prop · G303159 · 1979-12-31 00:00:00 — Enligt inslitutets uppfattningskulle den typ av regleringsåtgärd som företrädesvis förtjänade övervägas varaall tillämpa någon form av utlåningsreglering. Ett sådant ingripande skulle iförsta hand kunna vidtas under begränsade perioder med akula problem. 3.2 Fullmäktige i riksbank Likvidilelskrav är ett av dekreditpolitiska medel som är avsedda att tillämpas mer eller mindre permanentför alt styra utlåningsvolymen i banksystemet. Vid sidan härav uppkommer då ochdå situationer som erfordrar mer direkl verkande medel. Under de senaste årenhar det blivil nödvändigt att gentemoi bankerna tillämpaden kreditpolitiska lagstiftningens bestämmelser om ullåningsreglering elleratt med bankerna iräffa överenskommelser av motsvarande innebörd. Med den möjlighel somfinansieringsbolagen har att liksom bankerna snabbt kunna expandera sinutlåning, framslår det för fullmäklige som angelägel alt molsvarandemöjligheter ges vad gäller fmansieringsbolagens utlåning. Fullmäktige villdärför understryka vikten av alt den kreditpolitiska lagstiftningensbeslämmelser om utlåningsreglering utvidgas lill all omfatta ävenfinansieringsbolagen. Del år samiidigi av vikl alt den extraordinära,tillfälliga karaktären hos utlåningsregleringen iaktlas, vilket förulsälleralt uilåningsregleringen kan ses som etl komplement till likviditetskrav . Med hänsyn till vissa speciellakreditformer, som ålerfinns hos finansieringsbolagen, föreslår kommittén enutvidgning av de begrepp i lagtexten som etl ullåningstak skall kunna omfalla.Detla gäller fakturaköp med förskoll och kredilgivning i form av finansiellleasing. Enligt fullmäktiges mening är en sädan specificering i laglexlenoundviklig. Såväl fakturaköp som finansiell leasing är till sin karaklärrenodlad kredilgivning. Vad gäller finansiell leasingföreslår kommillén ytterligare etl förtydligande i laglexlen. nämligen att ettutlåningstak skall kunna omfatta inle bara leasingobjekiens slorlek vid en visstidpunkt eller neltoförändringen mellan tvä tidpunkter utan åven värdet avanskaffade leasingobjekt under en viss lidsperiod, dvs. bruttoökningen under enperiod. Fullmäktige finner kommilléns argumentering på denna punktövertygande. 1979/80:159 95 anser allullåningsreglering i undantagsfall och vid synnerliga skäl bör kunna tillämpasäven för finansbolag. Ett huvudvillkor bör vara att rekommendationer frånriksbanken eller avtal mellan och finansbolagen måste bedömasotillräckliga. Med hänsyn till en utlä-ningsreglerings negativa effekter iolika riktningar vid användning bör utlåningsreglering endastförekomma under korla perioder. Ullåningsreglering bör inle omfatta leasing. a. åberopa de skäl som i lett till alt leasing därfåll en särställning och hillills inte omfattats av något förordnande omutlåningsreglering. I den norska lagsiiftningen har hänvisats till att leasingifrågakommer framförallt för små och medelstora företag som har svårigheteratt uppbringa traditionella krediter. Leasing har också ofta skapat möjlighetför dessa företag att finansiera en önskad växt och utveckling. En begränsningav leasingmöjlighelema för del egna landets företag skulle vidare ge en onödigfördel åt deras konkurrenter i länder utan motsvarande restriktioner. Dettaresonemang äger givetvis tillämpning även för . Till detla kan fogas altkredilrestriktioner avseende jämväl leasing skulle allvarligt försvåra såvälfinansbolagens som deras kunders planering. sammanhänger med atl lång tid- kanske - kan förflyta från det ell leasingavlal iräffas och tilldess varan levereras och krediten kan anses ha tagits i anspråk. Ovisshetenhuruvida ullåningstaket kommer all vara kvar vid denna senare tidpunkt och omden nya krediten i så fall kommer att rymmas inom taket, kan leda lill enobefogad återhållsamhet med nya leasingavtal. En irrationell fördelning av nyaleasingavtal kan också bli en föjd nämligen så alt krediler på mindre belopp -t. ex. för butiksinredningar - försiktigtvis prioriteras framför krediler