prop · G303159 · 1979-12-31 00:00:00 — Också den form av avbetalningsfinansiering som består ibelåning av avbetalningskonlrakt räknas som kredilgivning. Finansiering genomförvärv av fordringar syflar pä den form av facloring som består i att ellfinansbolag förvärvar fakturafordringar och den form avavbetalningsfinansiering som består i förvärv av en avbetalningssäljaresfordran enligt avbetalningskontrakt. Med finansiering genom upplålelse av lösegendom till nyttjande avses s. k. finansiell leasing. För att etl förelag som sysslar medfinansieringsverksamhel skall räknas som finansbolag måste verksamhelen vara aven viss omfallning. Huvudregeln är all nettovärdet av tillgångarna iverksamhelen skall uppgå till minsl 10 milj. kr. Elt finansförelag som helteller delvis ägs av en bank eller ett dotterbolag lill en bank skall dockalllid anses som finansbolag. När del gäller gränsen på 10 milj. kr. skallhänsyn las till koncern- eller koncernliknande förhållanden. Finns det ellnära samband mellan två eller flera företag skall hänsyn således tas lill detsammanlagda nettovärdet av tillgångarna i finansieringsverksamheten. Vid beräkning av beloppsgränsen 10milj. skall i tillgångarnas värde inte räknas in värdet av tillgångarna isådan verksamhet som omfattas av de särskilda undantagen från lagenslillämpningsområde för vissa förelag. Vissa typer av företag skall nämligeninle räknas som finansbolag, även om de bedriver finansieringsverksamhet ochhar tillgångar pä mer än 10 milj. kr. Det gäller företag varsfinansieringsverksamhet avser endast avsättning av tjänster som erbjuds ellervaror som framställs eller säljs av företaget. Företag som enbart lämnarvanliga handelskrediter räknas alltså inte som finansbolag. Undantagna är ocksåföretag vars finansieringsverksamhel avser finansiering endasl i samband medavsättning av ijänster som erbjuds eller varor som framställs eller säljs avannat företag i samma koncern eller med annat nära samband, om medel förfinansieringsverksamheten inte anskaffas från allmänheten. Till allmänhetenräknas i della sammanhang inte kreditinstitut, dvs. banker, kreditaktiebolag,försäkringsbolag, m.fl. eller företag i samma koncern som finansföretagel. Sädanaföretag som tillgodoser finansieringsbehov bara inom en grupp näringsidkaremed ekonomisk intressegemenskap omfattas inte heller av lagen, om medel förverksamheten inte lånas upp frän allmänheten. Slutligen undantas företag somomfattas av annan lagsliftning om särskild lillsyn, t. ex. krediiakliebolag,fondkommissionsbolag och pantlänebolag. 1979/80:159 15 2.4 Kreditpolitisk reglering av fmansbolagen harfunnit atl finansföretagens kredilut-bud motsvarade avsamtliga bankers och av affärsbankernas krediter till hushåll ochförelag, bosladsbyggnadskrediter undanlagna. Finansföretagens snabba expansionkan enligt kommittén förklaras av att de har vidareutvecklat och förbättratfinansieringsformer som har funnits hos bankerna och av atl de harutvecklat helt nya kreditformer. Bakom den snabba tillväxten av finansföretagenanser kommittén även ligga atl de arbetar under andra villkor än övrigakreditinstitut. De behöver inte uppfylla formella säkerhetskrav och - om deinte är bankägda - inte heller några kapitaltäckningskrav. De bankägdafinansföretagen har enligt sina bolagsordningar vissa kapitaltäckningskrav,vilket har samband med alt bankerna har fåll tillstånd av regeringen attförvärva akiier i företagen. En väsentligare orsak till expansionen är dockenligt kommitténs mening att finansföretagen inte omfattas av denkreditpolitiska lagstiftningen och sålunda inte har drabbats av en sådanexpansionsbegränsning som den förda kreditpolitiken under långa perioder harinneburit för bl. a. bankerna. Enligt kommitténs bedömning har enväxande del av kreditmarknaden kommit att ligga utanför de krediipolitiskaåtgärdernas räckvidd. Eftersom finansföretagens kredilgivning tillgodoser sammaändamål som normala bankkrediter, har effekterna av de kreditpolitiskaåtgärderna enligt kommittén kommit att motverkas av etl ökat kreditutbud frånfinansföretagen just dä expansionsmöjligheterna hos bankerna harvaril begränsade av kreditpolitiken. Att en växande andel av kreditmarknadenligger utanför de krediipolitiska medlens räckvidd minskar kreditpolitikenseffektivitet. Detta kan enligt kommittén innebära