prop · G303119 · 1979-12-31 00:00:00 — Som nämnts är emellertid sådana fordringar iallmänhet kortfristiga, och det är inte särskilt vanligt att en fordran av detslaget är beroende av någon omständighet som inträffar först efter flera år.Det torde knappast förekomma att borgenären svävar i ovisshet om sin fordraneller om vem som är betalningsskyldig. Inte heller i övrigt synes det motiveratatt införa en möjlighet till förlängning av preskriptionstiden förkonsumentfordringar på grund av sådana exiraordinära omständigheter somtilläggsfristen i propositionsförslaget tar sikte på. Somnyss har antytts kan det ifrågasättas om den allmänna bestämmelsen omtioårspreskription innebär en helt tillfredsställande lösning när det gäller skadeståndsfordringar.Det finns anledning att överväga om det inte behövs någnn möjlighet tillföriängning av preskriptionstiden med tanke på de sena skadorna. Om så ansesvara fallet, bör man emellertid undvika att ge bestämmelserna härom en störreräckvidd än nödvändigt. Bestämmelserna bör inte utformas så, att de blirtillämpliga nckså på fordringar beträffande vilka det inte finns något egenUigtbehov av en möjlighet till förlängning. Med hänsyn till vad som har sagts i detföregående bör man därför inte införa en mer allmän tilläggsfrist enbart förskadeståndsfordringarnas skull. De bestämmelser som kan behövas i dettaavseende bör alltså begränsas till skadeståndsfordringar. Förslagetatt upphäva de särskilda bestämmelserna i 1 § andra och tredje styckenapreskriptionsförordningen om preskriptionsavbrott i sådana fall 1979/80:119 39 då gäldenären inte kan anträffas har lämnats utan erinranav de flesta Förlängd preskrip-remissinstanserna. Ett par remissinslanser anserdnck att bestämmelserna tionstid bör behållas, bl. a. med tanke på fall dågäldenären har flyttat utnmlands. Om bestämmelserna upphävs, bör de enligt denena av dessa remissinstanser ersättas med en bestämmelse om förlängning avpreskriptionstiden i sådana situationer då borgenären har giltig ursäkt för attinte avbryta preskription . I övrigt har remissinstansema godtagit attnågon allmän tilläggsfrist inte införs för sådana fall då borgenären som ursäktför sin underlåtenhet att avbryta preskription kan åberopa någon annanomständighet än att gäldenären inte har kunnat anträffas. Som påpekas i promemorian är det en fördel om man kanundvika specialbestämmelser som innebär att preskriptionstiden förlängs elleratt en ny preskriptionstid börjar löpa utan att gäldenären får veta det. Bestämmelserna i 1 § andra och tredje styckenapreskriptionsförordningen torde i praktiken inte ha kommit till någon nämnvärdanvändning, åtminstone inte . Behovet av att behållabestämmelserna eller att införa någon ersättning för dem måste anses varaobetydligt. Det gäller även om man vidgar området för den treårigapreskriptionstiden på det sätt somjag har föreslagit i avsnitt 5.2.2. Somföreslås i det följande bör preskription kunna avbrytas redan genom att talanväcks vid domstol eller på motsvarande sätt. I de fall det uppstår risk för atten fordran preskriberas på grund av gäldenärens bortovaro e.d. torde dennamöjlighet att avbryta preskription vara fullt tillräcklig för att tillgodoseborgenärens berättigade intressen. På gmnd härav och med hänvisning till vadsom i övrigt har anförts i promemorian på denna punkt tillstyrker jag förslagetatt bestämmelserna i 1 § andra och tredje styckena preskriptionsförordningenupphävs utan att ersättas av några andra bestämmelser. Enligt min mening saknas ocksä tillräckliga skäl attinföra en allmän tilläggsfrist e. d. med tanke på fall då borgenären kanåberopa någon annan omständighet än att gäldenären har varit oanträffbar somursäkt för att inte ha avbrutit preskriptionen . Ett par remissinstanser har tagit upp frågor omförlängning av preskriptionstid genom avtal. Jag skall behandla dessa frågor ispecialmotiveringen. Skadeståndsfordringar m. m. Nuvarande ordning m. m. Preskriptionsförordningens regler om tioårspreskriptiongäller också fordringar som är beroende av villkor. Även för sådana fordringarär tillkomstdagen utgångspunkt för preskriptionstiden. Det saknar i principbetydelse när villkoret inträffar. Grundas fordringen på avtal, räknas preskriptionstidenfrån dagen för avtalet. Är det fråga om utomobligato-riskt skadestånd, börjarpreskriptionstiden normalt löpa när den skadegörande handlingen företas. 