prop · G3031 · 1979-12-31 00:00:00 — Ett förbud motförmedlingsverksamhet får alltså inte ges en sådan ulformning att detförhindrar en delegering av förmedlingsverksamhet - eller moment i detta arbete- lill en samarbdspart. föreslår att socialnämnden skakunna lämna förhandsbesked rörande ett hems allmänna lämplighel vid ifrågasattadoption. Förhandsbeskedet ska då ersätta del slutliga tillståndet att ta emotfosterbarn. Förhandsbeskedet ska enligt förslaget ha en giltighet . AC finner att förhandsbesked om ett hems allmännalämplighet att ta emot etl bam för adoption alltid bör föregå en adoption ochsåledes i lagen anges inte som en möjlighet utan som en åtgärd socialnämndenska vidta. Det torde nämligen vara en nödvändig fömtsättning att de barn somkommer till i adoptionssyfte ska placeras med kommunens kännedom ochmedverkan. Om förhandsbeskedet inte är obligatoriskt torde dessulom ett beslulatl inte ge förhandsbesked bli relativt betydelselöst. AC finner att ett tidsbegränsat förhandsbesked välkan ersätta det slutliga tillståndet vid utländska adoptioner. Del slutligatillståndet får lätt karaktären av en formalitet när det gäller ett barn somman (vilket är vanligt) endast vet namn och ålder på. Prop.1979/80:1 362 Förhandsbeskedet och det slutliga tillståndet haremellertid i nuvarande lag olika innebörd. Prövningen i samband medförhandsbeskedet gäller enbart familjens allmänna lämplighel att ta emol etlutländskt barn för framtida adoption. När det gäller del slulliga lillslåndeldäremol. kan kommunen även ta ställning till på vilket sätl familjen kommil ikonlakl med barnel, villkoren för mollagandel av barnel och övriga förhållandennämnden finner har betydelse för tillståndsfrågan. AC finner därför all om förhandsbeskedet fårersätta det slutliga tillstån-del, vilket i och för sig är lämpligt, bör isamband med förhandsbeskedet även anges hur familjen avser atl genomföraadoptionen. En begränsad giltighetstid på etl år förförhandsbesked skulle såvill AC kan bedöma medföra svårigheter vid denprakliska handläggningen av adoptionerna i ullandet. Handläggningsliden iullandet överstiger i etl slorl anlal fall elt halvår och det tar ofla två för en familj att iordningställa sin ansökan lill utlandet. Enutredning kan dessutom inte alltid vara helt nygjord då en familj rekommenderasför viss adoptionskontakt av NlA:s förmedlingsutskotl. En begränsadgiltighetstid på etl år som skrivs in i utredningen eller förhandsgodkännandetskulle därför innnebära en slor risk för atl ett anlal familjer fick sinadoptionsansökan återsänd från ullandel och tvangs förnya den. AC finner att engiltighetstid vore mera realistisk. Vissa kommuner har mycket långaväntetider för familjer som begärt förhandsbesked. En nödvändig förutsättningför att man ska kunna införa en begränsad giltighet är att dessa kommuner ökarsina utredningsresurser. Enligt förslaget ska kommunen till socialstyrelsenanmäla alla förhandsbesked som lämnas. AC finner det lämpligt att informationsamlas centralt om samfiiga adoptionsvägar som används. bördärmed få sådan överblick att man kan ge kommunerna information om mindre lämpligaadoptionsvägar till ledning för framtida prövning i samband med förhandsgodkännanden.AC avser all återkomma till denna fråga sedan NIA-uiredningens förslagframlagts. Genomgående i socialutredningens betänkande finnsen tendens att hos kommunernas sociala centralnämnder samla de uppgifter somgäller social- och barnavård. AC finner del riktigt atl denna princip gälleräven för de internalionella adoplionsfrågorna. ska enligt förslaget liksomhittills ha ansvaret för tiUsynen över de barn som kommit till föradoption innan adoptionen genomförts. För alt möjliggöra detta föreslås attpastorsämbetena ska avisera respektive sociala centralnämnd om alla utländskafosierbarn som folkbokförs. AC finner det förvånande att så inte redan sker.Förslaget bör självklart genomföras. Tillsynen tills adoptionen genomförtsär en viktig uppgift för kommunen. Det inträffar i enstaka