prop · G303159 · 1979-12-31 00:00:00 — Kommittén påpekar att statenssträvan att i ett stramt kreditmarknadsläge i första hand tillgodoseindusirins finansiering på bekosinad av konsumentkrediter molverkas avfinansieringsföretagen eflersom deras kredilgivning i stor utsträckning ärinriktad på konsumtionsfinansiering. Enligt kommitténs bedömning beslår entredjedel av lånestocken hos finansieringsföretagen av konsumtionskrediter. Omavsikten är att konlrollera 4 1979/80. 1979/80: 159 50 omfattningen av konsumentkreditgivningen kan del varaeffektivare all införa bestämmelser som gör del möjligt atl generelll varieravillkoren vid avbetalningsköp, dvs. kontantinsatsens slorlek och kredittidenslängd, i konjunkiurpolitiski syfte, i likhei med vad som gäller vidyrkesmässig försäljning av bilar. Kommitténs förslag innebär ju all bädenäringslivets och konsumenternas finansiering drabbas. Mot bakgrund av vad som sagls ovanär det således tveksamt om kommitténs förslag att göra den kreditpolitiskalagstiftningen lillämplig på finansieringsföretagen verkligen leder till någonpålaglig effektivisering av kreditpolitiken annat än på kort sikt. Om del finnsett behov av att effektivisera kreditpolitiken kan det vara ändamålsenligareatl se över själva principerna för denna. En diskussion om mål och medel förkredilpoliliken faller dock utanför ramen för detla remissyttrande. Vid givenkreditpolitik är det konsekvent att lagen om kredilpoliliska medel även görstillämplig på finansieringsbolagen. Även om industriverket tvivlar på all detlaleder till en påtaglig effektivisering av kredilpoliliken har verket å andrasidan inte funnil några skäl som talar för alt finansieringsbolagen, lillskillnad från de kreditinstitut som omfattas av lagen om kreditpolitiskamedel, inte skulle falla inom lagens tillämpningsområde. De av utredningen anfördamotiveringarna till att låta finansieringsförelagen omfattas av vissa medel iden kreditpolitiska lagstiftningen är framför allt dels att effektiviteten hoslagstiftningen minskar med en expanderande del av kreditmarknaden utanförlagens tillämpningsområde, dels önskan att uppnå konkurrensneutralitet mellanbanker och finansierings-företag. Dessa motiveringar kan naturiiglvisha viss bärkraft så länge nuvarande kredilpoliliska reglering gäller.Finansieringsbolagskommittén har inte haft till uppgifl att utvärdera den fördakreditpolitiken. Det bör dock påminnas om alt denna reglering medför vissakonkurrensbegränsande effekter. En väsentlig konkurrensbegränsningär att bankema inte fritt förfogar över det konkurrensmedel som på andraområden anses som det väsentligaste, nämligen priset på sina tjänster. Genomden räntekontroll (vid sidan av diskontopolitiken) som ulövar påbåde in- och utlåningssidan uppstår stelhet i prissättningen. De nackdelar somdetta medför, t. ex. i form av minskade möjligheter att låta skillnader ieffektivitet mellan bankerna ta sig uttryck i räntesättningen, får naturiiglvisvägas mol de fördelar som kan finnas med ett sådant regleringssystem frånkreditpolitisk synpunkt. Här kan tilläggas att när det gäller avgifter ochprovisioner för tjänsler utanför in- och utlåningssidan som svarar för enbetydande del av bankernas totala inläkler har en lidigare kartellregistreradöverenskommelse mellan affärsbankerna om gemensam prissättning (den s.k.tariff-överenskommelsen) upphört att gälla efter ingripande av NO. Vid tillämpningen av andrakreditpolitiska medel såsom likviditetskvoter och utlåningstak har vid skildatillfällen från olika bankgruppers sida påpekats att vissa snedvridningar avkonkurrensen mellan bankerna uppstått genom atl man uppställt olika krav förolika typer av kreditinstitut. Den kredilpoliliska regleringen,som i princip är av temporär art, torde i och för sig ha införts efter enavvägning mellan för- och nackdelar från allmän synpunkt. Det kan dock hauppkommit oförutsedda effekter l.ex. 1979/80: 159 51 frän konkurrenssynpunkt som måhända kan undvikas vid enannan utformning och lillämpning. Innan