1979/80:119 40 promemoria, som ju byggde på dubblapreskriptionstider, en Förlängd preskrip-treårig från förfallodagen och entioårig från tillkomsten, föreslogs en tionstid särskild beslämmelse förvillkorade fordringar o. d. Enligt den bestämmelsen skulle en fordran som varberoende av att en viss omständighet inträffade inte anses ha kommit tillförrän detta skedde. Den tioåriga preskriptionstiden skulle alltså i fråga omvillkorade fordringar räknas från den dag villkoret inträffade. Beträffandeskadeståndsfordringar innebar bestämmelserna att preskriptionstiden normalt börjadelöpa . 1 sådana fall då skadeeffekten inträffade först försköts emellertid utgångspunkten och därmed slutpunktenför preskriptionstiden. Och om det dröjde innan den skadelidande fick kännedomom skadan, kunde preskriptionstiden förlängas ytterligare genom den tilläggsfristsnm föreslogs för sådana fall då borgenären saknade kännedom om sin fordran o.d. I fråga om den treåriga preskriptionstiden utgick promemorieförslaget frånatt en skadeståndsfordran förfaller den dag anfordran sker. Från den dagenskulle alltså treårspreskriptionen räknas. Promemorieförslagets betämmelser om preskriptionstid förskadestånd sf ordringar o. d. kritiserades från flera håll underremissbehandlingen. Det framhölls bl. a. att det kunde medföra olägenheter atträkna preskriptionstiden från den dag skadeeffekten inträdde. Detta kunde ledatill att det förflöt mycket från den skadegörande handlingen tillseventuella anspråk preskriberades. Vidare påpekades att det i praxis ochdoktrin fanns nlika åsikter nm när en skadeståndsfordran skall anses förfallentill betalning. Den nmarbetning som efter remissbehandlingen gjordes avpromemorieförslaget medförde att också bestämmelserna om preskription av skadeståndsfordringaro.d. 1976/77:5 skulle sådana fordringar liksomvillkorade fordringar i allmänhet följa huvudregeln om tre års preskriptionstidfrån den dag en fordran tidigast kan göras gällande. Preskriptionstiden skullealltså börja löpa först den dag skadan inträffade. I sådana fall dä denskadelidande inte kunde framställa något krav på grund av bristandekännedom om skadan e.d. skulle tiden kunna förlängas till efter den dagdå kännedom inträdde, dock högst utöver den vanliga preskriptionstiden.Slufligen föreslngs en yttersta preskriptionstid räknat från denskadegörande handlingen. I de flesta fall inträffar en skada i sambandmed den skadegörande handlingen. Det medför då knappast några problem attberäkna preskripUonstiden enligt huvudregeln i gällande rätt. Inte heller tordedet i allmänhet bereda några svårigheter att tillämpa samma bestämmelse isådana fall då skadan inträffar men den skadelidande först får kännedom om skadan och vem som är ansvarig för denna. Genomatt tiden är så lång som har den skadelidande som Prop.1979/80:119 41 regelfullt tillräckliga möjligheter att ta till vara sina intressen även isådana Föriängd preskrip- fall. ' Desituationer där det kan uppstå problem med den nuvarande ordningen är sådanadå skadan inträffar avsevärt senare än den skadegörande handlingen. På vissaområden, t. ex. när det gäller produkt- och miljöskador, är det inte ovanligtatt skadeeffekter uppstår . Problemen blir särskilt markanta, omdet är fråga om en dold skada som visar sig mycket sent eller om det av annananledning dröjer länge innan den skadelidande får kännedom om skadan och om vemsom kan vara ansvarig för denna. Sådana situationer förekommer t. ex. när detgäller läkemedelsskador. Det kan ibland vara svårt för den som har drabbats avvissa sjukdomsbesvär att inse att de kan ha samband med någon medicin som hansedan länge har