prop · G303119 · 1979-12-31 00:00:00 — Någraremissinstanser har dock föreslagit att preskriptionstiden för bådekonsumentfordringar och andra fordringar bestäms till . Från ett par hållhar föreslagits att presknptionstiden skall vara för knnsumentfnrdringaräven nm tioårstiden behålls för fordringar i allmänhet. Någnn enstakaremissinstans har förordat att preskriptionstiden skall räknas inte frånfordringens tillkomst utan antingen från förfallodagen eller från den dagfordringen tidigast kan göras gällande. Föregen del ansluter jag mig liksom flertalet remissinstanser till förslaget ipromemorian att preskriptionstiden för konsumentfordringar bestäms till tre år.Även i fråga om utgångspunkten för preskriptionstiden tillstyrker jagpromemorieförslaget i likhet med så gott som alla remissinstanser. Beträffandeskälen härför hänvisar jag till vad som har anförts i promemorian. Jagföreslår alltså att preskriptinnstiden för knnsumentfnrdringar bestäms till treår från fnrdringens tillkomst. Denfråga som har uppmärksammats mest under remissbehandlingen är problemet omavgränsningen av de fnrdringar som skall omfattas av den treårigapreskriptionstiden. Ett flertal remissinstanser framhåller att den avgränsningsom föreslås i promemorian ger upphov till oklara gränsfall och omotiveradeskillnader mellan likartade fordringar. Blandde olägenheter som remissinstanserna pekar på kan nämnas att preskriptionstidenför fordringar som avser köp av fast egendom eller uppförande av byggnad förbostadsändamål enligt promemorieförslaget skall vara , medanpreskriptionstiden för fordringar som avser om-eller tillbyggnad av ett husskall vara . Vidare påpekas att preskriptionstiden blir för enfordran snm avser uppförande av ett bustadshus men för en furdran somavser inköp av byggnadsmaterial, trots att materialkostnaden i många fall ärbetydligt större än arbetskostnaden. 1979/80:119 31 anses också egendomligt atl preskriptionstiden skall varanlika bemende Preskriptionstid på nm en entreprenad avser ett bustadshus ellerum den avser ett garage eller ett uthus e. d. De angivna nlägenheterna blirenligt dessa remissinstanser särskilt påtagliga i sådana fall då ettentreprenadavtal avser etl bustadshus nch ett annat hus eller då ettavtal nmfattar både inköp av material uch uppförande av ett bustadshus. Flera remissinstanser påpekar att begreppet tjänst intehar någon exakt juridisk innebörd, vilket i vissa fall kan medföra uklarheter ifråga um preskriptiunstidens längd. Det erinras uckså nm att knnsumentköplagenendast avser köp av varur. Gennm den föreslagna avgränsningen av treårstiden ifråga nm köp utesluts därför inte bara köp av fast egendom fråntillämpningsområdet utan också sådan lös egendom som inte betraklas som vara,t. Vidare ifrågasätter några remissinstanser om bestämmelsenom treårspreskription med den föreslagna lydelsen inbegriper sådana fordringarsom avser leverans av elektrisk ström, renhållning m. m. För att man skall undvika de angivnagränsdragningsprnblemen har det från åtskilliga håll förts fram önskemål omändring av den föreslagna avgränsningen av tillämpningsområdet förtreårspreskriptionen. Flera remissinstanser, bland dem ,konsumenttjänstutredningen och konsumentköpsutredningen, har föreslagit atttillämpningsområdet skall bli detsamma som enligt avtalsvillkorslagen ochmarknadsföringslagen. Den kortare preskriptionstiden skulle då bli tillämpligpå alla fordringar som avser en vara, tjänst eller annan nyttighet som ennäringsidkare i sin yrkesmässiga verksamhet tillhandahåller en konsument förhuvudsakligen enskilt bruk. Andra remissinstanser har föreslagit attundantagsbestämmelsen för fordringar som avser uppförande av byggnad förbostadsändamål utvidgas till atl avse alla fordringar som avser uppförande avbyggnad. För min del ser jag det som elt primärt önskemål attbestämmelserna om preskriptiunstidens längd är enkla. Avgränsningen av defnrdringar snm skall vara underkastade en treårig preskriptionstid bör