prop · G303178 · 1979-12-31 00:00:00 — Liknandelösningar har diskuterats men inte tillslyrkis av domst(jlsverket och . Nackdelarna anges bl.a. vara atl ytterligare en myndighet -åklagarmyndigheten tvingas fatta ståndpunkt i körkortsfrågan och på ellmånga gånger bristfälligt underlag samt att systemet framstår som alltförkomplicerat. Föregen del vill Jag anföra följiande om gränsdragningsproblemaliken vid enöverflyttning. Uiredningenhar klargjort de gränsdragningsproblem som hänger samman med en partiellöverflyttning. Jag kan i allt väsentligt ansluta mig till utredningensöverväganden som leder fram till ståndpunkten atl allmän domstol inte bör prövakörkortslrågan vid sådana trafikbrott som kan avgöras genom ordningsbots- ellerstrafförelägganden. Detla innebär atl Jag inte kan acceptera förslaget, som harförts fram av några remissinstanser, att låta polis och åklagare i vissutsträckning fatta beslut i körkortsfrågan. Det medför nämligen - såviti: Jagkan finna - antingen atl förutsättningarna för att utfärda ordningsbots- ochstrafförelägganden väsentligt minskas eller att polis och åklagare i praktikenbeslutar om körkortsingripande. Utöver de invändningar som remissinstansernasjälva har fört fram mot förslaget vill Jag dessutom särskilt peka på att delförutsätter atl Prop.1979/80:178 , 25 polismannenredan innan ett ordningsbotsföreläggande ulfärdas känner lill om anmärkningartidigare har riktals mot den misstänkte. Förslaget framstår därför också sompraktiskt ogenomförbart. Även min slutsats blirsåledes alt en överflyttning av vissa körkortsmål lill allmän domstol kan diskuterasbara vid de trafikbrott som inte kan beivras genom ordningsbots- ellerstrafföreläggande. När det gäller rattonykterhelsbrotlen delar Jagriksåklagarens uppfattning all körkorlsfrågan borde kunna prövas av allmändomstol vid alla sådana brott utan den inskränkning som uiredningen harföreslagit. Del bör påpekas all även med den av mig nu angivna gränsdragningenkommer förvaltningsdomstol atl i vissa fall få pröva frågan omkörkorlsingripande på grund av brott som normall handläggs av allmän domslol,nämligen i fall då åklagaren har meddelat s.k. åtalsunderlåtelse. Mol bakgrundav det anförda sker mina överväganden i fortsättningen med utgångspunkten allen överflyttning skulle avse körkortsingripanden i mål om grov vårdslöshet itrafik, trafiknykterhetsbrott och smilning. Medsin ulgångspunkt i gränsdragningsfrågan, som alltså avsevärt reducerar antaletkörkorismäl som skall prövas av allmän domslol, har utredningen gjort ensamlad bedömning av för- och nackdelarna med en överflyttning. Utredningenkonstaterar därvid all allmän domstol skulle komma alt pröva körkortsfråganbara vid de svåraste trafikbrotten och alt den största gruppen skulle utgörasav trafiknyklerhetsbrotten. Dessa mål är enligt utredningen i regelokomplicerade både vad gäller ansvars-, päföljds-och körkorlsfrågan. De rätts-och trafiksäkerhelssynpunkter som har åberopats för en överflyttning lillallmän domslol gör sig därför minsl gällande vid dessa körkortsmål. Likaså ärenligt uiredningen utrymmet för en s. k. påverkansregel, dvs. att låtakörkortsingripandet påverka straffmätningen, mycket litet vid trafikbrott.Utredningen ställer sig också tveksam till påståendet alt den allmännadomstolen regelmässigt skulle ha någon mer ingående personutredning i dessabrottmål. Däremol anser utredningen att man inte helt kan bortse från dentidsvinst som skulle vinnas genom en gemensam handläggning. Om den allmännadomstolens handläggning inte fördröjs genom att domstolen även skall prövakörkortsfrågan vinner man enligt uiredningen alltid den tid som förflytermellan den allmänna domstolens dom och länsrättens beslut. I mål därinterimistiskt beslut har fatlats rör del sig i allmänhet efterdet att domen har vunnit laga kraft. I andra mål kan det gälla en längre lid.Utredningen anser emellertid alt det är fullt möjligt att åstadkommaförbättringar på detta område utan att flytta över handläggningen avkörkorlsfrågan