kredilmarknadsregleringen bringas all omfallaytterligare delar av kredilmarknaden är del önskvärt atl en aktuell utvärderingav regleringens för- och nackdelar från allmän synpunkt görs varvid även dessakonkurrensbegränsande effekter beaktas. Kommitténs förslag omfattar inle all kredilgivning. Omfinansieringsföretagens verksamhel i viss mån försvåras av atl föras in underlagstiftningen, vilkel lorde bli fallel, finns risk för att de mindre ochmedelstora företagens krediteflerfrågan riktas mol den sektor som liggerulanför. Motivet atl skapa konkurrensneutralitet mellan banker ochfinansieringsbolag genom all låta även de senare omfallas av denkreditpolitiska lagstiftningen är således inle så tungt vägande eflersomeffeklen visserligen blir atl banker och finansieringsföretag blir merjämställda, men finansieringsförelagen blir i sin lur - liksom lidigare ävenbankema - diskriminerade i förhållande till den slora "grå"marknaden. Med hänsyn lill atl bankerna har etl i lag skyddal företräde tillden relativt billiga inlåningen frän småsparare skulle det kunna synasförsvarbart atl bankema bär konkurrensnackdelarna av den kreditpolitiskaregleringen. Några sådana fördelar på inlåningssidan har inlefinansieringsföretagen. De synes snarare vara atl jämställa med kreditgivama påden grå marknaden. En reglering av kredilmarknaden med selekliva medel ger isin tillämpning överhuvud laget risker för snedvridning av konkurrensen. Finansieringsföretagen verkar på en marknad med friarekonkurrens både på upplåningssidan och på utlåningssidan än vad som är falletpå den traditionella kreditmarknaden. Räntesättningen på specialinlåningsmarknaden,där finansieringsförelagen i slor utsträckning gör sin upplåning, har inlereglerats så hårt som i fråga om övrig inlåning. På utlåningssidan harkonkurrensen mellan finansieringsförelagen spelat slor roll för räntesäitningen.En viktig förklaring lill att priskonkurrensen fått större utrymme på dennamarknad ligger i att den kreditpolitiska lagstiftningen inte omfattarfinansieringsföretagen. Detta förhållande torde också, såsom utredningenframhåller, i viss män ha bidragit till finansieringsförelagens snabbaexpansion. En långt viktigare förklaring till denna expansion för finansieringsföretagenstår dock att finna i det förhållandet att dessa företag inte bara utvecklat heltnya kredilformer och vidareutvecklat vissa av bankernas kreditformer ulanockså skapat nya och rationella former för administrativ och annanföretagsservice. Finansieringsförelagens styrka synes i hög grad ligga i atl deutvunnit stordriftfördelar genom att samordna tjänster från många företag därkostnadema för tjänstema, om de skulle ulföras av varje företag för sig, skullebli betydligt högre. Finansieringsföretagen har härigenom fylll ett verkligtbehov hos framför allt mindre och medelstora företag. Ett inslag i kreditpolitiken som berörs av utredningen (s.130) har på senare lid varit alt genom åtstramning på den inhemskakreditmarknaden skapa incitament för *orelagen att tillgodose en stor del avsin krediteflerfrågan ulomlands. NO vill framhålla att en sådan inriktningknappast fungerar annal än på slörre företag. Små och medelslora företag kaneller vågar inte låna ulomlands och drabbas därför på etl sätt som inte äravsett med regleringen. NO har i och för sig förståelse för argumentet att effektivaremöjligheter behövs för att påverka den kredilgivning som avserkonsumtionskrediter. Man måste emellertid även här fråga sig om inte de små ochmedelstora 1979/80: 159 52 företagen är missgynnade i förhållande lill de storaföretagen. De konsumlionskrediter som finansieringsföretagen förmedlar kanmånga gånger ersättas av krediter som säljarföretagel självl lämnar. De storadetaljhandelsföretagen kan bygga upp egna former för kredilgivning till företagetskunder. Kapital till sådana krediler kan företaget skaffa utan atl behövaredovisa alt det skall användas till konsumtionskrediter. Del går ju inte atl"öronmärka" olika delar av det i företaget arbetande