görasså, att man såvitt möjligt undviker risken för missförstånd och rättsförluster.Enligt min mening är den avgränsning som föreslås i prumemnrian intetillräckligt skarp för att uppfylla de krav snm bör ställas i detta avseende. En lämplig utgångspunkt vid avgränsningen avtreårspreskriptionen är, snm någnn remissinstans har påpekat, alt allafurdringar snm riktas mot konsumenter och som grundas på typiskanäringsidkare-konsumentrelationer behandlas på samma sätt. ! promemorian hartillämpningsområdet för treårspreskriptionen bestämts genom en uppräkning avvissa fordrings-kategorier, nämligen fordringar som avser köp, tjänst elleruthyrning, och har i övrigt anknutits till rekvisiten i 1 § konsumeniköplagen.På det sättet har man visserligen fått en naturiig anknytning till annankonsumenträttslig lagstiftning. Men har en del fordringar som hörtill konsumentområdet och som är av stort intresse i sammanhanget kommit attfalla utanför tillämpningsområdet för treårspreskriptionen. Prop.1979/80:119 32 Föratt man skall få en klarare avgränsning av tillämpningsområdet förPreskriptionstid treårspreskriptionen och så långt som möjligt behandlalikartade fordringar lika anser även jag att man bör gå ifrån gränsdragningen ipromemorieförslaget och utgå från tillämpningsområdet för avlalsvillkorslagenoch marknadsföringslagen. Som huvudregel bör alltså föreskrivas atttreårspreskriptionen skall vara tillämplig på fordringar som avser en vara,tjänst eller annan nyttighet som en näringsidkare i sin yrkesmässiga verksamhettillhandahåller en konsument för huvudsakligen enskilt bmk. Enbestämmelse med denna innebörd skiljer sig från promemorieförslaget framförallt genom att den också omfattar fnrdringar på grund av banklån eller andrapenninglån och fordringar som avser köp av fast egendom, förutsatt att det ärfråga om ett förhållande mellan en näringsidkare och en konsument. Frågan ärom detta är godtagbart eller om det krävs ett undantag för någon av dessafordringstyper. Bedömningenav denna fråga hänger samman med vilken preskriptionstid som bör gälla förfordringar som grundar sig på löpande skuldebrev, dvs. skuldebrev som ärställda antingen till innehavaren eller till viss man eller order. Efter vadsom har upplysts av företrädare för bankerna grundar sig nämligen bankemas lånefordringarså gott som alltid på löpande skuldebrev. Sådana skuldebrev används också istor utsträckning vid fastighetsköp. Enligtpromemorieförslaget skall fordringar som gmndar sig på löpande skuldebrev varaundantagna från treårspreskriptionen för konsumentfordringar. Som skäl härtillanförs att det skulle kunna leda till rättsförluster för godtroende förvärvareav sådana skuldebrev, om man bestämmer preskriptionstiden till försådana fordringar enligt löpande skuldebrev som avser konsumentförhållanden för fordringar enligt andra löpande skuldebrev. Underremissbehandlingen har frågan om preskriptionstiden för fordringar enligtlöpande skuldebrev behandlats närmare bara av några få remissinstanser. Enremissinstans, som avstyrker undantagsregeln för löpande skuldebrev, menar attrisken för sådana rättsförluster som nämns i promemorian är liten och hävdaratt en undantagsregel i stället kan leda till att näringsidkare kommer attkräva att konsumenter undertecknar löpande skuldebrev för att den längrepreskriptionstiden skall bli tillämplig. Enannan remissinstans ifrågasätter å andra sidan om inte tioårspreskriptionenbör omfatta också fordringar enligt enkla skuldebrev. En tredje remissinstansslutligen föreslår att man inte föreskriver något undantag i den föreslagnapreskriptionslagen beträffande löpande skuldebrev utan i stället gör en ändringi skuldebrevslagen som innebär att en invändning om treårigkonsumentpreskription står sig mot en ondtroende förvärvare av skuldebrevet meninte mot en godtroende förvärvare. Somjag har berört är det en fördel om treårspreskriptionen så långt sommöjligt blir flllämplig på alla näringsidkares fordringar mot