påstörre belopp, avseende exempelvis maskininvesleringar. Vad sagls gäller även om enutlåningsreglering endast får omfalla leasingavtal som Iräffas efterregleringens ikraftträdande, en begränsning som under alla förhållanden synesbefogad. I likhet med experterna anserbankföreningen att om utlåningsreglering blir möjlig även för leasing, en sådanreglering i vari fall ej bör gälla för leasingavtal under de tider då statligtinvesteringsavdrag/bidrag utgår. Ullåningsreglering föreslås ocksåför finansieringsbolagen. Förbundet konstaterar atl della är ett extraordinärtkreditpolitiskl medel och förutsätter att så också skall förbli fallet omfinansieringsbolagen skall komma under denna reglering. I direkliven till utredningen harframhållils viklen av att vid kreditpolitisk åtstramning kredilströmmarna inteökar väsentligt via finansbolagen. Detla skulle kunna medföra altåtslramningsätgärderna inte blir så effektiva som möjligt vore. Dennainställning är också bakgrunden till förslagel om tillämpning avullåningsreglering på finansbolag. påpekat---- påverkas finansbolagens upplåning och utlåningi kredit- Föreningen vill vidare påpeka att det är viktigt alt densamhällsekono- 1979/80: 159 96 miska balansen upprätthålls eller eftersträvas ochkredilpoliliska åtgärder spelar därvid en betydelsefull roll. Det äremellertidinte givet att en 100%-ig effekl av en utlåningsreglering leder till optimalakonsekvenser för den samhällsekonomiska balansen. (Övergripande allmänpolitiskmålsällning är ju bl. a. jämn och hög sysselsättning och det kan starktifrågasättas om inle ullåningstaket 1970 skadade den samhällsekonomiskabalansen ur den vidare synvinkeln.) Oavsett konjunkturer och behov avkreditpolitisk reglering krävs avsättning av svenska industriprodukter samtviss investeringsverksamhet. Finansbolagen är oftast en inlegrerad del iprocessen produklion/dislribution/försäljning för små och medelslora företag. Finansbolagens kunder är somtidigare nämnts till små och medelstora förelag som framför allt avrationaliseringsskäl överlåtit administration av avbelalningsavtal,leasingverksamhet, faktureringsmtiner etc. till finansbolag. Detta fömtsätteremellerlid också kredilsamarbele och många av dessa företag har slora delar avsin kreditkapaciiel samlade i finansbolagen. De måsle kunna tillgodogöra sigdessa kreditmöjligheter eftersom många för företagen livsviktiga kreditbehovuppstår p.g.a. säsongmässiga eller trendmässiga variationer. Finansbolagen kanej som bankema, vars kundklientel är vida större och mångsidigt sammansatt,prioritera kundernas behov så att allt för vådliga skadeverkningar totaltundvikes. Som exempel på ej önskvärda konsekvenser kan nämnas Volvofinans lagerfinansieringsom är en del av det integrerade samarbetet mellan Volvos produktion ochVolvohandelns distribution. Den yttersta konsekvensen av eventuellutlåningsreglering blir störd produktion hos och låsta kredilfaciliieterför återförsäljama. Utlåningsreglering är ett extra-ordinärt kreditpolitisklmedel som, för sin tillämpning, kräver att särskilda skäl föreligger. Kommitténhar också i sin motivering framhållit vikten av atl utlåningsregleringen blirselektiv så att skilda regler kan ges för utlåning av olika karaklär. Det är emellertid som ovan visats,ej av kvantitativa skäl nödvändigt eller av kvalitativa skäl önskvärt medutlåningsreglering för finansbolag generelll. Om della ändå skulle blikonsekvensen av ulredningens förslag måsle följande nyanseringar, vilka börinlagas i proposilionen, göras. Utlåningsregleringen måste varatidsbegränsad och kortvarig saml ex traordinär. Utlåningsreglering åstadkommer nämligen påtagliga negativaeffekter vilket konstaterats vid ett flertal tillfällen. Utlåningsregleringenbör därför göras så kort som möjligt, för alt undvika onödiga negativaeffekler. Ingen ullåningsregleringavseende finansiering av projekt som kvalifi cerar för statliga investeringsbidrag/avdrag. Detta enär all lillgänglig kreditkraft vid statligainvesteringsbidrag/avdrag bör vara tillgänglig för företagen, för attbidragen/avdragen skall ge önskad effekt. Avtalade limiter m. m. skall gälla. Ingångna avtal/limiter och givna bindande löften måstekunna fullföljas av finansbolagen i enlighel med ingångna avtal. Oftastpåbörjar och genomför finansbolagens kunder projekt och marknadsföringsåtgärderoch sluter i sin tur avtal på gmndval av avtalel med finansbolaget. Det voredärvid ej rimligl alt finansbolagets kund skulle undandras finansbolagets stödenligt avtalet med hänvisning lill alt en utlåningsreglering införts efter detalt avtalet ingåtts. 