lill allmän domslol. Utredningen anför som exempel att man kaninföra regler om förtur hos den allmänna domstolen i mål där den misstänkteskörkort är omhändertaget. Vissa förbättringar i fråga om handläggningstiden hoslänsrätten torde 1979/80:178 26 enligtuiredningen också uppnås genom all länsrätterna bryts ut ur länsslyrelserna.De nackdelar med en överflyttning som uiredningen pekar på gäller främst attkörkortsingripanden på grund av trafikbrott skulle splittras mellan länsrätteroch lingsrätier med resp. överinstanser. Förutom 24 länsrätter och 4kammarrätter skulle 100 tingsrätter, 6 hovrätter och 2 högsla instanser prövafrågor om körkortsingripanden. Detla kan leda lill en minskad enhetlighet ibedömningen. Utredningen befarar också att kompelenskonflikler ochinformations- och samordningsproblem kan uppstå mellan de olika domstolarna.Utredningens slutsals blir atl nackdelarna med en överflyttning är siörre änfördelarna, särskilt om hänsyn också tas till de förslag till förbättringar avhandläggningen av körkorlsärenden som utredningen föreslår. Flertaletav remissinstanserna anseratt uiredningen har klarlagt för- och nackdelarna medden begränsade överflyttning som har föreslagits. Fördelarna anses liggafrämst i värdel av en samtidig bedömning av ansvars- och körkortsfrågan med detsäkrare underiag som därmed fås. Vidare betonas värdel av aUkörkortsingripandet kan påverka straffmätningen och att den nuvarandedubbelprocessen und\'iks. Andra däremot framhåller all kör-korlsingripandelaren trafiksäkerhetsåtgärd som bör bedömas uteslutande efter det trafikfarligabeteendet, vilket har mycket litet att göra med straff-mätningen förregelöverlrädelsen. Några ifrågasätter också varför den som får sinkörkortsfråga prövad i ell brottmål skall komma lindrigare undan istraffmälningshänseende än den som får körkortsfrågan prövad i annan ordning.Flera instanser framhåller fördelen med att körkortsåterkallelsen kan kommasnabbare genom alt den tid försvinner som förflyter från denlagakraftvunna brottmålsdomen till beslutet om slutlig återkallelse. Mol deltainvänder dock flera all det väsentliga dröjsmålet ligger i tiden från brottetlill den lagakraftvunna domen och alt de körkortsmål som kan flyttas över är såallvarliga att körkortet oftast är omhändertaget när brottmålet avgörs. Blandnackdelarna framhålls särskilt kompetens- och samordningsproblemen. a.nämns att två eller flera återkallelsegrunder inte sällan är tillämpliga, t.ex.trafiknykterhetsbrott och opåUllighet i nyklerhetshänseende. I dessa fallskulle både allmän domstol och förvaltningsdomstol kunna pröva körkorlsfråganoch bestämma spärrtid. Körkortsfrågan skulle då inte kunna avgöras i ettsammanhang utan en ny form av dubbelprocess skulle skapas. En annan nackdel sompåtalas av många remissinstanser är uppsplittringen på flera domstolar och denminskade enhetlighet i praxis som skulle kunna bli en följd därav. Blandde remissinstanser som motsätter sig en överflyttning kan nämnas riksåklagaren,, hovrätten för , kammarrätten i ,, trafiksäkerhetsverket, länsstyrelsernas organisalionsnämnd,samtliga länsslyrelser utom en, länsdomstolskommittén,irafiksäkerhelsulredningen saml de flesta organisationerna. Några av dessaremissinstanser ställde sig positiva till en överflyttning i samband 1979/80:178 27 med remissbehandlingen av trafikmålskommitténs betänkandeRätten till ratten. De är bl.a. riksåklagaren. ,trafiksäkerhetsverkel och NTF. De remissinstanser som förordar en överflyttning ärdomstolsverket, broUsförebyggande rådet, i , KAK,. , och domareförbundanser dock all en överflyttning måste avse alla körkortsmål och atl en sådaningripande reform kräver ytlerligare utredningsarbete. För egen del kan Jag instämma i all en gemensamhandläggning av ansvars- och körkorlsfrågan har fördelar. En strävan måsleemellertid ocksä vara atl finna regler som är enkla både för denenskilde och för de myndigheter som skall tillämpa dem. Uiredningen ochremissinstanserna har allsidigt belyst för- och nackdelarna