kapitalet. Storaförelag har dessulom ofta lättare atl låna än små och medelslora företag. Härkan bl.a. erinras om vad som sagts om fömlsällningama för upplåningutomlands. För all visafinansieringsförelagens betydelse jämför ulredningen deras kreditutbud medbl.a. affärsbankernas och konstaterar då atl finansieringsföretagen svarar för20-25 procenl av del för dessa kategorier gemensamma kredilulbudel (s. 122).Denna jämförelse är kanske relevant om man särskilt vill belysa frågan omkonkurrensneutralitet mellan dessa båda kaiegorier. Ser man emellerlid till denkredilpoliliska lagstiftningens syfle framslår jämförelsen som ganskaointressant. Syflel är ju i huvudsak alt påverka den reala ekonomin dvs.ulvecklingen av investeringar, produktion, konsumtion elc. (s. 129). Mol denbakgrunden ger inle ens den av utredningen redovisade andelen på drygl 4procenl för finansieringsföretagen av omslutningen i banksystemet enrättvisande bild, eftersom därvid den slora grå marknaden ligger ulanförjämförelsen. Sedda i belysning av dessa omständigheter framstårfinansieringsförelagens verksamhet som närmast obetydlig sedd ur detkreditpolitiska perspektivet. NO anser sammanfattningsvis atl detfinns pålagliga risker för alt etl inordnande av finansieringsförelagen underden kredilpoliliska lagstiftningen kommer atl försvåra och fördyrafinansieringsföretagens verksamhet vilket i sin lur kommer att negativtpåverka framför allt de mindre och medelstora företagens möjligheter atterhålla ändamålsenliga krediter och därmed förknippade administrativa tjänster.Samtidigt syns betydelsen av alt föra in finansieringsföretagen underregleringen vara ringa sedd ur kreditpolitisk synpunkt. Mol bakgrund av det anförda anserNO att det vore värdefullt att en ulvärdering av erfarenhelerna och en översynav den nuvarande kredilpoliliska lagstiftningen kom till stånd. Frågan om ensådan översyn har också berörts av departementschefen i propositionen1977/78:33. Härvid bör även beaktas hur nuvarande reglering påverkarkonkurrensen mellan olika kreditinstitut och delmarknader. Till dess en sådanutvärdering och översyn gjorls bör man enligt NOs uppfattning avvakta med atlföra in finansieringsföretagen under den kredilpoliliska lagstiftningen. 1.7 Fullmäktige i riksbank Bakgrunden till de förslag, som kommitténpresenterar, är den snabba volymökning som skett hos finansieringsbolagen ochsom medfört atl de utgör en inle obetydlig del av den svenskakreditmarknaden. Till skillnad från övriga omfattas deemellerlid inle av den kreditpolitiska lagstiftningen och ej heller av någonspeciallagstiftning av samma karaktär som banklagstiftningen ochkreditaktiebolagslagen. Detta har medfört dels att en växande del avkreditmarknaden kommii att stå utanför kreditpolitikens direkta påverkan, delsatt olika typer av kreditinstitut kommii att arbeta under olika legalaförutsättningar. 1979/80:159 53 Kommittén ägnar en slor del av sitlbetänkande åt en kartläggning av de svenska finansieringsbolagen och derasverksamhel. En av de slutsatser, som kommittén drar av denna kartläggning, äratl finansieringsbolagen i slor utsträckning bidragit med värdefulla tillskottlill den svenska kredilmarknaden. Kommillén pekar härvid bl a på del sättvarmed befintliga säkerheter på ett mer effektivt sätl kunnat utnyttjas förkredilgivning, som vid facloring och leasing, och på den ibland omfallandeadminisiraliva service som finansieringsbolagen erbjuder som komplemenl lill sinafinansiella Ijänster. Kommittén menar alt en stor del av förklaringen bakomden snabba expansionen hos finansieringsbolagen fär sökas i dessa förhållanden. Kommittén framhåller dock att enbelydelsefull faktor bakom den lendens lill förskjutning av kredilgivningenfrån bankerna lill finansieringsbolagen som skelt får sökas i altfinansieringsbolagen inle har varit direkt påverkade av kredilpolitiken. 