1979/80:159 97 Leasing, som till avser företag, bör undantas. Föreningen instämmer i de skäl expertema och på cifl 18* f i citt cärsLilrIn vttranH*» sid. 183 f i sitt särskilda yltrande. Förutom ell känsligt handlag frånRiksbanken måste hänsyn lagas till lagerfinansiering som är en nödvändigfunktion med lanke på att tillverkningen i processindustrier som för lönsamhetkräver ostörd tillverkning och därmed fungerande finansiering avseende bådelagring och försäljning. ----- Det finns skäl att däruiöver lillägga attkreditpolitisk slyrning för atl upprätthålla balans i samhällsekonomin avseendepersonbilar sker genom bestämmelsen angående kontantinsatsens storlek ochavbelalningstidens längd vid avbelalningsförsäljning. Det förefaller heltomotiverat att både etablera nödvändiga villkor för försäljning och därefterbegränsa möjligheterna till nödvändig finansiering genom enutlåningsreglering. Därest vad föreningen ovan sagl ejbeaktas riskerar vi att få ett veritabelt spindelnät av direktutlåning mellanföretag etc. De ej önskvärda konsekvenserna härav är uppenbara: Överblickenkommer att förloras, ränteläget att höjas och smarta förmedlare att göraoförtjänta förmedlingsinkomster. Banken vill ej hell avvisamöjlighelen av atl ullåningsreglering bör kunna lillämpas även för finansbolag.1 försia hand bör dock övervägas möjlighelen att via rekommendationer frånriksbanken eller avtal mellan och finansbolagen uppnå åsyftadeeffekter. Oavsett form för reglering framstår det dock som väsentligt alt eneventuell utlåningsreglering enbart införs för korta lidsperioder och dåsynnerliga skäl föreligger. Härjämte bör framhållas alt enutlåningsreglering, som en konsekvens av finansbolagens slarka inrikining påmindre och medelstora företag kan få ej åsyftade negativa effekler för dennaföretagskategoris kreditförsörjning. 3.7 Centralorganisationen /SR När det gäller en direkt regleringav utlåningen föreligger risk atl en hård och ej alltför kortvarigutlåningsreglering kan leda till konserverande effekter på marknaden med bl.a.minskande möjligheter till nyetablering och andra nysatsningar. /SR vill islället föreslå att, när problem som rör denna reglering aktualiseras,överläggningar äger rum mellan och branschen. I vad gäller utlåningsreglering ärdet enligt föreningens mening risk för att en utlåningsreglering kan leda lillatt förelag, som enligt lagens om finansieringsbolag mening ärfmansieringsbolag men i praktiken är etl säljföretag vari kredilgivning ingårsom en integrerad del i företagets försäljningsverksamhet, måste inskränka sinverksamhet i betydande omfattning. Detta kan leda till allvarliga mbbningarmed minskad sysselsättning som följd. 1979/80:159 98 Föreningen avvisar förslaget tillutlåningsreglering. Om en utlåningsreglering ändå skulle införas måste dennanyanseras och anpassas till finansieringsföretagens verksamhet. Enutlåningsreglering måste ges en sådan selekliviiel att enbart vissa kredittyperfrån tid till annan kan bli föremål för reglering. Vi anser att bilfinansiering börundantas från eventuell utlåningsreglering eftersom personbilarna redan nu ärutsatta för kreditpolitisk styrning i och med den särskildaavbetalningsförordningen och överenskommelsen mellan förefaller inte motiverat att uppställa villkor både för försäljning ochdärefter begränsa möjligheterna till nödvändig finansiering. En kredilvolymsbegränsning skulledefinitivt verka fördyrande för finansieringsbolagen