Prop.1979/80:119 ._ 33 I och för sig skulle en treårig preskriptionstidsäkerligen Preskriptionstid vara tillräckligt lång för att tillgodoseborgenärens berättigade intressen i de allra flesta fall också när det gällerfordringar på gmnd av löpande skuldebrev, t. ex. flertalet bankfordringar.Normalt sker ju preskriptionsavbrott fortlöpande genom att gäldenären betalarränta och amortering med påföljd att en ny preskriptionstid börjar löpa. Å andra sidan kan det hävdas att en preskriptionstid påtin år för sådana fordringar inte utgör någon större belastning förkonsumenterna. Det gäller framför allt bankfordringar. En privatpersons skuldertill en bank skiljer sig i allmänhet från de skulder som han kan ådra sig isamband med inköp av dagligvaror o.d. bl.a. på det sättet att banklånen är påstörre belopp och löper . Privatpersoner torde som regel sparakvitton och andra handlingar rörande banklån betydligt längre än motsvarandehandlingar rörande inköp av hushållsartiklar o. d. Dessutom torde det i och försig inte finnas någon nämnvärd risk för att den som har tagit lån i en bankblir utsatt för dubbelkrav som leder till att han måste betala på nytt. För egen del anser jag att man inte gärna kan gå ifrån dennuvarande principen att den som i god tro förvarar ett löpande skuldebrevnormalt har rätt att få betalt utan hinder av de invändningar som gäldenärenskulle kunna åberopa gentemot en tidigare innehavare av skuldebrevet. Jag anserdärför att det inte är godtagbart att införa en ordning som innebär attpreskriptionstiden alltid är för löpande skuldebrev på konsumentområdetsamtidigt som man behåller tioårstiden för andra löpande skuldebrev. Däremot kan jag hysa förståelse för en lösning som innebäratt preskriptionstiden är för den förste innehavarens fordran motkonsumenten och för den som förvärvar skuldebrevet utan att känna tillatt det från början har avsett en konsumentfordran. En sådan lösning skulleemellertid te sig krånglig och svårförståelig. Dessutom skulle möjligheternaatt kringgå huvudregeln om en kort preskriptionstid för konsumentfordringarknappast bli mindre än med förslaget i promemorian. För min del ärjag därförinte beredd att förorda bestämmelser med denna innebörd framför en enhetligbestämmelse om tio års preskriptionstid för fordringar som gmndar sig pålöpande skuldebrev. På gmnd av det anförda tillstyrker jag förslaget ipromemorian att det införs ett undantag från den treåriga preskriptionstidenför fordringar som grundar sig på löpande skuldebrev. Med en sådan undantagsbestämmelse kommer en tioårigpreskriptionstid att gälla för de flesta fordringar som avser lån från ennäringsidkare till en konsument. Sålunda kommer bankernas lånefordringarregelmässigt att liksom preskriberas först . Enligt min mening finns det inte anledning att föreskrivaundantag från den treåriga konsumentpreskriptionen beträffande andralånefordringar lika litet som det finns skäl att i övrigt undanta fordringarsom gmndar sig 3 1979/80. Prop.1979/80:119 34 påenkelt skuldebrev eller på skriftligt fordringsbevis av annat slag. De Preskriptionstid speciella skäl som talar för en tioårig preskriptionstidbeträffande löpande skuldebrev gör sig inte gällande i fråga om fordringar somgrundar sig på andra skriftliga fordringsbevis. En bestämmelse omtioårspreskription också för sådana fordringar skulle enligt min mening föraför långt. Närdet gäller fordringar på grund av fastighetsköp kan som skäl för att föreskrivaundantag från treårspreskriptionen anföras att sådana fordringar i allmänhetavser betydande belopp och inte på samma sätt som fordringar som gäller inköpav hushållsartiklar o. d. kan hänföras till den kategori av fordringar som ärvanliga i det dagliga livet. Från borgenärens synpunkt kan därför en preskriptionstidpå för fordringar på grund av fastighetsköp te sig alltför kort. Ipraktiken torde emellertid den treåriga preskriptionstiden få begränsadbetydelse vid fastighetsköp även om det inte föreskrivs något