prop · G303119 · 1979-12-31 00:00:00 — I propositionsförslagetlöstes problemet genom regeln att ny preskriptionstid av vanlig längd skullebörja löpa endast om borgenärens talan ledde till dom eller liknande avgörande.I andra fall skulle inledande av rättsligt förfarande medföra endast en kortaretilläggsfrist. Om man nu inför en liknande bestämmelse för sådana fall dågäldenären inte får kännedom om den preskriptionsavbrytande åtgärden, undvikerman i stor utsträckning nlägenheterna med att anse preskriptinnen avbmtenredan när stämningsansökan kommer in. En sådan bestämmelse föreslås i detföljande, där också frågan om bestämmelsens närmare utformning behandlas. På gmnd av det anförda föreslås att preskription skallanses avbmten när stämningsansökan kommer in till domstolen. Liksom ipropositionsförslaget föreslås att samma princip skall gälla när rättsligtförfarande inleds på annat sätt än genom ansökan om stämning. Om borgenären t.ex. ansöker om lagsökning eller betalningsföreläggande, skall preskriptionensålunda anses avbmten den dag ansökningen kommer in till domstolen. Villborgenären åberopa sin fordran till kvittning, räknas verkningarna i preskriptionshänseendefrån den dag kvittningsinvändning framställs. Remissinstanserna har överlag godtagit vad som anförs ipromemorian om tidpunkten för preskriptionsavbrott när preskription avbrytsgenom gäldenärens erkännande eller genom en rättslig åtgärd av borgenären. Ävenjag ansluter mig i dessa avseenden till promemorieförslaget. Det innebär attden avgörande tidpunkten i fall då preskription avbryts av gäldenären bör varaden dag han lämnar sitt erkännande. När borgenären väcker talan vid domstol,bör preskriptionen anses avbmten när stämningsansökan kommer in till domstolenoch inte först när gäldenären får del av ansökningen. Detsamma bör gälla närett domstolsförfarande inleds på något annat sätt, t. ex. genom en ansökan omlagsökning eller betalningsföreläggande. Vill borgenären åberopa sin fordrantill kvittning, avbryts preskriptionen när kvittningsinvändningen framställs.Samma princip bör gälla i andra fall när borgenären vidtar en rättslig åtgärd.Den 1979/80:119 64 avgörandetidpunkten bör alltså vara den dag borgenären framställer sitt Preskriptionsav- yrkande e. d. och inte den dag gäldenären får del av detta. Deflesta remissinstanserna har lämnat promemorieförslaget utan erinran även närdet gäller tidpunkten för preskriptionsavbrott genom krav eller erinran. Någraremissinslanser har dnck framfört önskemål om att förutsättningarna för attpreskriptinnen skall anses avbruten anges tydligare. Bl.a. har kritikframförts mot vissa uttalanden i specialmotiveringen om vem som bör stå riskenför att ett krav e. d. blir försenat eller inte alls kommer fram. 1specialmotiveringen sägs alt huvudregeln bör vara att borgenärens meddelandengår på hans egen risk men att det kan finnas anledning att göra undantaghärifrån i särskilda fall, t. ex. om borgenären har utgått från att hansskrivelse har kommit fram och gäldenären måste ha insett detta. Enligtpromemorian bör det liksom överlämnas åt de rättstillämpandemyndigheterna att avgöra hur de åsyftade situationerna bör bedömas. Häremothar under remissbehandlingen hävdats att principen bör vara att borgenärensmeddelanden alltid går på hans egen risk och att detta bör anges i lagtexten. Sompåpekas i promemorian är det naturligt att ett utomrättsligt krav e.d. frånbnrgenären inte medför preskriptionsavbrott förrän gäldenären har fått del avkravet. Också jag anser att man i detta avseende bör hålla fast vid dennuvarande principen. Frågan är emellertid om denna princip bör gälla utanundantag eller ej. 140§ avtalslagen och 61 § köplagen finns bestämmelser om att vissa meddelandensom lämnas in för befordran med post eller telegraf e. d. går på adressatensrisk. Bestämmelserna är tillämpliga framför allt i sådana fall då påföljden aven underlåtenhet att lämna meddelande skulle bli att avsändaren blev bunden avett avtal eller av en rättshandling som han