fall att svenska familjerinte genomför adoptionen av det bam de mottagit i adoptionssyfte. Bametsrättsliga ställning blir därmed mycket osäker. Det är därför väsentligt attkommunen tar initiativ till en lösning i samtliga de fall då adoptionen integenomförs . Prop.1979/80:1 363 Även i del stora flertalet fall då adoptionengenomförs är barnet formelll fosterbammen ulan den rättsliga anknylning till en ursprunglig familj som svenskafoslerbam har. De kommer därmed att sakna möjlighel alt få barnpension om denena föräldem dör. De har arvsrätt endast om föräldrama upprättat teslamenle ochdå endast efter föräldrama och de kan inte få underhåll om föräldrarna skulleskilja sig innan adoptionen genomförts enligl svensk lag. AC förordar atllagstiftningen ändras så all de utländska bam som kommil till iadoptionssyfle får dessa rättigheter även innan adoptionen genomförts enligtsvensk lag och all utredningen om bams rättsliga slällning får uppdrag au framläggaförslag i frågan. har också haft atl ulreda fråganom överprövning av positiva förhandsbesked. Denna fråga har av ulredningenföreslagils ska överlämnas till utredningen om barnens räll. AC beklagar altdenna frågas lösning därigenom uppskjuls. Frågan har visseriigen elt självklartsamband med de slora frågor som uireds inom kommittén som utreder frågan om enförslärkning av barns rällsliga slällning. Det borde ändå ha varil möjligt attföreslå införande av någon form av överprövning . En lösning vore att överprövning av positivaförhandsbesked kunde ske i länsrätl och alt initiativrätt gavs tillbarnavårdskonsulenterna i respektive län. Det antal fall som kan bli aktuella för överprövningär under alla förhållanden litet. Trots det bedömer AC möjligheten tillöverprövning som betydelsefull för praxis i tillståndsfrågor. Ibarnavårdslagen slår nu: "tillstånd må lämnas endast (kursiverat här) omnämnden finner, att barnet kommer att erhålla god vård och fostran saml iövrigl gynnsamma levnadsförhållanden," I elt Utet antal fall har detemellertid inträffat att en familj först givits förhandsgodkännande och attutredaren därefter muntligen framfört att familjen är mindre lämplig atl la emotett barn, men att man inte vågat eller velal avstyrka etl förhandsgodkännande.En tendens i denna riktning är förståelig i nuvarande situation där endast ettbeslut all inte ge förhandsgodkännande kan överklagas och där en stor del avadoptanterna efter socialnämndens prövning genomgår ett urvalsförfarande iNIA:s förmedlingsutskott. En möjlighet till överprövning av såväl positiva somnegaliva förhandsbesked skulle enligl AC:s uppfattning kunna medföra störreklarhet i tillståndsfrågan och bättre balans i hela utredningssituationen. AC noterar med lillfredsslällelse altsocialutredningen särskilt har uttalat att de frivilliga organisationernasinsatser inom är betydelsefulla. AC finner för sin del att delsätt på vilket AC kan bedriva del prakliska arbetet i utlandet har mångafördelar, liksom att det är en fördel att vara enföräldraorganisation - med allt vad del innebär - och bedriva det praktiskaadoptionsarbeld. kommer den ovan nämndaNIA-utredningen att framlägga förslag rörande intemationella adoptioner tillSverige. Prop.1979/80:1 364 sombehandlats av socialutredningen behandlas eller berörs även i NIA-utredningensarbete. AC avser när utredningen framlagt sina förslag alt mera utförligtåterkomma särskilt tUl de frågor som rör samhällets medverkan av och kontrollöver adoptioner från andra länder till . 