undantag förfordringar som avser fast egendom. Det torde vara ganska sällsynt att den somyrkesmässigt säljer fastigheter låter sin fordran på köpeskillingen uteståobetald . I allmänhet torde säljarens och köparensmellanhavanden göras upp i nära anslutning till köpeavtalet. Ofta skeruppgörelsen på det sättet att köparen betalar en del av köpeskillingen kontantoch i övrigt övertar betalningsansvaret för säljarens lån eller tar upp egnalån. För sådana lån utfärdas normalt löpande skuldebrev. Det innebär att långivarensfordran kommer att preskriberas först . Även i de fall då köparenfår kredit av säljaren för en del av köpeskillingen torde det vara vanligt attsäljaren, om han är näringsidkare, begär att köparen utfärdar ett löpandeskuldebrev på beloppet. Även då blir alltså preskriptionstiden . Detförekommer emellertid att en köpare som får kredit åtar sig betalningsskyldighetutan att utfärda löpande skuldebrev. Också i sådana fall blir dock frågan ompreskriptionstidens längd av underordnad betydelse, eftersom köparen iallmänhet lämnar säkerhet i form av pantbrev i den köpta fastigheten. 4 § jordabalken har en borgenär som har panträtt i fast egendom rätt attfå betalning ur fastigheten även om fordringen är preskriberad. Motsvarandegäller enligt 13 kap. 7 § jordabalken när en fordran är förenad med panträtt itomträtt. Någon anledning att ändra dessa bestämmelser finns inte. Detkan tilläggas att frågan om preskriptionstidens längd i de ifrågavarandefallen ofta blir utan nämnvärd praktisk betydelse också av den anledningen attgäldenären fortlöpande betalar ränta och amorteringar. Därigenom avbrytspreskriptionen både enligt gällande rätt och enligt vad som föreslås gälla ifortsättningen. Dessutom skall borgenären, som närmare behandlas i detföljande, alltid kunna avbryta preskription genom en skriftlig erinran tillgäldenären. Pågrund av det anförda anser jag att det inte finns skäl att föreskriva undantagfrån den treåriga preskriptionstiden i fråga om fordringar på 1979/80:119 ,.._. grund av fastighetsköp. Vad jag nu har anfört beträffandefordringar som Preskripiionstid avser köp av fast egendom är i storutsträckning tillämpligt också på fordringar på grund av köp av byggnad påannans mark liksom på fordringar som avser uppförande av bostadshus ellerandra byggnader. Jag anser alltså att det inle heller i fråga om sådanafordringar behövs något undantag från treårspreskriptionen. I sådana fall då en privatperson säljer en fastighet annan privatperson finns det enligt min mening inte anledning att tillämpaen kort preskriptionstid, även om försäljningen förmedlas av en mäklare ellerannan näringsidkare. Tvärtom är det angeläget att preskriptionstiden i dessafall är ganska lång. Det förekommer nämligen, l. ex. vid köp mellan närstående,att säljaren utan att få säkerhet eller ta emot ett löpande skuldebrev lämnarköparen en kredit som är amorterings- och räntefri . Om dentreåriga preskriptionstiden skulle gälla i sådana fall, skulle resultatet kunnabli att en säljare som var okunnig om preskriptionsreglerna åsamkades betydandeförluster. För att undgå risken för sådana resultat behövs dock inte någonundantagsregel, eftersom förmedlingsfallen inte omfattas av den bestämmelse omtreårig preskriptionstid som jag har förordat i det föregående. I promemorian föreslås att preskriptionstiden för enfordran mot den som har gått i borgen för fullgörandet av konsumentensförpliktelser i samband med ett konsumentköp e. d. skall vara , oavsettom burgensmannen är en privatpersnn eller ej. Detta förslag har lämnats utanerinran av så gott som alla remissinstanser. Bland de få remissinstanser somhar uttalat sig närmare på denna punkt finns företrädare för bankinspektionennch bankerna. Även de gndtar förslaget. Enligt min mening är det naturligt att preskriptionstidenär för en borgensfordran när huvudfordringen är underkastadtreårspreskription. Som föreslås i promemorian bör denna princip gällagenerellt. Att jag i