själv har företagit eller att hanförlorade rätten att påtala kontraktsbrott. Enligtmin mening är den princip som har kommit till uttryck i de angivnabestämmelserna inte lämplig när det gäller att bedöma vem snm vid tillämpningenav preskriptinnslagen skall stå risken för att ett krav eller en erinranförsenas eller kommer bort. En sådan ordning skulle vara alltför generös motborgenären, som i allmänhet har gott om tid att vidta enpreskriptionsavbrytande åtgärd även i de fall preskriptionstiden inte är mer . Från gäldenärens synpunkt skulle det te sig oskäligt om ettmeddelande som han inte alls har fått kännedom om skulle medförapreskriptionsavbrott och leda till ny preskriptionstid. Detta gäller särskiltnm saken aktualiseras först efler , sedan gäldenären i tron attpreskriptionstiden var utgången har gjort sig av med kvitton nch annatbevismaterial rörande fordringen. Pågmnd av det anförda och med hänsyn till önskemålet att preskriptionsbestämmelsernabör vara så enkla och lättförståeliga som möjligt anser jag att gäldenärenalltid skall ha fått del av borgenärens krav eller erinran för attpreskriptionen skall anses avbruten. Detta bör komma till 1979/80:119 65 uttryck i lagtexten. Jag föreslår därför att det i denifrågavarande bestäm- Preskriptionsav-melsen föreskrivs att preskriptionenavbryts genom att gäldenären får ett brott skriftligt krav eller enskriftlig erinran om fordringen från borgenären. 5.4.3 Verkan av preskriptionsavbrott Nuvarande ordning ochtidigare förslag Enligt nuvarande bestämmelser räknas alltid en ny tioårigpreskriptionstid från den dag preskriptionsavbrott sker. 1 promemoriaföreslogs vissa ändringar i detta avseende. Om preskription avbröts gennmgäldenärens erkännande eller genom en erinran från borgenären, skulle ny fullständigpreskriptionstid liksom enligt gällande rätt räknas för avbrottet. Mennm preskription avbröts genom väckande av talan e.d., skulle ny fullständigpreskriptionstid löpa endast om fordningen blev fastställd genom dom e.d. Iannat fall skulle borgenären bara få en ettårig tilläggsfrist från den dagförfarandet avslutades. 1 de fall ny preskriptionstid skulle beräknas skulledenna liksom enligt förslagets huvudregel vara beroende på omfordringen var förfallen till betalning eller ej. Den nya preskriptionstidenskulle i likhet med ettårsfristen räknas från den dag förfarandet avslutades. Remissinstanserna godtog allmänt de principer som på dennapunkt föreslogs promemoria. Förslaget i prop. 1976/77:5 byggde påsamma principer med vissa modifikationer. I propositionen föreslogs sålundaför sådana fall då preskription avbröts gennm gäldenärens erkännande att nypreskriptionstid skulle löpa för erkännandet. Tiden skulle liksnmden urspmngliga vara beroende på om det fanns skriftligtfordringsbevis eller ej. Hade preskription avbrutits av borgenären, skulle nypreskriptionstid börja löpa i den mån fordringen blev fastställd genom dom e.d. Tiden skulle vara för alla fordringar och räknas från deträttsliga förfarandet avslutades. I sådana fall då den preskriptionsavbrytandeåtgärden inte ledde till dom e.d. skulle preskriptionstid beräknas som ompreskriptionsavbrott inte hade skett. Preskription skulle dock aldrig inträdatidigare än efter det förfarandet avslutades. Om man behåller gällande rätts regler om preskriptionstidoch preskriptionsavbrott med de ändringar som har föreslagits i detföregående, kan också bestämmelserna om verkan av preskripflonsavbrott i alltväsenfligt behållas oförändrade. Vissa jämkningar behövs dock. Vad först angår sådana fall då preskription avbryts genomgäldenärens erkännande bör givetvis ny preskriptionstid börja löpa från dagenför avbrottet. Detsamma gäller när preskripflon avbryts genom en utnmrätts-1igåtgärd {rån borgenärens sida. Detta innebär att ny preskriptionstid räknas frånden dag gäldenären tillställs ett krav eller en erinran. 