upphört att använda. Närdet gäller fördröjda skador kan därför en preskriptionstid från denskadegörande handlingen eller motsvarande ibland te sig för kort. Det kaninträffa att preskriptionstiden går till ända utan att den skadelidande harhaft någon möjlighet att begära ersättning för skadan, t.o.m. innan skadan harvisat sig. Inte minst från den skadelidandes synpunkt måste det te sigegendomligt om han på det sättet går miste om möjligheten att få ersättning. Emellertidkan det uppstå olägenheter också om man inför en ordning som innebär attpreskriptionstiden i praktiken blir längre för skadestånds-fordringar än förandra fordringar. Om preskriptionsflden räknas från den dag skadan inträffareller från den dag den skadelidande får kännedom om att fordringen kan görasgällande e. d., kommer preskription i vissa fall att inträda först . Även om stor hänsyn bör tas till den skadelidande, är det interimligt att den som har företagit en viss handling skall kunna utsättas förskadeståndskrav hur som helst efter det handlingen företogs. framhöll vid granskningen av det förslag som lades fram i prop.1976/77: 5 är det mycket svårt att överblicka vilka konsekvenser en betydandeförlängning av den nuvarande preskriptionstiden skulle få i olika hänseenden.Bl.a. bör beaktas att möjligheterna att försäkra sig mot ersättningsskyldighetvid sent uppkommande skador är begränsade med de principer som är gängse iförsäkringsbranschen. Detta kan naturligtvis bli särskilt kännbart när denskadevållande är en privatperson. Föreligger inte flllräckligaförsäkringsmöjligheter, kan en förlängning av preskriptionstiden fåkonsekvenser som knappast är acceptabla. Skallman införa särskilda bestämmelser som bättre än de nuvarande tillgodoser denskadelidandes intresse i samband med de sena skadorna, bör man för att undgå devärsta olägenheterna också föreskriva en yttersta preskriptionstid räknat frånden skadegörande handlingen eller motsvarande. I propositionen föreslogs ensådan yttersta tid beträffande skadeståndsfordringar. Lagrådetuttalade med anledning härav att en trettioårstid var alldeles för lång bådesom generell yttersta preskriptionstid Prop.1979/80:119 42 förskadeståndsfordringar och som generell yttersta tid för söndra fordring-Förlängd preskrip-ar. Enligt lagrådets uppfattning syntes i själva verket varjemera betydande tionstid förlängning av den nuvarande tioårstiden frånfordringens uppkomst ägnad att väcka betänkligheter. Lagrådet föreslog att detremitterade förslaget skulle kompletteras med en bestämmelse om en ytterstapreskriptionstid från fordringens tillkomst. Bestämmelsen skullegälla alla slags fordringar utom fordringar på skadestånd i anledning av brott.Förslaget beaktades emellertid inte vid den slutliga utformningen av propositionsförslaget. Isitt betänkande med anledning av propositionen berör lagutskottet inte fråganom preskriptionstiden för skadeståndsfordringar. Utskottets uttalanden om attdet kan vara befogat med en översyn av de nuvarande preskriptionsbestämmelsernatar sikte endast på konsumentfordringar. Redan detta är ett starkt skäl för attinte nu föreslå någon mera genomgripande förändring av vad som gällerbeträffande preskription av skadeståndsfordringar. Isjälva verket torde det inte heller föreligga något allmänt behov av attsträcka ut preskriptionstiden för skadeståndsfordringar. Det behov av en längrepreskriptionstid som kan finnas torde vara begränsat till vissa områden, därdet typiskt sett föreligger en risk för fördröjda skador, t. ex. produkt- ochmiljöskador. Skall man förbättra skyddet för den skadelidande i samband med desena skadorna men undgå de nackdelar som kan vara förenade med enförlängning av preskriptionstiden, torde det, i varje fall om man har kvartioårspreskriptionen för fordringar i allmänhet, vara den bästa lösningen attsom huvudregel behålla en preskriptionstid , räknad frånskadehändelsen, men införa särskilda preskriptionsregler på de områden där detföreligger ett speciellt behov av en lång preskriptionstid. Det