atl kreditpolitiken - för skall nå den önskade allmänna stramheten på kreditmarknaden -får utformasmer restriktivt än annars är nödvändigt för de institut den i första hand kanpåverka. Det gäller inle enbart för den lotala kreditvolymen utan än mer omhänsyn tas till den alltmer selektiva inrikining som har kommit all prägla densvenska kredilpoliliken. Kommittén pekar på att strävandena att stimulerakreditgivningcn till industrin och hålla tillbaka konsumtionskrediterna harmotverkats av att finansföretagen i stor utsträckning ca en tredjedel avkredilgivningen - är inriktade på konsumtionsfinansiering. Kommittén understryker alt enkreditpolitik som framför allt är inriktad på att reglera tillgången påkrediter löper risk för att kredilgivningen finner nya, ej reglerade, kanaler.Enligt kommittén torde en sådan utveckling -efter det att den kreditpolitiskalagstiftningen har utsträckts till atl gälla finansföretagen - vara till stordel avhängig av den praktiska utformningen av kredilpoliliken. Kommittén har föreslagil alt tre av de krediipolitiskamedlen skall kunna Prop.1979/80:159 16 tillämpas på finansbolagen, nämligen likviditetskrav,utlåningsreglering och räntereglering. Del kreditpolitiska medletemissionskontroll kan till-lämpas på alla som ger ut obligationer eller andraför den allmänna rörelsen avsedda skuldebrev och är alltså redan tillämpligtäven pä finansbolags upplåning genom emission av sådana värdepapper. 1 fräga omden del av emissionskontrollen som avser kreditinstitutens reversupplåning harkommittén dock föreslagit att finansbolagen undantas. I en reservation framhåller enledamot i kommiitén atl stor flexibilitet kommer att krävas för att genomnyföretagande och utvidgning av livskraftiga mindre företag kompensera detbortfall i sysselsättning och produktion som vi måste notera för stora delar avvår basindustri. För en sådan omställning kan finansbolagen lämna en värdefullmedverkan, om de får behålla den handlingsfrihel som krävs. Strävandena efteren rigorösare reglering av kreditmarknaden kan emellertid innebära risk för altdynamiken inom näringslivet minskar. Reservanten avvisar förslagen om atttill-lämpa likviditetskrav och räntereglering på finansbolagen. Han hänvisartill de synpunkter som två experter inom utredningen har framfört i ettsärskilt yttrande. Där anförs bl.a. att kommittén inte bar beaktat att enreglering av de svenska finansbolagens verksamhet sannolikt skulle leda tillatt utländska köpare av svenska exportvaror erbjuds sämre inköpsvillkor än vadde svenska företagens utländska konkurrenter kan erbjuda. Det framhålls ocksåatt man måste värna om de svenska industri- och handelsföretagenskonkurrenskraft så att dessa inte blir utslagna av de i finansiellt hänseendebättre ställda utländska företagen. Kommittén anses inle tillräckligt habeaktat särdragen i finansbolagens verksamhet och inte heller bolagens storainbördes olikheter. De betydande strukturskillnader som råder mellanbankverksamhet och olika slag av finansbolagsverksamhet har kommittén inteheller beaktat enligt de båda experterna. Remissinstanserna är i stort settdelade i tre läger. Bankinspektionen, kommerskollegium, ,fullmäktige i , fullmäktige i liksom LO och TCO ärpositiva till en kreditpolitisk reglering av finansbolagen och ställer sigbakom de skäl kommittén har lagt fram för en sådan lagstiftning. Någraremissinstanser, t. ex. konjunkturinstilutel, industriverket, NO ochbankorganisationerna, ställer sig mer eller mindre tveksamma till att utvidgaden kreditpolitiska lagen till finansbolagen. Från näringslivets sida är man iallmänhet negativt inställd till kommitténs förslag. Remissinstanser somavstyrker förslaget är bl.a. , . De tveksamma eller avvisanderemissinstanserna motiverar sin ståndpunkt bl. a. med att hela denkreditpolitiska lagen och dess tillämpning i första hand bör utvärderas och sesöver. En annan invändning är att finansbolagen inte kan jämställas med bankernaoch att det "kreditläc-kage" som finansbolagen vållar är obetydligt.