5 1979/80. Prop.1979/80:119 66 Likasåbör preskriptionsavbrott genom inledande av rättegång e. d. nor- Preskriptionsav-malt leda till ny preskriptionsfld. Så länge rättegång pågårbör dock inte brott någon preskriptionstid löpa. Liksom i prop. 1976/77:5föreslås därför att den nya preskriptionstiden skall räknas först från den dagdet rättsliga förfarandet avslutas. Somtidigare har berörts finns det emellertid skäl att göra vissa undantag frånprincipen att ny preskriptionstid skall beräknas, sedan preskription haravbmtits genom väckande av talan e.d. Skälen för en undantagsbestämmelse ärinte riktigt desamma som de som ligger bakom motsvarande bestämmelse i prop.1976/77:5. Enligt den bestämmelsen skulle ny preskriptionstid inte börja löpai sådana fall då det rättsliga förfarandet inte ledde till dom e. d. Detta varen konsekvens av principen att endast sådana åtgärder från borgenärens sida somsyftade till att få fordringsförhållandet klarlagt godtogs sompreskriptionsavbrytande. Enligtvad som föreslås skall emellertid inte bara sådana åtgärder av borgenärensom är ägnade att leda till ett bindande avgörande medföra preskriptionsavbrott.Det skall räcka med ett krav utom rätta eller en erinran. När det gäller attbestämma förutsättningama för att väckande av talan skall leda till nyfullständig preskriptionstid bör man därför inte fästa någon avgörande vikt vidom rättegången utmynnar i en dom e.d. Det avgörande bör i stället vara omgäldenären har fått del av borgenärens stämningsansökan eller motsvarande. Pådet sättet uppnås en samordning med vad som i övrigt föreslås gälla för att nypreskriptionstid skall börja löpa när borgenären har vidtagit en åtgärd avpreskriptionsavbrytande karaktär, nämligen att gäldenären har fått kännedom omåtgärden. undgår man de stötande konsekvenser som skulle uppkomma,om borgenären enbart genom att exempelvis ge in en stämningsansökan som hanomedelbart återkallade kunde komma i åtnjutande av en ny fullständigpreskriptionstid. Detföreslås följakfligen att preskriptionsavbrott genom väckande av talan e.d.skall leda till ny preskripflonstid endast om gäldenären har fått del av borgenärensframställning. I sådana fall då det rättsliga förfarandet av någon anledningavbryts , bör borgenären dock alltid ha en kortare frist för att kunnavidta någon annan preskriptionsavbrytande åtgärd. Det behöver nämligen intealltid bero på borgenären att gäldenären inte får kännedom om att talan harväckts. Det kan bero på att gäldenären har avvikit eller på någon annanomständighet som ligger utanför borgenärens kontroll. Undantagsbestämmelsernaför de nu åsyftade fallen kan lämpligen utformas efter mönster av motsvarandebestämmelser i prop. 1976/77: 5. Om gäldenären inte har fått del av borgenärensframställning, skall alltså preskriptionstid beräknas som om avbrott inte hadeskett. Preskription skall dock inträda tidigast efter deträttsliga förfarandet avslutades. Prop.1979/80:119 67 Vad beträffar längden av den nya preskriptinnstiden efterpreskriptions- Preskriptionsav-avbrntt finns det inte anledning att göraskillnad mellan ulika fall, bemende brott på hur preskriptionen haravbmtits. Däremot är det befogat med olika regler för konsumentfordringar ochför andra fordringar. Klart är att den nya preskriptionstiden för en fordran,som ursprungligen har löpt med tioårig preskriptionstid, också bör vara tio år.För konsumentfordringar bör den nya preskriptionsflden däremot i princip . Om inte den kortare preskriptionstiden blev tillämplig även efter preskriptionsavbrottskulle syftet med förkortningen av preskriptionstiden för konsumentfordringarmotverkas. Det skulle inte vara rimligt om borgenären fick förmånen av enlängre preskriptionstid så snart gäldenären gjorde en avbetalning ellerborgenären tillställde honom en skriftlig erinran om skulden. Möjligen kan ifrågasättas att föreskriva en tioårigpreskriptionstid för konsumentfordringar som har fastställts genom dom e.d.Emellertid finns det knappast behov av en längre preskriptionsfld enbart därföratt fordringen har blivit fastställd av domstol e. d. Konsumentfordringar ärnormalt av sådan karaktär att de kan avvecklas