med en partiellöverflyttning. Beslulsunderiaget är således nu fylligare än det som förelågnär senast prövade frågan. De invändningar som har förts fram mol ensådan överflyttning är allvarliga och kräver ingående överväganden. Jag anseratt det mot bakgrund härav är nödvändigt att - som utredningen har gjort - pånytt pröva om skälen för en partiell överflyttning alltjämt har samma bärkraft. Jag har tidigare förklarat all Jag i huvudsak delarutredningens uppfattning om vilka trafikbrott som skulle kunna föranleda attden allmänna domstolen prövar även körkortsfrågan. Jag kan också ansluta migtill bedömningen atl de skäl som talar för en överflyttning är mindre starkaJust när del gäller dessa körkortsmål. När det gäller grov vårdslöshet itrafik, trafiknykterhetsbrott och smilning av allvarligare beskaffenhel är detnämligen oftast klart all körkoriei skall återkallas. En gemensam handläggningav ansvars- och körkorlsfrågan kan därför sällan påverka denna bedömning,såvida man inte ändrar förutsättningarna för en återkallelse i dessa fall.Några sådana förslag villjag dock inte ställa mig bakom. Jag vill ocksåframhålla att körkortet oftasi redan är omhändertaget eller återkallat tillsvidare när den allmänna domstolen dömer i mål om trafiknykterhetsbrott, vilkabrott utgör den helt övervägande delen bland de mål som kan komma i fråga fören överflyttning. Önskemålenom en avvägning mellan straff och körkortsingripande och om en snabbarehandläggning av ålerkallelsefrågan kan dessulom tillgodoses inom ramen för delnuvarande systemet. Jag återkommer till dessa frågor (avsnitt 2.3 och 2.8.2). Enligi min mening vinner man således inte några belydandefördelar, som inte kan nås pä annal säll, genom en överflyttning lill allmändomstol. En överflyttning av endast vissa körkortsmål medfördessutom flera nackdelar. Jag tänker dä särskilt på atl en sådan överflyttninginnebär att en ny form av dubbelprocess skapas. Den uppkommer i de särskildafall 1979/80:178 28 därkörkortshavaren har andra anmärkningar riktade mol sig än det trafikbrott somföranleder att den allmänna domstolen skall pröva körkorlsfrågan. I dessa fallskulle både den allmänna domstolen och förvaltningsdomstolen bli behöriga atlpröva körkorlsfrågan. Denna skulle därför inte vara slutligl avgjord förränbåda domstolarna har gjort sin bedömning. Den nya formen av dubbelprocess skullealltså ta sig uttryck i all själva körkortsfrågan delades mellan tvådomstolar. En sådan ordning framstår för mig som klart olämpligare än dennuvarande uppdelningen av ansvars- och körkortsfrågan. Det måste vara ellberättigat krav från körkorlshavaren atl hela körkorlsfrågan avgörs i eltsammanhang av samma myndighet. Enligtmin mening kan denna form av dubbelprocess undvikas bara om den allmännadomstolen får pröva körkorlsfrågan i hela dess vidd. Del innebär att domstolenmåste beakia alla omsländigheter som är av betydelse för körkortsinnehavet ochkunna åberopa alla de återkallelsegrunder som blir tillämpliga vid en sådanbedömning. Dessaöverväganden leder emellertid fram till en annan fråga som måste uppmärksammas,nämligen uppsplittringen av likartade frågor om körkortsingripanden på olikadomstolar med skilda överinstanser. Det innebär bl. a. alt högsta domstolen ochregeringsrätten blir prejudikatinstanser i samma typer av körkortsmål. Den endaskillnaden mellan målen blir atl grov vårdslöshet i trafik,trafiknykterhetsbrott eller smilning ingår bland de anmärkningar som denallmänna domstolen har prövat. Denna lösning är således principiellt oriktigoch motverkar en enhetlig rätlstiUämpning. Ett sådant system skulle dessutomskapa praktiska svårigheter och förvirring för såväl enskilda som domstolaroch andra myndigheter. Sammanfattningsvishar Jag således kommil fram lill all en överflyttning av endast vissakörkortsmål lill den allmänna domstolen skulle kunna ske enligt två alternativ,som emellertid båda har betydande nackdelar. Det ena alternativet är att denallmänna domstolen får pröva körkortsfrågan enbart med