skulle kunna få tillämpning. med ett så obestämt innehåll passar mindre väl som ersättningsregel.Ändamålet med stadgandet torde kunna tillgodoses genom atl regeringen ellerförvaltningsmyndighet anslagsvägen bemyndigas alt, i de undantagsfall som detkan bli fråga om här, utbetala ersättning efter en diskretionär prövning.Lagrådet vill därför förorda att stadgandet får utgå. Iremissen föreslås, att anspråk på ersättning enligt lagen skall framställashos lantbruksstyrelsen från den dag då anspråket uppkom, ominte särskilda skäl föranleder annat. Vilka skäl som kan föranleda förlängningav preskriptionstiden har ej angivits och det är ej heUer klarlagt att detverkligen finns behov av en sådan diskretionär prövning, som för övrigt ter sigfrämmande när som enligt förslaget anspråket vid fullföljd av talan skallprövas i förvaltningsprocess. En preskriptionsregel bör tvärtom avrättssäkerhetsskäl utformas så, att därav klart framgår, när den som villframställa anspråk senast har att göra det. Det är tänkbart att en sexmånadersfristnågon gång kan framstå som alltför kort. Om t.ex. någon viU framställa anspråkbåde på gmnd av epizootislakt, varvid preskriptionstid torde räknas fråntidpunkten för slakten, och för intrång i näringsverksamhet, dåpreskriptionstid inte torde börja löpa förtän intrånget upphör, kan möjligenså komma att förflyta från den förra till den senare tidpunkten attsvårigheter uppstår att samordna anspråken. En preskriptionstid av ett årtorde dock alllid vara tillräcklig. Prop.1979/80:61 51 sträckstiden till , bör därför undanlagsregeln kunna slopas. I bestämmelsentorde böra anges, att rätten till ersättning är förlorad, om anspråk ej framställsinom angiven tid. Andra stycket i paragrafen torde därför böra innehålla, attansökan om ersättning skall göras hos lantbruksstyrelsen från dendag då anspråket uppkom, samt att, om det ej sker, rätten till ersättning ärförlorad. 1979/80:61 52 Närvarande:statsministern , ordförande, och statsråden , , ,, , , , Åsling, Söder, Krönmark, BurenstamLinder, , , , , , , , . Propositionmed förslag till epizootilag m. m. Föredragandenanmäler lagrådets yttrande' över förslaget till epizootilag. Föredragandenredogör för lagrådets yttrande och anför. Jaghar inget att invända mot lagrådels förslag atl som ell nylt andra stycke iparagrafen tas in en erinran om all verkställighetsföreskrifter skall finnasför en precisering av lagens tillämpningsområde. Lagrådetsätter i fråga om den i 4 och 5 §§ använda tekniken att där ange olikamyndigheters åligganden i det "operativa" skedet är den mest ändamålsenliga.Därigenom framstår de inskränkningar i sin frihet som de enskilda i detta skedehar att finna sig i som sekundära. Dessutom förloras möjligheten att iadministrativ ordning bestämma vilka organ som skall besluta om ingripanden. Allaingripanden som kan göras med stöd av den föreslagna lagen har ytterst tillsyfte att motverka att epizooliska sjukdomar sprids. Särskill betydelsefulla ärde åtgärder i form av isolering och avspärrning som skall vidtas som eninledande ålgärd redan på gmnd av misstanke om att ett sjukdomsfall harinträffat. Jag vill erinra om alt de sjukdomar som omfattas av lagen normaltinte förekommer i vårt land. Inträffar en sådan sjukdom krävs beslut omomedelbara och långtgående ätgärder. Detta bör komma till klart uttryck i lagenoch bör, på samma sätt som skett i den 'Beslut om lagrådsremiss fattat vid regeringssammanträde . 1979/80:61 53 nuvarandelagen, göras klart vem som skall bära ansvaret för all dessa beslut fattas. Jagkan följaktligen inte dela lagrådels uppfattning alt lagtexten bör utformasmed sikte på alt i försia hand informera de enskilda om vilka inskränkningar dekan drabbas av. Av paragraferna framgår med önskvärd tydlighet all enskilda kanfå finna sig i inskränkningar i sin frihet på gmnd av sådana beslut. Inteheller föreligger enligt min mening något behov av handlingsfrihet vidbestämmandel av de organ som skall besluta om ingripanden. Några andra organ ände som har angetts i paragraferna kan knappast komma i fråga. Jagär alltså inte beredd atl ansluta mig till lagrådets förslag vad beträffar denlagtekniska uppbyggnaden av 4 och 5 §§. Förbudoch ingripanden skall enligt 4 eller 5 § genomföras i den utsträckning sombehövs för att motverka smittspridning. Enligt lagrådet kan det inte uteslutasatt det i vissa situationer kan finnas motstående iniressen av den styrka attde vid en avvägning kanske befinns böra få företräde framför behovet avskyddsåtgärder mot en epizooti. Enligtmin mening innebär den föreskrivna begränsningen till inskränkningar sombehövs för all motverka smittspridning atl tillräckligt utrymme ges för atthänsyn skaU tas till motstående intressen.