även efter en dom.Från borgenärens synpunkt kan det inte vara någon nämnvärd olägenhet attpreskriptinnstiden för en domfäst fordran är , eftersom han lätt kanbryta preskriptionen genom ett skriftligt krav. Dessutom skulle en bestämmelseom preskriptionstid för domfästa fordringar på konsumentområdetkomplicera systemet i onödan. Det föreslås därför att ny preskriptionstid förkonsumentfordringar alltid skall vara . Förslaget att ny preskriptionstid skall börja löpa fråntidpunkten för preskriptionsavbrottet, när preskription har avbmtits genomgäldenärens erkännande eller genom ett krav eller en erinran från borgenären,har lämnats utan erinran under remissbehandlingen. Även jag ansluter mig pådenna punkt till promemorieförslaget. Remissinstanserna har också överlag godtagit denprincipiella uppbyggnaden av de bestämmelser som föreslås om verkan av attpreskription avbryts gennm en rättslig åtgärd. Däremnt har en del enskildheteri förslaget mötts av kritik. Önskemål har nckså framförts um knmpletteringarpå vissa punkter. Även jag tillstyrker i princip den ordning snm föreslås iprnmemorian för sådana fall då preskriptinn avbryts gennm att bnrgenären väckertalan eller vidtar någon annan rättslig åtgärd. Ett sådant preskripflonsavbrottbör alltså leda till ny preskriptionstid under fömtsättning att gäldenären harfått del av borgenärens framställning. Vidare är det enligt min mening klart att någonpreskriptionstid inte bör löpa så länge en rättegång eller något annaträttsligt förfarande pågår. Den nya preskripuonsflden bör alltså börja löpaförst när förfarandet avslutas. Prop.1979/80:119 68 Ettpar remissinstanser har ifrågasatt vilken tidpunkt snm bör utgöra Preskriptionsav-utgångspunktför den nya preskriptiunstiden. Frågan är i försia hand um brott tiden börräknas från den dag en dnm meddelas eller från den dag dnmen vinner laga kraft.Från några håll har framförts önskemål om att lagtexten förtydligas på dennapunkt. Avspecialmotiveringen i promemorian framgår att den dag som åsyftas med detuttryckssätt som används i promemorieförslaget är den dag en dom meddelas.Detta är också enligt min mening den bästa lösningen. Altemativet att räknapreskriptionstiden från den dag domen vinner laga kraft är mindre lämpligt, bl.a. med hänsyn till att vissa avgöranden, t. ex. tredskodomar ochlagsökningsutslag, måste delges med part för att vinna laga kraft och att det ivissa fall kan dröja innan så sker. Jag föreslår alltså attpreskriptionstiden skall räknas för domen. Avslutas förfarandet utandom bör tiden räknas från den dag slutligt beslut eller liknande avgörandemeddelas. Även enligt min mening bör lagtexten förtydligas på denna punkt. Fleraremissinstanser har särskilt uppehållit sig vid frågan vilken tidpunkt som börvara utgångspunkt för den nya preskriptionstiden när preskription haravbrutits genom en ansökan om verkställighet. Flera tänkbara alternativ harnämnts. Enligt min mening är det naturligt att i detta fall tillämpa sammaprincip som när det är fråga om ett domstolsförfarande. Det innebär attpreskriptionstiden bör räknas från den dag den exekuflva myndigheten skiljermålet ifrån sig. Närdet gäller förslaget att ny preskriptionstid skall börja löpa endast nmgäldenären har fått del av bnrgenärens framställning har ett par remissinstanserpekat på att det i utsökningsmål är vanligt att delgivning inte sker medgäldenären. Vid utmätning tillställs gäldenären snm regel en underrättelse ivanligt brev. I vissa fall behöver inte någon underrättelse alls skickas utföre förrättningen. En remissinstans har förordat att ny full preskriptionstidalltid skall börja löpa när en utmätningsförrättning har ägl mm, oavsett omgäldenären har underrättats och oavsett om någonting har kunnat utmätas. Medanledning härav vill jag erinra om att regeringen i en lagrådsremiss den 16mars 1978 har lagt fram ett förslag till ny ulsökningsbalk, som beräknas kunnaträda i kraft tidigast . Förslaget innehåller åtskilliga ändringarav nuvarande bestämmelser på