beaktande av dettrafikbrott för vilket domstolen dömer. Del innebär att helakörkortsfrågan inte kan avgöras i elt sammanhang med följd atl körkortshavarenlöper risk att få genomföra ytterligare en process i alternativet är att den allmänna domstolen får beakia allaomständigheter som är av betydelse för körkortsfrågan och tillämpa de återkallelsegrundersom vid denna allsidiga bedömning blir aktuella. Det innebär att i huvudsaksamma typ av körkortsmål avgörs i vissa fall av allmän domstol i andra avallmän förvaltningsdomstol. Inget av dessa alternativ är acceptabelt, vare sigfrån principieUa eller praktiska synpunkter. Enuppsplittring av körkortsfrågan på två domstolar leder även lill andrakomplikationer. Detta framgår bl. a. av att författningsförslagen iöver-flyttningsalternativet blir invecklade och svåröverskådliga. Om de genomförsskulle de utan tvivel ge upphov lill betydande svårigheter vid den praktiskatillämpningen. Prop.1979/80:178 29 Med hänsyn lill vad Jag nu har anfört måste Jag anslutamig till utredningens och flertalet remissinstansers bedömning atl nackdelamamed en partiell överflyttning är större än fördelarna. Enligt min meningframgår det klart av del malerial som har lagts fram atl frågor omkörkortsingripanden bör avgöras i ett sammanhang och av samma myndighet.Riksdagen har inte uttalat sig för atl de allmänna domstolarna bör handläggaalla mål om körkortsingripanden, dvs. även sådana som inte har någol sambandmed trafikbrottslighet. Del har inte heller varit utredningens uppgift attöverväga en så genomgripande förändring av domstolarnas målområden. Någraremissinstanser för visserligen fram tanken på en sådan överflyttning menpåpekar atl frågan rymmer så många aspekter att den kräver ettsärskilt utredningsarbete innan ett ställningstagande kan göras. Enligt min mening finns det flera skäl mot att nu ta upptill diskussion en fullständig överflyttning av körkortsmålen till allmändomstol. Jag tänker då på det förhållandet att länsdomstolarna harbrutits ut från länsstyrelserna och omvandlats till fristående allmänna förvaltningsdomstolar.Jag lägger också stor vikt vid de förslag till förbättringar som Jag kommertill i det följande. Jag vill här särskill peka på förslaget alt låta denallmänna domstolen få ta hänsyn till ett körkortsingripande (2.3) och att geförvaltningsdomstolen möjlighet att snabbare falla beslul i ålerkallelsefrågan(2.8.2). Åven mitt förslag att införa ett allmänt ombud i körkortsprocessen(2.5.2) är ägnat att effektivisera handläggningen och skapa ökad trygghet föratl såväl rättssäkerhets- som trafiksäkerhetsaspekterna tillgodoses.Sammantagna innebär dessa reformer - däribland omvandlingen av länsrätternalill fristående förvaltningsdomstolar - atl flera av de fördelar som mantidigare har anfört för en överflyttning av vissa körkortsmål lill tingsrättenändå kan uppnås. Läget är därmed väsentligt annorlunda nu än för några årsedan, vilket också framgår av att remissopinionen numera till den övervägandedelen är för atl reformer sker inom ramen för det nuvarande sysiemel. Jag ärdock medveten om att den nuvarande ordningen även i fortsättningen kan kommaatt uppvisa vissa brister. Det är därför angeläget all utvecklingen på områdetföljs uppmärksamt. Innan man har en längre lids erfarenhet av hur reformernahar slagit ul i praktiken anser Jag det emellertid inte möjligt att göra enrättvisande avvägning mellan för-och nackdelar med en överflyttning av allakörkortsmål till allmän domstol. Till bilden hör givelvis också att en sådanreform kan bli kostnadskrävande. Den kan komma att fordra ytterligare resurserbåde till de allmänna domstolarna och till åklagarväsendet. Jag är därför inteberedd att nu vidareföra frågan om en överflyttning av körkortsmälen. 