Å andra sidan sägs också att Prop.1979/80:159 17 överströmningen lill den kvarvarande grå marknaden skullebli slörre. om förslaget genomfördes. Vidare befarar dessa remissinstanser altfinansbolagens produktulveckling skulle hämmas och atl de svenska förelagenskonkurrenskraft skulle minska, bl. a. till följd av fördyringar av kredilerna.Della skulle särskilt drabba de smä och medelslora företagen. Om finansbolagenförs in under den kreditpolitiska lagen, förespråkar några remissinstanser atlfinansbolag som sysslar med leasing eller endast ger kredii lill näringslivetundantas. Någon remissinstans motsätter sig kreditpolitiska regler förfinansbolagens del, om inle också handelskrediterna regleras. 1 samband med atl frågan omforlsall giltighet av den krediipolitiska lagen senast behandlades anmäldedåvarande chefen för ekonomidepartementet att han avsåg att föreslå regeringenatl tillkalla en kommillé för all se över lagen och dess tillämpning (prop.1978/79:47 s. II).I fråga omfinansieringsbolagskommitténs förslag all föra in finansförelagen under lagenansåg han att slullig ställning inle borde tas till förslaget förrän denblivande utredningen hade gjort en översyn av lagen. Han framhöll dock attmöjlighelen att föra in finansbolagen under lagen i något ellernågra hänseenden borde stå öppen. som antog förslaget tilllag om fortsatt gillighel av den krediipolitiska lagen uttalade attdet är angeläget all en komplettering av den krediipolitiska lagen såvitt avserfinansbolagen kommer lill slånd (FiU 1978/79: 12 s. 6, rskr 71). 1 åretsfinansplan harjag därför förulskickal att regeringen kommeratt föreslä att lagen om kreditpolitiska medel kompletteras med avseende påfinansbolagens verksamhet (prop. 1979/80: 100 bilaga 1, s. 34). För egen del villjag anföraföljande i frågan om en kreditpolitisk reglering av finansbolagen. Det råder enighet om attfinansbolagen är ett värdefulll tillskott lill den svenska kreditmarknaden. Somde tidigare angivna siffrorna visar spelar finansbolagen numera en inteobetydlig roll. En viklig orsak till deras tillväxt är att de har utvecklat nyaändamålsenliga kreditformer och kunnat förbättra tidigare finansieringsformer.Finansbolagen kan lillgodose finansieringsbehov hos bl. a. små och medelstoraföretag genom att som säkerhet utnyttja t. ex. företagens fakturafordringar.Detta är av värde bl. a. för företag som inte kan ställa bankmässigasäkerheler. Som jag redan har nämnt tillhandahäller finansbolagen också sinakunder en omfattande administrativ service genom fakturahanlering, inkasseringm. m. Finansbolagen fyller härigenom en angelägen uppgift inte minsl för desmå och medelstora företagens verksamhet. För att bedöma finansbolagenssamhällsekonomiska betydelse och avgöra om de skall föras in under denkreditpolitiska lagstiftningen är det viktigt att veta hur slorfinansbolagssektorn är jämförd med bankerna och den grå kreditmarknaden. Tabell4 avser att illustrera dessa förhållanden. 2 1979/80. c» »/"i I ''' ovrsl i/"j 'j rr-, r- i/~, r-l »t- Ov r Ov OO r- tt ov 2 to c/i C 1- W =03 -= -O x: ro r: -j -* !_l ÖII E DirektI Inkl. le Svensk Prop.1979/80:159 19 Tabellen visar bankernassammanlagda nettoutlåning lill allmänheten och deras placeringar i statspapper,dvs. deras bidrag lill finansieringen av budgetunderskottet. Den visar ocksåberäknade siffror för långivningen pä den grå kreditmarknaden. Dessa bygger påstatistiska centralbyråns statistik över företagssektorns och andra sektorersfinansiella tillgångar och skulder samt på material frän riksbanken.Uppgifterna för för de icke-finansiella företagen är preliminära ochkommer sannolikt atl revideras. Av labellen framgår att den hellövervägande delen av kredilgivningen på den grå marknaden sker mellan deicke-finansiella förelagen. Finansförelagens andel har hitlills varil lämligenringa. För bankernas del kan konstateras att kapitaltillflödet ökade kraftigtår . Detta kan förklaras bl.a. av den likviditetsökning i ekonomin somföljde med budgetunderskottet. Statens nettoutbetalningar lill hushåll,förelag och kommuner går genom insättningar in i banksystemet och utgör basenför kredilgivningen såväl i bankerna som på den grå marknaden. Budgetunderskotten kommer sannoliklalt ligga på en hög nivå även och fortsätta att ge storalikviditelstillskott. En betydande del härav dras emellerlid åler ur marknadengenom bytesbalansunderskotten och genom alt staten liksom nu lånar tillbakapengarna från bankerna och allmänheten. Hur det återstående låneutrymmet fördelasmellan bankerna och den grå kreditmarknaden avgörs inte av statsskuldspolitikeneller av de likviditetskrav som ställs