det föregående har föreslagit en viss utvidgning avtillämpningsområdet för treårspreskriptionen i förhållande tillpromemorieförslaget föranleder inte något undantag härifrån. Å andra sidan börpreskriptionstiden för en borgensfordran vara när preskriptionstiden förhuvudfordringen är , t. ex. när huvudfordringen grundar sig på ettlöpande skuldebrev. Jag tillstyrker alltså promemorieförslaget också på dennapunkt. I enlighet med vad som föreslås i promemorian kan det dessutom finnasanledning att föreskriva en tilläggsfrist för sådana fall då en huvudfordranhar infriats av en borgensman. Jag skall återkomma till den frågan i ettföljande avsnitt. Som påpekas i promemorian bör preskriptionstiden för enfordran som är underkastad treårspreskription vara även om fordringen avannan anledning än borgen riktas mot någon annan än den ursprunglige gäldenären. Promemorians förslag att treårspreskriptionen enbart skallgälla näringsidkares fordringar mot konsumenter och inte fordringar i motsattriktning 1979/80:119 36 har allmänt godtagits av remissinstansema. Också jagansluter mig på Förlängd preskrip- denna punkt till promemorieförslaget. Frågan vilken preskriptionstid som bör gälla när enkonsumentfordran har fastställts genom dom e.d. behandlas i ett senare avsnitti samband med frågor om avbrytande av preskription och verkan avpreskriptionsavbrott. 5.3 Förlängd preskriptionstid m. m. 5.3.1 Allmänt Nuvarande ordning I 1 § andra och tredje styckena preskriptinnsförnrdningenfinns särskilda bestämmelser nm preskriptinnsavbrott för sådana fall dågäldenären inte kan anträffas. Andra stycket avser det fallet att gäldenärenhar känt hemvist men inte kan anträffas. Om borgenären under dettionde året av preskriptinnstiden förgäves har sökt gäldenären för att bevakasin fordran, får han avbryta preskriptionen genom att ange fordringen hosdomstol eller överexekulor och låta bevis härom införas i Post- och InrikesTidningar före det tiunde årets utgång. Enligt tredje stycket får sammaförfarande användas, nm borgenären inte känner till om eller var gäldenärenhar hemvist här i landet. De angivna bestämmelserna är uppenbart otidsenliga och börutmönstras, även om tioårspreskriptionen behålls. Då uppstår frågan om det behövsnågra andra bestämmelser i stället. 1976/77:5 liksnm departementsprnmemnriafanns ingen direkt mutsvarighet till dessa bestämmelser. I stället föreslngs iprupnsitiunen en bestämmelse om förlängning av preskriptionstiden i sådana falldå borgenären har giltig ursäkt för att inte avbryta preskription pågrund av att han saknar kännedom om sin fordran eller om vem som är gäldenär,på grund av att gäldenären inte kan anträffas eller av annan anledning.Preskription skulle då inträda tidigast efter den dag sådan omständighetinte längre föreligger. Preskriptionstiden fick dnck inte förlängas med mer änsammanlagt . Förslaget om en tilläggsfrist bör ses mot bakgmnd av debestämmelser om förkortning av preskriptionstiden och skärpning av reglerna ompreskriptionsavbrott som föreslogs i propositionen. Om man behåller huvudregelnom tioårig preskription och - i enlighet med vad som föreslås i det följande -inte heller gör några nämnvärda ändringar i reglerna om preskriptionsavbrott,blir behovet av särskilda bestämmelser för sådana fall då gäldenären inte kananträffas eller då borgenären av annan anledning har giltig ursäkt för att inteavbryta preskription betydligt mindre. Allmänt sett får det anses vara en fördel om man kanundvika special- Prop.1979/80:119 37 bestämmelser som innebär att preskriptionsflden förlängseller att ny pre- Förlängd preskrip-skriptionstid börjar löpa utan attgäldenären får kännedom om det. Sådana tionstid bestämmelser är ägnade attmedföra ovisshet om hur länge en fordran kan krävas ut. De kan leda tillolägenheter för gäldenären och åsamka honom rättsförluster, t. ex. om han itron att preskriptinnstiden har gått till ända har gjnrt sig av med kvittun nchannat bevismaterial nm att han har