1979/80:1 365 Närvarande:f. d. regeringsrådet , regeringsrådet , justitierådet SvenNyman, justitierådet . Enligt protokoll vid regeringssammanträde den 18december 1978 har regeringen på hemstäUan av statsrådet och chefen försocialdepartementet beslutat inhämta lagrådets yttrande överförslag till 1. lag med särskUda bestämmelser om vård av unga, 2. lag om ändring i lagen (1964: 167) med särskilda bestämmelser om ungalagöverträdare, 3. lag om ändring i lagen (1966: 293) om beredande av sluten psykiatriskvård i vissa fall, 4. lag om ändring i rättshjälpslagen (1972: 429), 5. lag om ändring i . Förslagenhar inför lagrådet föredragits av hovrättsassessorerna ochGertrud . Förslagen föranleder följande yttranden. Enligt lagrådsremissen förbereder regeringen ettomfattande lagstiftningskomplex som avses skola läggas till grund förkommunernas allmänna sociala verksamhet, med benämningen socialtjänsten.Nuvarande lagar om nykterhetsvård, barnavård och socialhjälp skall ersättas mednya lagar. Om reformen säger departementschefen i lagrådsremissen atthuvudtankarna i socialutredningens förslag (SOU 1977: 40) kommer att i alltväsentligt ligga till grund för ställningstagandena i den blivandepropositionen om . Till lagrådet har i detta skede, när helaregeringsförslaget ännu icke föreligger i slutlig utformning, remitterats delagbestämmelser i komplexet som gäller vård utan samtycke. Lagrådet har vid sin granskning endast hafttillgång till de förslag tUl socialtjänstlag och till socialnämndslag, somframlagts av socialutredningen, och har därför inte haft kännedom om denexakta utformningen av regeringsförslaget rörande och därmedsammanhängande organisatoriska frågor. Som exempel kan nämnas att den vård, som skallberedas den unge med stöd av LVU, i princip skaU utgöras av sådan vård varomstadgas 1979/80:1 366 iden blivande socialtjänsfiagen. Lagrådet har sålunda att bedöma både förutsättningarnaför vård enligt lagen och de processuella reglerna för beslut härom utan fullklarhet om den vård varom det i verkligheten blir fråga. föreslåsfå betydelsefuUa beslutsbefogenheter enligt LVU. Det vore då av värde att kännatill exempelvis hur nämnden skall vara sammansatt och arbeta. Lagrådets yttrande är avgivet med den reservationsom följer av vad som anförts. En huvudprincip i den nya lagstiftningen är atttvång i görligaste mån skall avskaffas inom vad som kallas socialtjänsten.Denna blir en serviceverksamhet, som skall bygga på respekt för människornassjälvbestämmande och integritet. Påtvå punkter avses dock även i fortsättningen tvång förekomma, nämligenbeträffande unga enligt LVU och beträffande vissa grupper av missbrukare avberusningsmedel enligt LSPV, ombenämnd till LPM. Förslagen är att se som led ien fortgående rättsutveckling med successiv avveckling av tvångsinslag riktademot personer med bristande samhällsanpassning. Vad som efter den nu planeradereformen återstår av tvång i samhällsskyddande syfte är bortsett från vad somtillåts enligt lagförslagen och i vissa specialsituationer tvånget i kriminalvårdenoch i mentalsjukvården. Vår rättsordning förutsätter att en viss balansupprätthålles mellan samhäUets krav på den enskilde individen och dennesanspråk på samhället, något som kommer tUl uttryck bl. a. i stadgandet i 1kap. 7 § om att rätten vid val av brottspåföljd skall beakta bådevad som krävs för att upprätlhålla allmän laglydnad och att påföljden skallvara ägnad att främja den dömdes anpassning i samhäUet. Enligt LVU får åtgärder mot misskötsamma ungdomarunder i vissa faU inte vidtas för att tillgodose behovet avsamhäUs-skydd. Vårdbeslut beträffande denna grupp av unga får sålunda endastgrundas på att den unge utsätter sin hälsa eller utveckling för allvarlig faragenom sitt beteende. Det kan väl antas att behovet av samhällsskydd i regelkommer att bli tillgodosett genom de åtgärder som utifrån det i LVU anlagdabetraktelsesättet vidtas mot den unge. FaU kan dock tänkas förekomma då ettstarkt allmänt skyddsintresse måste lämnas obeaktat därför att det intesammanfaller med den unges behov av vård. Det sagda innebär att en förskjutningkommer att inträda i den balans mellan det allmännas och den enskUdes intressensom upprätthålles med stöd av 25 § BvL. Den tvångsvård av alkohol- ochnarkotikamissbrukare, som avses förekomma enligt 2 § LPM, har begränsats tillatt omfatta högst . Det finns dock anledning antaga att vårdtiden iregel konuner att avse- 1979/80:1 367 Vården har avsikfiigt givits karaktären av ettkortvarigt ingripande. Hela gruppen