1979/80:178 30 2.3 Körkortsåterkallelsens inverkan vid bestämmande av brottspåföljd m.m. Enallmän strävan bör vara alt oka möjligheterna lill en mera nyanseradrättskipning. Denna strävan var också som jag har nämnt etl av degrundläggande motiven principbeslut om överflyttning av vissakörkortsmål lill de allmänna domstolarna. Man ville skapa förutsättningar förall de straffrättsliga åtgärderna och körkorlsingripandena i vissa fail skallkunna avvägas mot varandra. Jag behandlar i det följande denna fråga medutgångspunkt i den bedömning som jag har gjort i överflyttningsfrågan. Utredningenhar i denna del motiverat sill ställningstagande med alt en sådan avvägningknappasl är intressant vid de vanliga trafikförseelserna, som regelmässigtföranleder böter till belopp som inte tillåter någon Jämkning med hänsyn tillkörkorlsfrågan. När del gäller de brott som regelmässigt föranlederfrihetsstraff och varibland rattfylleri är den heU dominerande gmppenframhåller utredningen att straffmätningen är ytterst schablonmässig. Enligt utredningenlorde ett beaktande av ulgången i körkortsfrågan inte kunna tillåtas leda tillatt straffminimum underskrids. Utrymmet för den avsedda avvägningen blir alltsåmycket litet i rattfyllerifallen. Ett något större utrymme kan enligtutredningen finnas i mål om grov vårdslöshet i trafik eller grova fall avsmilning men antalet fall av detta slag är mycket begränsat. Utredningenhar vid sin bedömning utgått från nuvarande regler och praxis vid bestämmandeav brottspåföljd. Enligt min mening kan emellertid ett slutligtställningslagande till hithörande frågor inte ske ulan att man samtidigtbeaktar att det har pågått strävanden att skapa en meranyanserad påföljdsbestämning i rattfyllerimålen, vilka i enlighet med vadutredningen har angett utgör den helt dominerande målgmppen av inlresse i detlasammanhang. Vad som därvid har stått i blickpunklen har framför alll varitfrågan om tillämpning av påföljder som innebär kriminalvård i frihet. Inomramen för dessa strävanden har stor vikt lagts vid att skapa fömtsättningar föratt den allmänna domstolen i vissa fall skall kunna beakia brottetskonsekvenser i körkortshänseende för den tilltalade, i synnerhet när ett beslutom körkortsåterkallelse hindrar eller medför avsevärd svårighet i hansyrkesverksamhet. Jag fäster stor vikt vid dessa strävanden och det är också motdenna bakgrund som uUalande principbeslut måste ses. Fastänjag som instämmer i utredningens slutsats att körkortsingripandenäven i fortsättningen skall vara en uppgift för förvaltningsdomslolama, anserJag mot den angivna bakgrunden att e« förslag härom bör kompletteras med enlösning för hur körkortsingripande och brottspåföljd skall kunna avvägas motvarandra. Enligt min mening är Prop.1979/80:178 31 nämligen en sådan avvägning möjlig även inom ramen för enordning som innebär att körkorlsingripandena behandlas avförvaltningsdomstolarna. Som en bakgrund till mina överväganden i denna fråga måsteförsl redovisas nuvarande regler och praxis i fråga om bestämmande av påföljdför de trafikbrott som är av inlresse samt de framlagda förslag tilländringar som har betydelse i sammanhanget. 1 denna del har Jag samrått medchefen för . 2.3.2 Nuvarande regler och praxis vid bestämmande avpåföljd för grövre trafikbrott I överensstämmelse med den traditionella systematiken isvensk straff lagstiftning upptar lagen (1951:649) om straff för vissairafikbroU (TBL) i sina straffsatser endast de allmänna straffen böler och fängelse.Övriga brottspåföljder anges inte i straffskalan men kan tillämpas enligt deallmänna bestämmelserna härom i BrB. Enligt huvudregeln i 1 kap. 7§ BrB skalldomstolen, med iakttagande av vad som krävs för att upprätthålla allmänlaglydnad, fästa särskilt avseende vid atl påföljden skall vara ägnad altfrämja den dömdes anpassning i samhället. För normalfallet av vårdslöshet i trafik finns enligt 1 §första siycket TBL endast böler i straffskalan. Den som vid förande avmolordrivel fordon eller spårvagn har visat grov oaktsamhet eller uppenbarlikgiltighet för andra människors liv eller egendom döms emellertid enligtandra styckel för grov vårdslöshet i trafik lill fängelse i högsl . Isådana fall bestäms enligt praxis endast undantagsvis annan påföljd änfängelse. Som