1betänkandet redovisas hur finansieringsbolagens verksamhet expanderat justunder perioder då banksystemets expansionsmöjligheter varil begränsade tillföljd av en restriktiv kredilpolitik. Fullmäktige har ingen anledning altifrågasätta kommitténs positiva syn på finansieringsbolagens verksamhet undersiryka - liksom kommittén själv gjort - att en sådan posilivgrundsyn naturligtvis inte får leda lill slutsatsen alt den kontroll av ochinsyn i kreditinstitutens verksamhet som samhället i övrigt har skaffat siginte skall gälla finansieringsbolagen. Fullmäktige har senasl i sin skrivelsetill regeringen av angående förlängning av den kreditpolitiskalagstiftningen utvecklat de skäl som framför allt nödvändiggör eneffektiv kreditpolitik. De stora problem som svensk ekonomi möter kaninte lösas utan en fast och målmedveten ekonomisk politik på alla fronter -finanspolitik, arbetsmarknadspolitik, kreditpolitik. En förutsätlning för en effektivkredilpolitik är tillgången på de instrument som ges genom lagen omkreditpolitiska medel. Lagen omfallar bankerna och försäkringsinstituten,kreditaktiebolagen och hypoteksinsli-tutionerna samt obligationsmarknaden.Finansieringsbolagens snabba tillväxt undersiryker enligt fullmäktiges meningbehovel av en utvidgning av lagstiftningens tillämpningsområde. Redan den volym som finansieringsbolagen har uppnått gördet enligt fullmäktiges mening besvärande från kreditpolitisk synvinkel alt dekreditpolitiska medlen inte kan ha någon direkt verkan på dessa institut.Under åren 1974-1976 uppgick ökningen av finansieringsbolagens kredilgivninglill nästan en fjärdedel av ökningen hos affärsbankemas övriga utlåning ochtill mer än en och en halv gång utlåningsökningen från den samladeföreningsbanksrörelsen. När en så stor gmpp kreditinstitut ligger ulanför de kredilpoliliskaåtgärdernas direkta påverkan, uppstår allvarliga konsekvenser förmöjligheterna för kreditpolitiken att ge sitt bidrag lill den allmännaekonomiska poliliken. Den relaliva försvagningen av kreditpolitikenseffektivitet blir än mer påtaglig i beaktande av hur finansieringsbolagensexpansion har varierat under olika perioder. Kommiitén redovisar här eltmaierial, som trots vissa statistiska brister, visar hur finansieringsbolagenskredilgivning framför allt expanderat då den allmänna ekonomiskasituationen påkallal en dämpning av kredilgivningen. Som kommittén visar har den svenska kreditpolitiken påsenare år fått alllmer selektiva inslag. Den ekonomiska situalionen variSverige nu befin- Prop.1979/80:159 54 ner sig nödvändiggör en stark återhållsamhet i utbudet avkonsumtionskrediter och en samtidig favorisering av i första hand utlåningenlill industrin. Denna selektiva inriktning av kreditpolitiken har fältformen av rekommendationer till bankinslilulen, som delat syn påfördelningen av det tillgängliga kreditutrymmet. De uppgifter, som kommitténredovisar i sitt betänkande, visar dock på hur en stor del av konsumtionskreditgivningenflyttats över från bankema till finansieringsbolagen och därmed i viss månmotverkat kreditpolitikens syften. Mot bakgrund av ovanstående är detenligt fullmäktiges mening ofrånkomligt att den kredilpoliliskalagstiftningens lillämpningsområde nu utvidgas lill att även omfatta finansieringsbolagen. De olika medel, som ingår i denkredilpoliliska lagstiftningen år uppdelade i två kaiegorier - normala ochextraordinära. De normala medlen är avsedda alt kunna utnyttjas mer ellermindre permanent medan de extraordinära enbart är avsedda atl utnyttjas underbegränsade perioder, då synnerliga skäl föreligger. Bakom denna uppdelning av dekredilpoliliska medlen ligger uppfattningen alt kreditpolitiken har ett behovav att mer eller mindre permanent kunna styra eller påverka utvecklingen påkreditmarknaden men atl del härutöver erfordras möjligheter alt i vissasituationer kunna tillgripa yllerligare medel. Som fullmäklige lidigare framhållithar del i vissa silualioner blivit aktuellt med en mer selektivkredilpolitik än vad som normalt karakieriseral agerande. Dennaselekliviiel har filt formen av mer eller mindre kvalitativarekommendalioner till bankinslilulen. Av de båda kreditpolitiska medel somkommittén