föreslås därföratt de allmänna preskriptions-bestämmelserna skall vara tillämpliga också påskadeståndsfordringar i den mån inte annat gäller enligt särskild författning. Redannu finns det på vissa områden preskriptionsbestämmelser som ger en skadelidandemöjlighet att begära ersättning för en skada som visar sig senare än tio årefter den skadegörande handlingen. Enligt 29 § lagen (1927: 77) omförsäkringsavtal skall den som vill bevaka fordran på gmnd av försäkringsavtalväcka talan från det han fick kännedom om att fordringen kundegöras gällande och senast från det fordringen tidigast hade kunnat görasgällande. Motsvarande bestämmelser finns bl.a. i trafikskadelagen (1975: 1410).Bestämmelserna om ersättning för s.k. atomskada i atomansvarighetslagen(1%8:45) bygger på likartade principer. Där föreskrivs dessutom för vissa fallen yttersta preskriptionstid . Idetta sammanhang kan också erinras om att bestämmelser omåtalspreskription innebär att brottspåföljd för vissa grova brott kan ådömassenare än efter det brottet begicks. Det gäller t. ex. grov Prop.1979/80:119 43 misshandel,grovt rån och spridande av gift eller smitta, om brottet är Förlängdpreskrip grovt. Om det beträffande enskilt anspråk i anledning av brottinförs tionstid sådana preskriptionsbestämmelser att skadeståndstalan fårväckas så länge staffrättslig påföljd kan ådömas, kommer den skadelidandesintresse att bli bättre tillgodosett i dessa fall. Frågan om preskriptionstidenför enskilt anspråk i anledning av brott skall behandlas närmare i detföljande. Frågani vad mån det i övrigl behövs särskilda bestämmelser om preskription avskadeståndsanspråk på olika områden bör inte tas upp i detta sammanhang utan isamband med lagstiftning på resp. område. F. n. pågår utredningsarbete på fleraav de områden där det kan finnas skäl för särskilda preskriptionsregler medhänsyn till fördröjda skador. Sålunda utreds frågan om ersättning förproduktskador av pruduktansvarskommittén (Ju 1973:08), snm har avgett ettdelbetänkande (SOU 1976: 23) med förslag till lag om ersättning förläkemedelsskada. Vidare ses naturvårdslagen (1964: 822) över avnaturvårdskommittén (Jo 1970:28) och miljöskyddslagstiftningen av utredningen(Jo 1976:06) om översyn av miljöskyddslagsflft-ningen. (Ju 1969: 58) har lagt fram ett betänkande (SOU 1977: 27) med förslag till nyvattenlag. Enligt de preskriptionsbestämmelser som föreslås där skall anspråkpå ersättning för ofömtsedda skador i vissa fall kunna väckas även efter denallmänna preskriptionsfl-dens utgång. Vadsom i det föregående har sagts om preskription av skadeståndsfordringar tarframför allt sikte på utomobligatoriska förhållanden. Det bör emellertid i storutsträckning kunna tillämpas även i kontraktsförhållanden. När det gällerersättning för kontraktsbrott förekommer ofta att förutsättningarna för attersättning skall utgå anges i avtalet. Det innebär i många fall attersättningsskyldigheten är beroende av att en viss omständighet inträffar viden framskjuten tidpunkt. Exempel på detta är ersättningsanspråk som gmndar sigpå en vitesklausul eller en garantiutfästelse. Men även när verkningarna avkontraktsbrott inte regleras i avtalet, är en fordran på grund avkontraktsbrott normalt beroende av någon omständighet som inträffar kortareeller efter avtalets ingående. Accepterarman tioårspreskriptionen som huvudregel i fråga om utom-obligatorisktskadestånd, bör man kunna göra det också när det gäller ersättning på grund avkontraktsbrott. I själva verket torde behovet av en möjlighet till förlängningav preskriptionstiden vara betydligt mindre i kontraktsförhållanden, eftersomavtalsparter som regel har större möjligheter att förutse konsekvenserna ochvid behov vidta erforderliga åtgärder. Inte sällan är rätten till ersättningtidsbegränsad på grund av avtal. På vissa områden gäller dessutom särskildainskränkningar enligt lag. Ett exempel är köplagens bestämmelser omreklamation. Enligt 54 § köplagen måste den som vill göra gällandeskadeståndsanspråk eller annan