på bankerna. För balansen mellanbankerna och den grå kreditmarknaden spelar i stället ränteförhållandena enavgörande roll. Den ränta som lånlagarna är villiga att betala och långivarnaföljaktligen kan erhålla på den grå marknaden ligger i regel högre änbankränlan. För företag och allmänheten i övrigt utgör räntan således ellincitament all placera överskottsmedel på den grå marknaden. Lånlagarna harkunnat beiala allt högre nominella ränlor. Denna ränteokänslighet är en följdav skattesystemet och inflationen . Värdet av avdragsrätten förränteutgifter ökar när skatteprocenten stiger. Detta gäller för såväl företagsom fysiska personer, varvid dock en kraftig progression medverkar lill attgöra hushållen mindre räntekänsliga än företag som är aktiebolag. Stigandeinflationstal under 1970-lalel har medförl att låneskuldernas realvärdeurholkats. Vid bestående större ränteskillnader mellan den organiserade och dengrå kreditmarknaden är det risk för alt kredilgivningen i allt högre gradkommer alt ske på den grå marknaden. Det råder delade meningar om i vadmån finansbolagens lillväxl kan förklaras av att finansbolagen - lill skillnadfrån bankerna och andra kredilinstitul - inte är underkastade en kreditpolitiskreglering eller annan kontroll. har sålundavänt sig mot finansieringsbolagskommitténs uppfattning att finansbolagen harexpanderat särskilt mycket av kreditpolitisk åtstramning avbankernas Prop.1979/80: 159 20 verksamhel och alt den expansion som har ägl rum harberolt pä älslram-ningen. anseratl ullåningsreglering och likviditetskrav för finansbolagen skulle ge enbättre kontroll än f. n. av den totala kredilvolymen, Kommillén anser vidarealt detta skulle möjliggöra all kraven på bankerna sätts lägre och alt mandärigenom skulle kunnu bälire fördela bördan mellan bankerna och finansbolagenvid åtstramningar pä kredilmarknaden. En ytterligare effekt av likviditetskravskulle vara all finansbolagen bidrog till finansieringen av del slatligabudgetunderskollel. Jag vill för min del framhålla allkredilvolymen måsle kunna påverkas effektivt för att kreditpolitiken skall fåavsedd verkan. Kredilpoliliken har bl. a. lill syfte alt lillgodose slalens ochbostadssektorns kreditbehov. Med hänsyn till de krav som slälls på förnyelseoch utbyggnad av den utlandskonkurrerande delen av näringslivel har pä senareår även denna seklor fått en prioriterad ställning pä kreditmarknaden. En grundläggande fräga är om deföreslagna ålgärderna beiräffande finansbolagen medför en effektivare kontrollav kreditvolymen. Utvidgas det kreditpolitiskl reglerade områdel kan det, somkommittén har påpekat, leda till alt det skapas nya oreglerade kanaler förkredilgivningen. Produktionsföretagen kan t. ex. bygga ul sinafinansfunklioner. kan försvåra en från samhällsekonomisk synpunki lämpligfördelning av krediler och andra finansiella ijänster. De smä och medelsloraförelagens krediiför-sörjning skulle t. ex. kunna försvåras, vilket inle kanaccepteras. En annan fräga är om enkreditpolitisk reglering av finansbolagen kan ha gynnsamma effekter påkredilprioriteringen. Därvid får bedömas om finansbolagen har en låneinriklningsom kan slrida mot den samhälleligt önskvärda. Man måste ocksä ta hänsyn lillfinansbolagens andel av den totala kredilgivningen, deras förmåga attsjälvständigt initiera en kreditexpansion och att bidra lill slalsbudgelensfinansiering. Vidare bör hänsyn tas till den kontroll och de kostnader som enreglering kräver. Ett motiv som har framförts för enkreditpolitisk reglering av finansbolagen är konkurrensneutraliteten mellanbankerna och finansbolagen. Motivets bärkraft är beroende av i vilkenutsträckning bankerna och finansbolagen konkurrerar med varandra ellerkompletterar varandra. För atl kunna bedöma om och i vadmån finansbolagen bör omfattas av den kreditpolitiska lagen bör man närmaregranska vart och ett av de aktuella kreditpolitiska medlen. Mol bakgrund av deallmänna synpunkier somjag nu har angett får övervägas om det är ändamålsenligtalt tillämpa någol eller några av de kredilpoliliska medlen pä finansbolagen. Finansieringsbolagskommillén harinte föreslagit att kassakrav eller allmän och särskild placeringsplikt skallkunna avse finansbolagen. Allmän placeringsplikt syftar till att tillgodosebehovel av långfrislig kredii äl staten eller för