och deras kunder. Normaltkompenserar sig finansieringsbolagen för stigande kostnader medvolymexpansion. Blockeras möjligheten till ökad omslutning kommerkostnadsökningar att överföras lill kunderna genom höjda avgifter. Envolymreglering skulle verka speciellt negalivi för mindre finansieringsförelagvars möjligheter till interna rationaliseringsålgärder är hårtutnyttjade och vars konsolideringsnivå är för låg att tillåta någon längreperiod av försämrad driftskalkyl. Liksom i avsnitten 2 och 3 angeshär mera detaljerade synpunkter som har framförts på förslaget om alträntereglering skall kunna tillämpas på finansbolagen. Även beträffande räntereglering ärdet särskilt de kritiska remissinstanserna som har ulvecklal sina synpunkternärmare. Fullmäktige i , som lillstyrker förslaget, anser i likhetmed kommittén atl en höjning av räntenivån på specialinlåningsmarknaden kan fåspridningseffekter, varför ränteregleringen bör kunna omfalla ocksåfinansbolagen. Från de mot förslagel kritiska remissinstansema framhålls bl. a.all finansbolagen för sin upplåning är hänvisade till specialinlåningsmarknadenoch i sin finansieringsverksamhet måsle ta ut den ränla som betingas av denförhållandevis höga räntenivå som råder på den marknaden. Det framhålls ocksåatt finansbolagens kredilgivning m.m. är förknippad med administrativ serviceoch atl debitering sker som ett gemensaml pris. skulle göra ränteregleringsvårtillämpad mot finansbolagen. Det sägs också att räntelägel påkredilmarknaden mest ändamålsenligl styrs genom generellt verkande åtgärdersåsom diskonlopolitik. Även då det gäller frågan om attinföra räntereglering för finansieringsföretagen finns det enligt insitutetsuppfattning anledning alt räkna med betydande tillämpningsproblem åtminstone dådet gäller att utfärda föreskrifter om maximiräntor för utlåningen. Med hänsynlill de särskilda 1979/80:159 99 kreditrisker som i åtskilliga fall föreligger förfinansieringsförelagen skulle en generell låsning av utlåningsräntan kunnaframtvinga en betydande inskränkning av deras verksamhel. Sannolikl skulledelta försvåra kapitalförsörjningen för exempelvis nystartadeinnovationsföretag. Till saken hör också all finansieringsföretagens verksamheti stor utsträckning omfattar olika administrativa tjänster, som ofta debiterasintegrerat med räntan för evenluell finansiering, varför del kan bli svårt atturskilja själva räntekostnaden. Detta medför att räntereglering i sådana fallrenl tekniskt blir ett svårhanleriigl instrument. 4.2 Fullmäktige i riksbank Som den kreditpolitiskalagstiftningen är konstmerad kommer alla institut som på något sättomfattas av dess bestämmelser också att omfattas av beslämmelsema omräntereglering. Kommittén ser inga skäl för atl göra undantag förfinansieringsbolagen. Fullmäktige vill understryka vikten av all det allmänna harkontroll över ränlebildningen på den svenska kreditmarknaden. Framför alll medden strama kredilpolitik, som det ekonomiska läget har framtvingat, har lendensertill en räntestegringsprocess på många områden gjort sig gällande. Det ärdärför av vikt att möjligheter finns att bromsa en sådan utveckling som frånmånga synpunkter skulle kunna få icke önskvärda konsekvenser. Bestämmelserna iden kredilpoliliska lagstiftningen har visserligen inle behövtutnylljas men de har legal lill gmnd för de överenskommelser med ochrekommendationer till kreditinstituten som fullmäktige gång efter annan tagitinitiativet till. Kommittén pekar i sitt betänkande framför alll påräntebildningen på den s.k. specialinlåningsmarknaden. En uppskruvning avränteläget på denna marknad får lätt - vilket erfarenheten tydligt visar -spridningseffekter till andra delar av kredilmarknaden.Specialinlåningsmarknaden är den dominerande upplåningsmarknaden förfinansieringsbolagen. Enligt fullmäktiges mening är det därför angeläget attlåta även finansieringsbolagen omfattas av bestämmelserna om räntereglering. I sitt remissyttrande den 20 maj1974 över betänkandet "Kreditpolitiska medel" har