utsökningsrättens område. De bestämmelser somföreslås om förfarandet vid utmätning, bl. a. i fråga nm underrättelse tillgäldenären, stämmer dnck i stor utsträckning överens med vad som gäller f. n. Enligtmin mening är det vikflgt att hålla fast vid principen att en rättslig åtgärdav borgenären skall medföra ny preskriptionstid bara om gäldenären har fåttdel av borgenärens framställning. Däremot finns det inte skäl att föreskriva någonbestämd form för underrättelsen till gäldenären som fömtsättning för att nypreskripflonsud skall börja löpa. Det bör räcka att 1979/80:119 69 detpå något sätt kan visas att gäldenären har underrättats om borgenärens Preskriptionsav-framställning. Har gäldenären delgetts, framställningen enligtbestämmel- brott serna i delgivningslagen (1970:428), bör han anses hablivit underrättad nm framställningen. Avden angivna principen följer att man inte bör införa någon bestämmelse om atten utmätningsförrättning skall leda till ny full preskriptionstid oavsett omgäldenären har underrättats eller ej. I sådana fall då förrättningen medföratt egendom utmäts, turde gäldenären regelmässigt få kännedom om detta. Detbehövs då inte någon bestämmelse om att själva förrättningen alltid medför nypreskriptionsfld. I de fall å andra sidan då ett utmätningsförsök blirresultaflöst skulle det enligt min mening vara direkt olämpligt om en ny fullpreskriptionstid skulle börja löpa utan att gäldenären ens kände till attverkställighet hade begärts. Debestämmelser som föreslås i promemorian för sådana fall då ettpreskriptionsavbrott genom rättslig åtgärd inte skall leda till ny full preskriptionstidhar godtagits av de flesta remissinstansema. Några remissinstanser är dockskepflska mot förslaget att borgenären alltid skall få åtnjuta en ettårsfrist.De pekar på att en sådan bestämmelse kan missbrukas, t. ex. genom attborgenären en gång väcker talan som han återkallar. På detsättet skulle en fordran kunna hållas vid liv utan attgäldenären fick kännedom om det. Från något håll föreslås därför attmöjligheten att få en ettårsfrist inte skall kunna utnyttjas mer än en gång. Somjagtidigare har berört bör en borgenär i princip inte få tillgodoräkna sig enrättslig åtgärd för att få preskriptionstiden förlängd, om gäldenären inte harfått kännedom om åtgärden. Om det rättsliga förfarandet avslutas utan attgäldenären har underrättats om förfarandet, är det enligt min mening naturligtatt man beräknar preskripflonstid som om borgenären inte hade vidtagit någonpreskriptionsavbrytande åtgärd. Detkan emellertid förekomma situafloner då det skulle vara oskäligt mot borgenärenatt inte alls tillerkänna en rättslig åtgärd någon verkan, om inte gäldenärenhar blivit underrättad. Det gäller l.ex. sådana fall då borgenären mot slutetav preskriptionstiden i god tro har väckt talan mot gäldenären vid fel domstoleller då det visar sig omöjligt att delge gäldenären stämningsansökningen. Ifall av detta slag skulle det knappast vara rimligt om preskriptionstiden gicktill ända som målet avskrevs. För övrigt skulle risken för en sådankonsekvens kunna medföra andra olägenheter. För bnrgenären skulle det varafrestande att försöka dra ut på förfarandet genom uppskov e. d. i hopp om atthan förr eller senare skulle få Ullfälle att vidta någonpreskriptionsavbrytande åtgärd. Förmin del anser jag därför att det är befogat att införa en bestämmelse som gerborgenären en viss frist, när ett rättsligt förfarande avslutas utan attgäldenären har blivit underrättad om borgenärens framställning. De bestämmelsersom i detta avseende har föreslagits i promemorian har dock Prop.1979/80:119 70 denbristen att de kan utnyttjas på ett sätt som inte är åsyftat. Givetvis är Preskriptionsa\ det inte lämpligt att en borgenär skall kunna hålla en fordranvid liv utan gäldenärens kännedom enbart genom attväcka talan eller vidta någon liknande åtgärd en gång . Detfinns ulika möjligheter att undgå ulägenheter av detta slag. En möjlighet äratt föreskriva en mycket kort lilläggsfrist, t. ex. en