påföljd på grund av fel eller brist i en köptvara i princip påtala felet eller bristen senast efter det varanmottogs. Prop.1979/80:119 44 Pågrund av det anförda föreslås att del inte heller beträtTande skade- Förlängd preskrip-stånd i kontraktsförhållanden införs några särskilda reglerom preskrip- tionstid tion. Fråganhur preskriptionstiden för skadeståndsfordringar beräknas får betydelse ocksånär det gäller omprövning av skadestånd. Härvid bör framför allt beaktas debestämmelser som har införts i 5 kap. 5 § första stycket skadeståndslagen(1972:207). Där föreskrivs att ersättning för inkomstförlust eller föriust avunderhåll som utgår i form av livränta kan höjas eller sänkas, om deförhållanden som har legat till grund för bestämmandet av ersättningen harändrats väsentligt. Har ersättningen fastställts i form av engångsbelopp, kanden skadelidande under samma förutsättning tillerkännas ytterligare ersättning. Underlagrådsgranskningen av de föreslagna ändringarna i skadeståndslagen berördesfrågan om tidsbegränsning av rätten till ändring av skadestånd (prop. 1975: 12s. Lagrådet erinrade om att det i utländsk rätt finns exempel på attyrkande om omprövning måste framställas inom viss . När en särskildbestämmelse härom saknas, torde enligt lagrådet den allmännapreskriptionsregeln bli tillämplig. Yrkande om omprövning torde sålunda böraframställas från det slutliga avgörandet i skadeståndsmålet för attkunna bifallas. Medanledning av vad lagrådet anfört uttalade föredragande statsrådet (prop. 1975:12 s. 225) att det kunde ifrågasättas om gällande regler på denna punkt var tillfredsställande.Han fann dock inte anledning att i det sammanhanget gå närmare in på hithörandeproblem utan ansåg att de i stället borde tas upp i samband med översynen avpreskriptionslagstiftningen. 1976/77: 5 föreslogs inga särskilda bestämmelser om omprövning avskadestånd. Det föreslagna systemet för beräkning av preskriptionstid innebaremellertid att möjligheterna att begära omprövning av ettfastställt skadestånd blev större än enligt gällande rätt. Eftersom den allmännapreskriptionstiden skulle räknas från den dag en fordran tidigast kunde görasgällande och borgenären dessutom kunde få en tilläggsfrist om han på grund avbristande kunskap hade giltig ursäkt för att inte avbryta preskription ,kunde det även i omprövningsfallen förflyta innan preskriptioninträdde. Den yttersta tidsgränsen skulle emellertid varatillämplig också i dessa fall. Det innebar att ytteriigare ersättning medanledning av en viss skadegörande handling inte skulle kunna utgå, när trettioår hade förflutit från det handlingen företogs. Däremot skulletrettioårsgränsen inte gälla beträffande sänkning av ett fastställt skadestånd. Omman anser att de allmänna preskriptionsreglerna är godtagbara i fråga omskadeståndsfordringar i allmänhet, finns det knappast skäl att införa speciellabestämmelser för omprövningsfallen. Även om man behåller tioårstiden förskadeståndsfordringar, innebär inte detta att rätten Prop.1979/80:119 45 tillomprövning av ett fastställt skadestånd skärs av, när har förflutitFörlängd preskrip-från den skadegörande handlingen. Såväl enligt gällande rättsom enligt de tionstid bestämmelser om preskriptionsavbrott som föreslås ipromemorian löper en ny tioårstid från det skadeståndet fastställdes, oavsettom detta har skett genom avtal eller dom. Är det fråga om skadestånd i form avlivränta, sker dessutom en successiv förskjutning framåt i tiden genom attpreskriptionen bryts varje gång en utbetalning görs. Deskäl som kan anföras till förmån för en ytterligare utsträckning av föromprövning kan inte anses vara tillräckliga för att motivera att det införssärskilda bestämmelser som avviker från vad som gäller beträffandeskadeståndsfordringar i allmänhet. I den mån det föreligger särskilda skäl fören förlängning av tiden beträffande vissa typer av skador får frågan omspecialregler i enlighet med vad som har sagts fömt tas upp i samband medlagstiftning på de områden där sådana skador förekommer. 