bankföreningenanfön starka betänkligheter mot räntereglering såsom kreditpolitiskl medel.Såvitt gäller räntereglering för finansbolag lillkommer de skäl mol en sådanreglering som ligger i dessa bolags speciella förhållanden, närmare belysta avexpertema i deras yltrande (sid 184- 185). vill särskiltframhålla att finansbolagens krediter - till skillnad mol övrigakreditinstituts - i betydande utsträckning lillhandahålles tillsammans medadministrativa tjänster bl.a. datatjänster, därvid ersättningen debileras såsometl gemensamt pris. Redan detla förhållande gör en räntereglering till etlfrämmande instrument på detta område. För finansbolagen karaktäristiskt ärvidare bland annal ett relativt sett större risktagande och en omfattandeproduktutveckling, vilket bör avspeglas i en nyanserad ränlesältning. Den typav kredilgivning, som finansbolagen står för och den marknad, där de verkar,förutsätter för sin funktion en flexibilitet i räntesättningen, som äroförenlig med en räntereglering. 1979/80:159 lOo Finansieringsbolagensupplåningssituation, deras relativt setl större risktagande samt pågåendeproduktutvecklingsarbete motiverar en slark flexibilitet i prissältningen. Denfria och varierande räntan är därför en viktig regulator av kreditefterfråganoch kredilgivningen och är ett medel att skapa balans. Räntan motsvarar prisei på pengar.Om balans mellan utbud och efterfrågan skall råda på kredilmarknaden måsleräntesäitningen vara fri. En räntereglering stör balansen på marknaden. Därförbegränsas snabbt effekten av en räntereglering genom att en ny snabbt växandefri marknad uppslår, helt ulanför regleringslagens konlrollområde. Normaltfungerar styrningen av räntesättningen bäsl med hjälp av generellapenningpolitiska medel. Del förhåller sig så atl vadRiksbanken reglerar ifråga om bankerna är inte enskilda räntesatser ulangenomsnitlsränlor och i prakliken har man knappast möjlighet alt göra någotannat. En sådan reglering blir emellertid orimlig för finansbolagen där det ärfråga om små rörelsegrenar där medelräntan kan variera ganska mycket beroendepå all man får en från tid till annan ändrad kund- eller ränlesimktur. Förbankernas del tar ju sådana förändringar i viss utsträckning ut varandra pågrund av de slora talens lag. En räntereglering av finansbolagen måsle därförav rent tekniska skäl bli ett mycket olämpligt inslrumenl. Finansbolagen tillämpar ett mycketbrett ränteregister vid sin kredilgivning. Om räntemarginalen sjunker kommerfinansbolagens benägenhet alt la kreditrisker att minska avsevärt. Räntesatsenär ju avpassad efter risknivå, löptid, säkerheler o.s.v. Basen för dennakredilgivning är i stor utsträckning olika administrativa tjänster. Dessatjänster debiteras ofta integrerat med räntan för eventuell finansiering. Någonmed bankerna jämförbar prissättnings- och räntestruktur finns därför i stortsett inte hos finansbolagen. Elt ingrepp i detta mönsier kan inte göras utanatt allvariiga skadeverkningar ur kostnads- och kredilfördelningssynpunktuppstår. Finansbolagens upplåningssituation,deras relativt selt större risktagande saml pågående produktutvecklingsarbetemotiverar en stark flexibilitet i prissättningen. Den fria och varieranderäntan är därför en viklig och oumbäriig regulator för att skapa balans mellantillgång och efterfrågan på kredii. Vidare måste pekas på svårighetenalt låsa räntan på en nivå som inte är marknadsmässigjämförd med utlandet, utan att störningar uppslår i vår valulasiluation.Företagen kan differentiera hem-tagningsliden på sina export- resp.importkrediter, göra utlandsfinansieringar m.m. En räntereglering av finansbolagensupplåningsmarknad kan inte ske utan att försvåra eller hell omöjliggöra dennaupplåning. Effekten för finansbolagens kunder skulle vara starkt negativ.Särskilt de mindre och medelstora förelagen skulle drabbas. Förslaget om räntereglering måsle således i sin helhetavvisas. Föreningen finner det för övrigt synnerligenanmärkningsvärt atl kommittén föreslår en räntereglering av finansbolagensupplåning utan att föreslå att finansbolagen ges möjligheter atl lånai . En räntereglering äventyrar ju finansbolagens upplåningsmarknad. 