månad. En så kort fristskulle emellertid vara väl snålt tilltagen för att passa i sådana situationerför vilka fristen egenfligen är avsedd. Enligtmin mening är den lösning bättre som har föreslagits under remissbehandlingen.Den innebär alt borgenären inte skall kunna få en lilläggsfrist upprepadegånger i följd. Med en sådan ordning är det i gengäld angeläget att fristen ärtillräckligt lång för att borgenären skall ha en praktisk möjlighet att göraett sista försök att avbryta preskriptinnen. En frist bör då varalagom. Jagföreslår därför att preskriptinn, i sådana fall då ett rättsligt förfarande avslutasutan att gäldenären har underrättats om borgenärens framställning, skallinträda tidigast efter det att förfarandet avslutades men attförlängning av preskriptionstiden inte skall få ske mer än en gång. Promemoriansförslag att den nya preskriptionstiden, när en sådan skall börja löpa efterpreskriptionsavbrott, skall vara för konsumentfordringar och förandra fordringar har lämnats utan erinran under remissbehandlingen utom så tillvida att ett par remissinstanser har förordat att preskriptionstiden alltidskall vara för en fordran som har fastställts gennm dom e. d. Deskäl som i promemorian åberopas för att preskriptionstiden för enkonsumentfordran skall vara även när fordringen har fastställts gennmdom e. d. är enligt min mening hållbara. Även i övrigt ansluter jag mig tillvad som anförs i promemorian om preskripflonstidens längd efterpreskriptinnsavbrott. Jag föreslår alltså att den nya preskripUonstiden skallvara för konsumentfordringar och för andra fordringar. Nuvarandeordning och tidigare förslag 12 § preskriptionsförordningen föreskrivs att borgenären förlorar sin talan motgäldenären, om han försummar att bevaka sin fordran före tioårsfldens utgång.Trots preskripflon får en fordran dock under vissa fömtsättningar användas tillkvittning. Vidare är en borgenär som har panträtt till säkerhet för sin fordraninte skyldig att lämna ifrån sig panten förrän han har fått betalt så långtpanten räcker, även om fordringen är preskriberad. Debestämmelser om verkan av preskripflon som föreslogs i 1975 årsdepartementspromemoria överensstämde i huvudsak med gällande rätt. 1979/80:119 71 De godtogs också i allt väsentligt underremissbehandlingen. Några större Verkan av pre- ändringar föreslogs inte heller i prop. 1976/77: 5 på denna punkt. 1976/77: 5 (s. 168- 170) berördes frågan i vad måndomstolar och andra myndigheter självmant bör ta upp frågor nm preskription.Det erinrades om att domstolarna enligt praxis inte ex officio tar upp frågorom tioårspreskription i vanliga tvistemål, i varje fall inte om båda parter harinställt sig till förhandling, men att rättsläget i övrigt är oklart. Föredragande statsrådet uttalade att vissa skäl kundeanföras för att införa bestämmelser nm officialprövning av preskriptinnsfråguri vanliga tvistemål. En sådan urdning kunde te sig motiverad framför allt frånkonsumentskyddssynpunkt i sådana fall då gäldenären är konsument. Emellertid vardet enligt hans mening knappast möjligt att införa bestämmelser omofficialprövning som kunde vara tillämpliga i alla de skiftande situationer därfrågor om preskription kan komma upp. Han erinrade också om att det inomjusfltiedepartementet pågick förberedelser för en översyn av vissa delar avrättegångsbalken och hänvisade till promemorian (Ds Ju 1976: 8) Översyn avrättegångsförfarandet vid allmän domstol. a. var det aktuellt att se överreglerna om domstolamas processledande verksamhet. Enligt hans mening bordefrågan humvida domstolarna i större utsträckning än tidigare borde ta upppreskripflonsfrågor prövas inom ramen för detta utredningsarbete. Utgångspunkten för bestämmelserna om verkan avpreskription bör givetvis vara att en fordran inte längre skall kunna krävas utnär preskriptionsflden har gått ut. Detta är i själva verketpreskriptionsinstitutets huvudsyfte. Det föreslås därför en bestämmelse om attborgenären genom preskription förlorar rätten att kräva ut sin fordran.