föreslår skall omfatta även finansieringsbolagen - likviditetskravoch utlåningsreglering är det enbart det senare som i lagtexten innehåller enselekliv möjlighel. Enligt fullmäktiges mening är detla en önskvärd uppdelning. En långt driven, mer eller mindrepermaneni selektiv politik vad gäller kredilmarknaden har enligt fullmäktigesmening uppenbara nackdelar. torde oöverstigliga prakliskasvårigheter uppkomma genom omöjligheten alt konsekvent "öronmärka"krediter. Härtill kommer att för vissa kredilpoliliska medel - såsomlikviditetskrav - en selektiv ulformning skulle försvaga deras mer allmännastabiliseringspoliliska funkiion. Det är mot denna bakgmnd som fullmäktige intefinner del ändamålsenligt alt ge likviditetskrav - avsell alt användas mereller mindre permaneni -ett selektivt innehåll. Detla leder också tillslutsatsen atl fullmäktige vill avvisa den konsimktion av likviditetskrav, somkommittén diskuterar, där kravet relateras mot elt instituts tillgångar istället för mot dess skulder. Fullmäktige finner det däremot bådeändamålsenligl och önskvärt all ett selektivt elemenl finns i elt såextraordinärt medel som utlåningsregleringen. Visserligen har fullmäktige intehillills utnyttjat dessa möjligheter vid lillämpning av ullåningsreglering förbanker. Det har framstått som tillräckligt att ge kvalilativa rekommendalionertill bankema av en motsvarande innebörd. Situationen kan emellertid vara någolannorlunda vad gäller finansieringsbolagen, inte minst därför atl dessa ofta ärmer specialiserade i sin kredilgivning än vad bankema är. Skulle en situationuppstå, där ett ullåningstak på finansieringsbolagens kredilgivning bedöms somoundvikligt, kan del enligt fullmäktiges mening vara olämpligt atl behandla allkredilgivning från finansieringsbolagen på samma sätl. Prop.1979/80: 159 55 form av finansiell leasing, som så uppenbart ärinvesleringsstimulerande, kan särbehandlas eller hell undantas ettutlåningstak. Motsvarande överväganden kan i viss mån behöva göras beiräffandefacloring. Kommittén diskulerarändamålsenligheten i alt låta finansieringsbolagen omfattas av kassakrav menavvisar della med motiveringen alt likviditetskraven fyller samma funktion somullåningsreglerande instmment för finansieringsbolagen. Fullmäklige har ingetall erinra mot denna slutsats. De bestämmelser omemissionskontroll som återfinns i den kredilpoliliska lagstiftningen består avtvä delar. Den ena delen innebär att obligationer, förlagsbevis eller andraför den allmänna rörelsen avsedda skuldebrev ej får utges ulan riksbankenstillstånd. Kommittén berör inte denna del som ju givetvis gäller även avfinansieringsbolag upptagna lån av ifrågavarande slag. Den andradelen avemissionskontrollen innebär atl det även för andra skuldebrev, som utges avkreditinstitut, kan krävas lillstånd för utgivning. Undantagethärifrån är inlåning på bankräkningar. Kommittén föreslår att ävenfinansieringsbolagens upplåning skall undantas. Fullmäktige har intel att invända mot elt sådant undantag. Fullmäktige vill såledesunderstryka vikten av att kommitténs förslag om att utvidga den kreditpolitiskalagstiftningens bestämmelser till atl omfalta finansieringsbolagen genomföres.Såväl beslämmelsema om likviditetskrav, utlåningsreglering och ränteregleringbör därvid ingå. Reservanlen inom fullmäktige, AllanHemelius, anför att han i likhet med reservanten i kommittén Regnéll anser attförslaget i fråga om den kreditpolitiska lagstiftningen inle kan godtasbeträffande likviditetskvoter och räntereglering. Han tillägger att han påsamma sätt som fullmäktiges majoritet ser positivt på finansieringsbolagensverksamhet. Han understryker därvid särskilt den betydelse som bolagen har förden mindre och medelstora företagsamheten, inle minst genom servicefunktioner iförhållande till dessa. Genom den - speciellt under senareår - kraftiga expansionen av finansieringsbolagens kredilgivning har en växandedel av kreditmarknaden kommit att ligga utanför de kreditpolitiska åtgärdemasräckvidd. Detta förhållande har bidragit till att minska effektiviteten i denförda kreditpolitiken. Det är enligt fullmäktiges mening angeläget att ävenfinansieringsbolagens verksamhet inordnas i den marknad som är föremål förkreditpolitisk reglering i form av likviditetskrav, utlåningsreglering ochräntekon-iroll. Utifrån de synpunkier fullmäkligehar att särskilt beakla har fullmäklige inte funnit anledning till erinran motde framlagda förslagen. 