1gällande rätt finns inga särskilda bestämmelser om preskription av enskiltanspråk i anledning av brott. Ett sådant anspråk preskriberas alltså tio årefter fordringens tillkomst. 1976/77: 5 föreslogs liksom i 1975 årspromemoria särskilda bestämmelser om preskriptionstid för fordran på skadeståndi anledning av brott. Bestämmelserna innebar att den som hade åsamkats skadagenom brott alltid skulle ha möjlighet att begära skadestånd så längestraffrättslig påföljd kunde ådömas. Den skadelidande skulle dessutom alltid haen frist från det ansvarsfrågan avgjordes. Motsvarandebestämmelser föreslås i promemorian (se närmare i specialmotiveringen). Ipropositionen föreslogs vidare en särskild preskriptionsbestämmelse förfordringar i förmynderskaps- och godmansförhållanden. Enligt gällande rättanses en omyndigs fordran på förmyndaren inte bli preskriberad så längeuppdraget består. Preskription inträder först när har förflutit från detuppdraget upphörde. För vissa ersättningsanspråk gäller dock en kortarepreskriptionstid enligt 13 kap. 10 § . Där föreskrivs att anspråkpå skadestånd mnt en avgående förmyndare skall göras gällande fråndet slutredovisning för förvaltningen har avgetts. Detta gäller dock inte omförmyndaren har gjort sig skyldig till brottsligt förfarande. Enligt 18 kap. 7§ har bestämmelserna motsvarande tillämpning igodmansförhållanden. Enligtpropositionsförslaget skulle bestämmelserna i 13 kap. 10 § ersättas av enbestämmelse som innebar att en omyndigs fordran på förmyndaren preskriberastidigast efter den dag förmyndarens befattning upphörde. Motsvarandeföreslogs gälla i sådana fall då den för vilken god man har förordnats har enfordran på den gode mannen. Vadsom i detta avseende föreslogs i propositionen syftade framför allt till att fåtill stånd en samordning med de allmänna preskriptionsbestämmelserna. Om mannu behåller tioårspreskripionen, finns det inte någon egentlig anledning attöverge de ifrågavarande bestämmelserna i . Någon ändringföreslås därför inte på denna punkt. 1979/80:119 46 Enligt propositionsförslaget skulle, som harberörts, preskrip- Förlängd preskriptionstiden inte bara förskadeståndsfordringar utan också för villkorade tionstid fordringar i allmänheträknas från den dag villkoret inträffade. Om man i enlighet med vad snmföreslås i promemorian behåller den allmänna tioårspreskriptionen frånfordringens tillkomst, kommer det i princip att bli utan betydelse närvillkoret inträffar. Preskriptionstiden räknas för avtalet eller denmotsvarande dag när fordringen skall anses tillkommen. Lika litet som i fråganm skadeståndsfnrdringar finns det skäl att införa någnn specialregel nmberäkning av preskriptionstid beträffande villkorade fordringar i allmänhet. 1 detta sammanhang bör emellertid beaktas attpreskriptionsförordningen har en särskild bestämmelse för regressfordringar.Om en gäldenär har betalat en skuld, för vilken flera är solidariskt ansvariga,under tionde året av preskriptionstiden, har han enligt 5 § andra stycket ettår på sig för att göra gällande regresskrav mot de övriga. 1 propositionenföreslogs ingen motsvarighet till den bestämmelsen. Sättet att räknapreskriptionstid från den dag en fordran tidigast kan göras gällande medfördenämligen att preskriptionstiden för en regressfordran började löpa först närregressborgenären hade infriat huvudfordringen. För att inte den som infriar en skuld för vilken flera ärsolidariskt ansvariga skall råka i ett prekärt läge, om han betalar kort förepreskriptionstidens utgång, bör man behålla en motsvarighet till den nämnda bestämmelseni preskriptionsförordningen. Regressborgenären bör alltså i sådana fall få entilläggsfrist, som lämpligen kan bestämmas till liksom enligt gällanderätt. Fömtsättningen för att fristen skall bli tillämplig bör som varaatt huvudfordringen vid infriandet inte är preskriberad gentemotregressgäldenären. Bestämmelsen bör gälla också beträffande en infriandeborgensmans regressfordran mot en medborgensman eller mot huvudgäldenären.