1979/80:159 101 1 detta sammanhang vill föreningenåter notera att kommillén tar avstånd från en sådan reglering som syftar lillatt styra företags och organisalioners placeringar av likvida medel eller direktaullåning. (Se bl. a. avsnitt 10.3 sid. 124 saml avsnitt 12.3 sid. 149 ibetänkandet.) Vad gäller del av kommiiténframlagda förslaget att finansbolagen skall omfattas av den i lagen omkreditpolitiska medel anvisade möjligheten lill räntereglering är bankentveksam av nedanstående skäl. Banken anser principiellt atl ränteläget påkredilmarknaden mest ändamålsenligt styrs genom generellt verkande åtgärder avtyp diskonlopolitik och marknadsoperationer. Tillämpning av en räntereglering på finansbolagen tordevidare starki försvåras av all dessa bolag ofta inkluderar en omfattandeadministrativ service i sina ränledebileringar. I finansbolagens räntestrukturligger också ofta en ersättning för ett relativt setl större risktagande ochetl mer omfallande produktutvecklingsarbete jämförl med vad som gäller inombanksektorn. 4.7 Centralorganisationen /SR Avgiflsregleringar leder gärnatill ytterligare regleringar som tillsammans med ovan nämnda fördyrandeeffekter (jämför 1.16) kan leda till en felprioritering av kreditresurserna.Man bör därför och av ovan angivna skäl enligt /SR:s mening avstå från enräntereglering av finansieringsförelagen. Som expertema och debileras dessa tjänster (dvs. finansieringsföretagens administrativaijänsler) ofta integrerat med räntan för ev. finansiering. Om en ränteregleringskulle komma att tillämpas på finansieringsföretag skulle denna i negativriklning påverka bl. a. de tjänster finansieringsförelagen ger till kundema.Därigenom skulle finansieringsförelagens karaktär i gmnden förändras. DFavvisar således kommitténs förslag att införa räntereglering förfinansieringsföretag. Finansieringsbolagen finansierarsig i stor utsträckning på specialinlåningsmarknaden. De räntor som långivareerbjuds ligger över den nivå som bankerna betalar för sin vanliga inlåning ochsin specialinlåning. Om räntorna på denna marknad regleras genom atl hållaräntorna tillbaka, såsom ulredningen skisserat, kan detta ge upphov lill allvissa finansieringsförelag slälls utan möjlighel all förlänga sin upplåning pågrund av alt utbudet minskar. De långivare, som finns på marknaden kan viden dämpad räntenivå, förväntas flytta sina medel till andra placeringar, l.ex.obligalioner. Ett ingrepp i finansieringsföretagens räntestruktur skullefå allvarliga Prop.1979/80:159 102 skadeverkningarur kostnads- och kredilfördelninssynpunkt. Benägenheten att ta kreditriskerskulle minska. En slark flexibilitet i prissältningen är väsentlig förfinansieringsföretagens relativt sett större risktagande och för pågåendeproduktutvecklingsarbete. Vi avslyrker förslagel i sin helhet. En räntereglering skulle knappast förbilligafinansieringsbolagens tjänster då olika lyper av avgifter säkert skulletillgripas för att kompensera finansieringsbolagens ev. inkomslbortfall. Ävenen reglering av finansieringsbolagens inlåningsräntor skulle troligen kringgåsför att möta kapitalmarknadens priskrav på krediter. Konsekvensen av enräntereglering är atl regleringens mål ej kan uppnås, men däremoi troligenorsaka en kostnadsfördyring för branschen och därmed för deras kunder. Lag om ändring i lagen (1974: 922) om kreditpolitiskamedel Härigenom föreskrivs att 2, 14-16,25 och 30 §§ lagen (1974:922) om kreditpolitiska medel skall ha nedan angivnalydelse. Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse I denna lag förstås med 1. bankinstitut: bankaktiebolag, sparbank och cenlralkassa för jordbmkskredil, 2. försäkringsinstitut:allmänna pensionsfonden och försäkringsföretag med svensk koncession. 3. kreditinstitut: bankinslitul, jordbmkskassa,kreditaktiebolag, försäkringsinstitul, landshypoteks- ochstadshypoteksinstitutionerna.