av missbrukare både de som inte uppfyllerkraven för tvångsvård enligt 2 § LPM och de som kan underkastas dennatillfälliga vård torde i själva verket kunna undandra sig effektiv vård omde så önskar. Vad beträffar alkoholmissbrukare innebär detta en förändring iförhållande till vad som gäller. Missbrukargrupperna svarar för enförhållandevis stor del av dem som tar de sociala och de medicinskavårdresurserna i anspråk. De medverkar också tiU en betydande del av densamlade brotts-Ugheten. Om samhäUet i den utsträckning som föreslås ilagrådsremissen uppger kraven på att missbrukare skall vara skyldiga attunderkasta sig tvångsvård, finns det anledning anta, att trycket på denallmänna sociala och medicinska vården kommer att öka och brottsligheten atltUlväxa. Förslaget innebär en klar förskjutning avtyngdpunkten i den nuvarande balansen mellan samhäUsintressena och hänsynentiU den enskildes integritet till nackdel för de förra. Det finns anledning att även granska huru de nuföreslagna regelsystemen förhåller sig till vissa andra delar avrättsordningen. Jag tänker på reglerna om omhändertagande genom polismyndighetav ordningsstörare och om kortvarigt kvarhållande av dessa. Personer som störallmän ordning eUer utgör en omedelbar fara för denna får omhändertas eldigt 3§ lagen (1973: 558) om tillfäUigt omhändertagande. Likaså får jämlikt I § lagen(1976:511) om omhändertagande av berusade personer den omhändertas som påallmän plats anträffas berusad av alkoholhaltiga drycker eller annatberusningsmedel. Längsta kvarhållningstid är enligt den förra lagen sex timmaroch enligt den senare lagen med möjlighet till någon kortareförlängning. Meningen med dessa omhändertaganden är att de, då så erfordras,skall avlösas av vård i mer varaktig form. Denna lagstiftning förutsätter sålunda i viss gradatt det skall finnas vårdformer tillgängliga till vilka de omhändertagna kanöverföras för en mera långsiktig behandUng; se härom uppsats av itUl-lämpade studier i offenflig rätt, vårterminen 1978.Deima fömtsättning kommer dock enligt den nya ordningen att alltför oftabrista. Vad gäller alkohol- eller narkotikaberoendepersoner kan mönstret tänkas ofta bli följande. Först kommer ettomhändertagande av polis enligt någon av nyssnämnda lagar med kvarhållandeunder . skall varaktig vård om möjligt ordnas. Detenda som kommer att stå till buds är tvångsintagning på mentalsjukhus underkortare tid för avgiftning. Beträffande unga kan dock omhändertagandet 1979/80:1 368 övergåi omhändertagande enligt 6 § LVU med sikte på ett senare beslut omtvångsvård enligt LVU. Vissa punkter för sammanknytning av de nuvarandepolisiära ordningslagarna och det nya vårdsystemet kommer sålunda att finnas.Det blir dock i många fall glapp mellan de båda regelsystemen. Någon verkligsamordning mellan polismyndighetens ordningsingripanden och de efterföljandevårdmöjligheterna har ej eftersträvats och avses ej heller skola finnas i denmån den berördes samtycke till vård ej kan erhållas. Ett svårlöst problem i vår rättsordning gäller ivilken omfattning samhäUet skall ingripa, om det behövs med tvång, för atthindra den enskilde att åvägabringa sin egen undergång. PoUsen anses ha rättatt med våld hindra en person från att begå självmord. Får sådant missbruk avberusningsmedel, som erfarenhetsmässigt leder tUl missbrukarens död, ocksåanses vara en grund för samhället att gripa in, om det behövs med tvång?Intresset av att den enskilde får nödig vård och erforderligt bistånd slällsmot kravet att den enskilde skall själv få bestämma om sitt liv. Det kan härerinras om den i lagrådsremissen markerade grundsatsen vilken i 2 §socialutredningens förslag till socialtjänstlag uttryckts sålunda:"Kommunen har det yttersta ansvaret för att de som vistas i kommunen fårdet stöd och den hjälp som de behöver." Kommunen har emeUertid icke fåttadekvata medel att fullgöra detta sitt ansvar. Behöver en enskild stöd ochhjälp men avvisar han kommunens anbud härom, har kommunen inga möjligheter attombesörja