betalt. Vid bedömningen av frågan nm del finns behuv av särskildabestämmelser för de fall som avses i 1 § andra och tredje styckenapreskriptionsförordningen, dvs. då gäldenären inte kan anträffas, kan till enbörjan konstateras att de angivna bestämmelserna inte har kommit till någonnämnvärd användning i praktiken, åtminstone inte . Det bör ocksåbeaktas att borgenären även bortsett från dessa bestämmelser har vissamöjligheter att bevaka sin fordran och bryta preskriptionen, om gäldenäreninle kan anträffas. Känner borgenären till gäldenärens hemvist elleruppehållsort, kan han som regel väcka talan mot gäldenären, även om denne äroanträffbar. Vidare kan talan i viss utsträckning väckas mnt en persun trntsatt både hans hemvist nch uppehållsnrt är okända. Enligt 10 kap. 1 § femtestycket får talan mot svensk medborgare, som inte har känthemvist vare sig inom eller utom riket nch snm uppehåller sig utnmlands ellervars uppehållsnrt är okänd, väckas vid domstolen på den ort där han senast harhaft hemvist eller uppehållit sig. Enligt delgivningslagen (1970:428) kandelgivning i de angivna fallen i regel ske genom s. k. kungörelsedclgivning. bestämmelser ger alltså bnrgenärenrelativt gnda möjligheter att väcka talan mnt en gäldenär vars hemvist nchuppehållsnrt är nkända eller som av annan anledning inte kan anträffas.Bestämmelserna täcker visserligen inte alla fall då gäldenären inte kananträffas. De situationer som faller utanför torde emellertid vara mycket få.Som regel torde borgenären ha fullgoda möjligheter att väcka talan eller vidtanågon annan preskriptionsavbrytande åtgärd innan preskriptionstiden går ut.Detta gäller i varje fall när preskriptionstiden är så lång som . När det gäller fordringar med kortare preskriptionstid ärbehovet av en lilläggsfrist för borgenären i och för sig större. Man böremellertid komma ihåg att de fordringar som föreslås bli underkastade entreårig preskriptionstid normalt avvecklas på ganska . I den mån ensådan fordran löper , t. ex. en fordran på gmnd avavbetalningsköp, har borgenären som regel fortlöpande kontakt med gäldenären ien eller annan form och kan ganska snabbt vidta de åtgärder som behövs, omgäldenären skulle hålla sig undan e. d. Det synes därför inte heller förkonsumentfordringarnas del föreligga tillräckliga skäl att införa någonspecialbestämmelse om föriängning av preskriptionstiden eller nmpreskriptinnsavbrott för situationer då gäldenären inte kan anträffas. Även bortsett från att gäldenären kan vara oanträffbar kandet inträffa att borgenären saknar kännedom om någon omständighet som är avavgö- Prop.1979/80:119 38 randebetydelse för hans möjlighel att kräva betalning. 1976/77:5 Förlängd preskrip-behandlas särskilt sådana fall då borgenären saknar kännedomom sin tionstid fordran eller om vem som är gäldenär. Detta kan förekommaframför allt i samband med utomobligatoriska skadeståndsanspråk, l.ex. när detgäller fördröjda skador. Somskäl för den förlängningsfrist som föreslogs i propositionen anfördes vidareatt det kunde inträffa att borgenären, även om han hade tillräcklig kännedom omalla relevanta omständigheter, av någon annan anledning saknade möjlighet attkräva ut sin fordran eller avbryta preskription. Som exempel nämndesarbetskonflikt och sjukdom. Somhar framhållits tidigare blir behovet av en tilläggsfrist betydligt mindre, omtioårspreskriptionen behålls än om preskriptionstiden skulle förkortas ienlighet med förslaget i prop. 1976/77:5. I vart fall om man bortser frånskadeståndsfordringar torde det lika litet som enligt gällande rätt finnasbehov av att komplettera den tioåriga preskriptionstiden med en allmäntilläggsfrist för sådana fall då borgenären kan åberopa någon annanomständighet än att gäldenären är oanträffbar som ursäkt för att inte haavbrutit preskriptionen . Ävenpå denna punkt kan behovet av en tilläggsfrist vid första anblicken te sigstörre i fråga om fordringar för vilka preskriptionstiden förkortas, dvs.konsumentfordringar.