körkortsutredningen har angett lillämpas beslämmelsenförhållandevis sällan. , då drygt 14 500 straff för vårdslöshet itrafik utdömdes, dömdes lill fängelse i endast 60 fall. Bestämmelserna om trafiknykterhetsbron finns i 4 § TBL.Lagrummet skiljer mellan två brottstyper, etl grövre brott som regleras i 1mom. och etl lindrigare som regleras i 2 mom. Enligt 1 mom. första siycket inträder ansvar förrattfylleri när en förare av ett motordrivet fordon eller en spårvagn har varitså påverkad av starka drycker atl det kan antas alt han inte har kunnat förafordonet på etl betryggande sätt. I tredje stycket finns en presumtionsregelsom innebär att den som har fört ett motordrivet fordon eller en spårvagn efteratl ha förtärt starka drycker i sådan mängd alt alkoholkoncentrationen i blodetunder eller efter färden uppgick till skall anses ha varitså påverkad under färden atl del kan anlas atl han inte har kunnal förafordonet på ett betryggande sätt. Om föraren har varit så påverkad av annatbemsningsmedel än starka drycker atl det kan antas att han inte på betryggandesätt har kunnat föra fordonet, inträder enligt 1 mom. andra stycket sammastraffansvar som för rattfylleri. Någon promilleregel finns inte fördeUafaU. Ansvar enligt 2 mom. inträder när föraren har framförtmolordrivel 1979/80:178 32 fordoneller spårvagn efter att ha förtärt starka drycker i sådan mängd atlalkoholkoncentrationen i blodet under eller efter färden uppgick till minst 0,5men ej lill , utan att del kan styrkas att han varit så påverkadall ansvar för rattfylleri kan ådömas. Denna brottstyp, som i praxis kallasrattonykterhet, är alltså konstmerad uteslutande som en promilleregel ochsubsidiär till det svårare brottet rattfylleri. undantas från promillereglernas tillämpning förare av motordrivet fordonsom är avsett att föras av gående. Normalpåföljdenför rattfylleri har alltsedan tillkomsten av 1934 årstrafiknykterhelslagstiftning varit fängelse. bestäms i allmänhetfängelsestraffet till en eller två miinader. Böler som enda påföljd får enligt4§ 1 mom. TBL användas bara när omständigheterna anses mildrande. Bestämmelsenom mildrande omiständigheler har huvudsakligen fått sUl användningsområde isådana fall då rattfylleribrottet inte har ansetts ägnat att medföra någonnämnvärd fara för trafiksäkerheten. I praxis har bestämmelsen i huvudsakkommit att användas vid rattfylleri med moped. Vadangår tiUämpningen av en påföljd som innebär kriminalvård i frihet vidrattfylleri har särskilt före ikraftträdandet av BrB praxis varitmycket restriktiv. närmast före BrB: s ikraftträdande år1965 motsvarade vid trafiknykterhetsbrott antalet villkorliga domar med ellerutan övervakning endast något över en procent av antalet oviUkorligafrihetsstraff. I de fall då påföljden inte kunde stanna vid böter tillämpadessålunda annan påföljd än ovillkorligt fängelsestraff endast i renaundantagsfall. Ikraftträdandetav BrB med dess mera differentierade påföljdssystem medförde inte omedelbartnågon mera påtaglig förändring. Efter hand har emellertid kunnat iakttas enklar tendens till ökad nyansering i valet av påföljd för rattfylleri. Under desenaste åren har sålunda det årliga antalet domar till kriminalvård i frihet(inkl. villkorlig dom) eller annan vård motsvarat av antaletdomar för rattfylleri där annan påföljd än böter har tillämpats. Ledande förrättsutvecklingen torde i detta liksom i andra sammanhang ha varit den praxissom tillämpats av högsta domstolen, som i ett förhållandevis stort antal fallefter har prövat frågor om påföljd för rattfylleri. Högsta domstolenspraxis har brukat sammanfattas så att den normala påföljden för rattfylleriutan mildrande omständigheter är frihetsstraff men att skyddstillsyn kantillämpas när det föreligger ett klart vårdbehov i förening med påtaglig riskför att ett frihetsberövande skulle medföra försvårad anpassning. I ett parfall då speciella omständigheter har ansetts föreligga harhögsta domstolen bestämt påföljden för rattfylleri till villkorlig dom jämteböter.