stödet eller hjälpen. Är den enskilde missbrukare av berusningsmedeloch ej beredd att underkasta sig någon vård frivilligt, kan kommunen vända sigtill läkare i syfte att få missbrukaren intagen på mentalsjukhus enligt denföreslagna nya 2 § LPM. Om patienten under den korta behandlingstid som då blirmöjlig icke kunnat stimuleras tUl att mottaga något vårderbjudande, återgår hansannolikt vanligen till sitt tidigare liv och är ofta snart nog tillbaka ikretsloppet av korta omhändertaganden och missbruksperioder. Länge gällde att varje arbetsför person var skyldigatt genom eget arbete söka skaffa sig sin försörjning. Man fordrade att envarsom inte hade laga försvar skulle ta anställning. Även om denna principefterhand uppmjukats på många sätl, vilar vårt regelsystem på aUmänna föreställningarom att envar har att efter förmåga genom egna insatser bidraga tiU sinförsörjning. En svårbestämbar plikt att söka hålla sig i arbetsfört skick haransetts åvila den enskilde. Nuvarande socialhjälpslag utgår från övervägandenav denna art. Man synes i det föreliggande lagstiftningsärendetberedd att, av respekt för den enskildes rätt att bestämma över sig själv,godta en ordning enligt vilken individen tillåts att genom missbruk avberusningsmedel relativt snabbt framkalla sin egen invalidisering och ofta nogförtida död utan att samhället anser sig böra gripa in. 1979/80:1 369 kanman bortse från konsekvenserna härav för samhället i stort och förmissbrukarnas närmaste omgivning och helt koncentrera sig på följderna förindividen själv. Det principieUa ställningstagande tiU missbruk avberusningsmedel som blivit bestämmande för lagrådsremissens utformning framstårdå som ledande till en icke oväsentlig förskjutning inom rättsordningen medverkningar som är svåra att överblicka. Förslagettill lag med särskilda bestämmelser om vård av unga EnUgt första stycket i paragrafen skall den som ärunder beredas vård med stöd av lagen, om det kan antagas att behövligvård inte kan ges honom med eget eller vårdnadshavares samtycke och därjämtevissa andra förutsättningar är för handen. Av motiveringen till stadgandet får emellertidanses framgå att för det fall den unge fyllt samtycke skall lämnas bådeav honom själv och av hans vårdnadshavaré. Detta bör komma till tydligt uttrycki lagtexten. Lagrådet föreslår därför att första stycket i nu berörd del,jämte visst förtydligande, ges följande lydelse: "Den som är under 18 årskall beredas vård med stöd av denna lag, om det kan antagas att behövlig vårdinte kan ges den unge med samtyckte av den eUer dem som har vårdnaden och, omden unge har fyllt , av honom själv, samt om 1. brister..." Liksom nuvarande BvL avses LVU skola behandla tvåtämligen olika fall av tvångsingripanden, nämligen dels sådana som föranleds avbristfälliga hemförhållanden, dels sådana där orsaken är den unges egetbeteende. I förra faUet är ofta fråga om små barn från spädbarn till barn upp itonåren, i det senare fallet gäller det vanligen något äldre barn och ungdomar.Den vård som skall ordnas med stöd av lagen blir ofta ganska olikartad i debåda fallen. Vården på ett spädbarnshem har inte mycket gemensamt med den vårdsom lämnas på hem som anges i 12 §. Det sammanhållande elementet, att det ibåda fallen är fråga om vård av personer , är icke särskilt starkt.Lagregleringen blir på många punkter olikartad och borde sannolikt vara än merdifferentierad. Enligt min mening bör övervägas om man icke bordebygga upp skilda regelsystem för de fall då det allmänna måste ingripa för attavhjälpa brister i omsorgen om barnet och för de fall då ett ingripande bUrofrånkomligt på grund av den unges beteende i form av t. ex. kriminalitet ellermissbruk av beroendeframkallande medel. På detta sätt skulle man sannoliktkunna komma fram till regler som är bättre anpassade till de skildakategoriemas verkliga behov. 