1.9 Delegationen för företagens uppgiftslämnande (DEFU) DEFU finner inte anledning motsättasig förslagel om alt inrymma finansieringsbolagen i den kreditpolitiskalagstiftningen. Om detta kräver en speciallag, som definierar vilka bolag ochvilken verksamhet som skall 1979/80:159 56 vara finansieringsbolag, kan en sådan speciallag stiftasutan alt tyngas med i förevarande förslag omfallande tillsynsreglering. framhåller till en börjanatt föreningens inslällning överensstämmer med de huvudsakliga ståndpunkternasom har redovisals av reservanten i finansieringsbolagskommittén och de bådaexperterna i kommillén som har avgett särskilt yltrande. anförfortsättningsvis: Sin uppfallning om hur den kredilpoliliska lagstiftningenöver huvud bör utformas och tillämpas har bankföreningen redovisal bl a iremissyttranden och över beiänkandei"Kredilpoliliska medel" (Ds Fi 1974: 2), som upptog förslag lill dennuvarande lagen om kreditpolitiska medel. har därvid framhållitatt de medel som i försia hand måste användas för atl kredilpolitiken skall bliett effektivi instrument i stabiliseringspolitiken är öppna marknads-operationer,inklusive slatsskuldspoliliken, och diskontopolitik. Dessa generellapenningpolitiska medel påverkar kreditkapaciteten och kreditvillkoren i heladen finansiella sektorn ulan att skapa incilamenl till ökad kredilgivning påen icke organiserad marknad utanför kontroll. De i remissärendetföreslagna tilläggen till lagen om kredilpoliliska medel innebär atlfinansbolagen förs in under kontroll. Ulanför denna kontroll kommerdock alltjämt alt ligga en betydande fri kreditmarknad. Väsenlliga riktpunkter vid enanvändning av lagens kreditpolitiska medel gentemot finansbolag måsle enligtbankföreningens mening vara dels att åtgärderna mot finansbolagen utformasunder beaklande av dessa bolags speciella funkiion i kredillivel och branschenssärskilda sammansättning dels att såviit möjligt undgå en utveckling, somväsentligen endast innebär att motsvarande kredilgivning överflyttas till denfria kreditmarknaden, dels atl de nya reglerna och deras tillämpning inteåsidosätter principen om konkurrensneutralitet. Den nuvarande krediipolitiska lagens regler omlikviditetskrav, utlåningsreglering och räntereglering har utformats med siktepå bankerna och deras kredilgivning som är en renodlad kredilgivning ochbedrives över etl starki diversifierat fält såvitt gäller både kundkategorieroch krediländamål samt till alldeles övervägande del finansieras av inlåningfrån allmänheten. Del karaktäristiska för finansbolagens verksamhet ärframförallt dess starka koncentralion på mindre och medelstora företag.Karaktäristiskt är vidare att finansbolagens kredilgivning lill de små ochmedelstora företagen i betydande ulslräckning är integrerad med administrativaijänster som kan väsentligt begränsa anspråken på dessa företags egenkonlorsorganisation, och att finansbolagens priser naturligen avväges mot dentotala prestationen. Karaktäristiskt för finansbolagsbranschen är också attden rymmer företag av högst varierande storlek och verksamhetsinriktning. Det har efler hand blivil allt meruppenbart att dynamiken i det ekonomiska livet måste i slor utsträckning beropå de små och medelslora företagen. Betydande ansträngning görs därför numeraför att främja deras utveckling. Eftersom finansbolagen framförallt verkarsåsom inslrumenl lill de små och medelslora företagens tjänst är det av storbetydelse att den kreditpolitiska lagstiftningen inte får försämra dessaföretags verksamhetsbetingelser. Sådana negativa konsekvenser skulle kunnaundvikas genom 1979/80:159 57