1979/80:1 370 sernakunde också ges ökad precision och den vaghet minskas, som präglar mångastadganden därför att de måste ha så stor spännvidd. I specialmotiveringen till denna paragraf sägs attreglerna i förvaltningslagen (FL) om parts rätt till insyn, om kommunikation,om parts rätt att meddela sig munUigen och om beslutsmotivering är tillämpligai ärende hos socialnämnd om ansökan till länsrätten. Detta följer emellertidinte av FL. För att den i specialmotiveringen angivna ordningen skall uppnåsfordras en särskild lagregel. En sådan föreslås också av socialutredningen; se16 § andra stycket i förslaget till socialnämndslag (SOU 1977:40 s. 38).Lagrådet förutsätter aU deUa förslag förverkligas. Under hänvisning till vad som anföres vid 21 §föreslås att tredje stycket utgår. Paragrafen ger uttryck för strävan att vården medstöd av lagen skall inledas . Vården skall enligt förslagetha påbörjats räknat från den dag då vårdbeslutet vunnit lagakraft eller då det på grund av rättens förordnande annars har kunnat verkställas. Den sistnämnda grunden för tidsberäkningen kanföranleda åtskilliga svårigheter i tillämpningen. Efter förslagets ordalydelseskall fyraveckors-tiden börja löpa så snart t. ex. länsrätten i samband medbeslutet om vård förordnat om omedelbar verkställighet och fortsätta att löpafrån denna utgångspunkt, även om kammarrätten efter besvär skulle in-hiberalänsrättens verkställighetsförordnande och verkställighet därmed omöjliggörs.En annan situation som kan vålla svårigheter föreUgger om först länsrättenmeddelar verkställighetsförordnande och sedan kammarrätten fastställerlänsrättens dom i sak och meddelar nytt verkställighetsförordnande beträffandesin egen dom. Bör fyraveckorstiden då räknas från länsrättens eller frånkammarrättens verkställighetsförordnande? Även andra fall avlillämpningssvårigheter kan uppkomma. Enligt lagrådets mening skulle vanskligheter avdenna art undvikas om fyraveckorsfristen alltid räknas från den dag dåvårdbeslutet vunnit laga kraft. Om någon mera avsevärd förlängning av den tidunder vilken vårdbeslutet får verkställas blir det ej fråga för de fall då förslagetsandra regel skulle ha kommit till tillämpning. Verkställighet torde också iallmänhet komma att ske i nära anslutning till länsrättens vårdbeslut. Lagrådet får därför föreslå att orden "eUer pågrund av rättens förordnande annars har kimnat verkstäUas" måtte utgå. 1979/80:1 371 Paragrafen avser att ge regler om den vård som medstöd av lagen kan meddelas den unge. Vad gäller vårdens huvudsakliga innehållhänvisas tiU socialtjänstlagen. I socialutredningens förslag tillsocialtjänstlag finns endast synnerligen allmänt håUna regler om den frivilligavård som kan erbjudas inom ramen för . I det nämnda lagförslagetfinns vissa för all vård gemensamma regler i 911 § § samt därutöver ettavsnitt om barnomsorgen, vilket dock i huvudsak handlar om förskola ochfritidsverksamhet. Vidare finns i 2123 §§ regler om famUjehem och hem för vårdoch boende. Bestämmelserna i lagförslaget lämnar i stort sett kommunen friahänder vad gäller det praktiska genomförandet av vården. Utöver dessa allmänna regler, vilkas slutligainnehåll icke är fastlagt, hänvisas i paragrafen tiU stadgandena i II16§§ förevarande lag. Av Il § remitterade förslaget framgår att det egentligainnehållet i beslutet om vård med stöd av lagen bUr att socialnämnden får rättatt ensidigt bestämma hur vården skall ordnas och var den unge skall vistasunder vårdtiden. EnUgt 13 § första stycket remitterade förslaget skall socialnämndenvidare ha uppsikt över den unge samt bestämma om hans personliga förhåUandenom det behövs för vårdens genomförande. Dessa befogenheter kan härledas urvårdansvaret. Enligt 1215 §§ får vidare beträffande vissa av dem, för vilkameddelats beslut om vård med stöd av lagen, vidtagas olika tvångsingrepp.Slutligen kan socialnämnd enligt 16 § också ingripa gentemot den ungesföräldrar i vissa avseenden. Åtskilliga av de speciella åtgärder om vilka nu ärfråga är sådana som icke socialnämnden utan andra företar eller beslutar.Hänvisningen i förevarande paragraf till socialnämndens befogenheter är därföricke helt träffande.