bostadsbyggandet, medansärskild placeringspliki skall tillgodose behovet av byggnadskrediter.Riksbanken anger vilka placering- Prop.1979/80:159 21 ar som skall göras för att tillgodose dessa syften.Kommittén har inte funnit några skäl som talar för atl finansbolagen, vilka f.n. inte bedriver någon verksamhet av nämnvärd omfattning på bostadsmarknaden,skulle bidra till bostadsfinansieringen. Jag anser i likhet med kommillénoch remissinslanserna att del inle bör komma i fråga atl tillämpa allmän ellersärskild placeringspliki på finansbolagen. Till frågan om kassakrav ålerkommerjag . Förordnande om likviditetskrav kanf. n. avse endasl bankinslitul och innebär atl en bank måsle hälla ett minstabelopp likvida tillgångar i förhällande lill sina förbindelser, dvs. i försiahand inlåningen. Till likvida tillgångar räknas bl.a. obligalioner som harutfärdals av staten och de bostadsfinansierande institutionerna. Riksbankenanger del procenttal, högst , som skall gälla för likviditetskravet. F. n.gäller olika likviditetskrav pä de olika bankerna. På de slörre affärsbankernaär kravet f. n. ansågatt likviditetskrav skall kunna användas gentemoi finansbolagen eftersombankernas och finansbolagens verksamheier har slora likheter. Finansbolagen harvisserligen en behovsanpassad upplåning på så sätt atl den ställs irelalion till kredilgivningen. Bankernas inlåningsrörelse är däremot merpassiv och beroende av inlåningen från allmänheten. Etl finansbolag skulle molden bakgrunden kunna möta ett likviditetskrav genom att höja sin upplåning.Kommittén framhöll emellertid att även bankerna numera konkurrerar om medel påspecialinlåningsmarkaden och ofta möter likviditetskrav genom att dra lill sig specialinlåning.Om man utsträcker betraktelsesättet till hela systemet - banker ochfinansbolag - kan upplåningens storlek enligt kommittén betraklas som i stortsett given. Ett likviditetskrav för både banker och finansbolag är därförenligt kommittén ett naluriigt instrument att påverka den samlade utlåningenfrån båda grupperna av institut. Remissinstanserna är splittrade ifrågan om likviditetskrav bör införas för finansbolagen. Flertaletremissinstanser som tillstyrker kommitténs förslag om kreditpolitisk regleringi stort godtar kommitténs motiveringar utan närmare kommentarer. Flera av dekriiiska remissinstanserna framhåller att likviditetskravet fungerar som ettplaceringsinstrument, dvs. ett medel att styra bankernas placeringar till vissaprioriterade sektorer såsom till bostadsbyggandet. Eftersom den typ avplaceringar som därvid kan komma i fråga, t. ex. placeringar i stats- ochbostadsobligationer, är främmande för finansbolagens verksamhel, avvisar deförslaget att likviditetskrav skall kunna tillämpas geniemot dessa. För egen del vill jag till enbörjan peka på att likviditetskravet har huvudsakligen två syften. Del ena äratt påverka bankernas kreditgivnings-förmåga genom att tvinga dem att placeramedel på ett sådant sätt att utlåningen begränsas. Det andra är atl styrabankernas kredilgivning till vissa särskilt angelägna ändamål. Medlikviditetskrav på bankerna kan den Prop.1979/80: 159 22 statliga finansieringen och den långfristiga bostadsfinansieringenunderlättas genom att bankerna placerar i stats- och bostadsobligationer, somalltid räknas som likvida medel. Likviditetskrav innebär atl en delav likviditeten, dvs. den monetära basen i samhällsekonomin, dras in. Därmedminskas kredilkapacileten i samhället. Ett likviditetskrav på finansbolagenleder inle nödvändigtvis till att det blir deras utlåning som minskar. Underremissbehandlingen har framförts att finansbolagen vid elt likviditetskrav moldem skulle komma att parera kravet genom att öka sin upplåning. Detta kan ledatill atl kreditgivningcn mellan bankerna och övriga seklorer minskar imotsvarande grad. Från sådana uigångspunkter skulle enligt min mening denanpassning av den totala kreditvolymen som är önskvärd i olika konjunkturlägenkunna uppnås med i huvudsak samma effekl genom all likviditetskrav liksomhittills riktas enbart mot bankerna. Ett likviditetskrav skulle tvingafinansbolagen att placera i statspapper m. m. i viss relation till deraskapitalanskaffning. Resterande kapital skulle liksom nu kunna placeras fritt.Det skulle inte vara möjligt att differentiera kraven efter finansbolagensutlåning för olika ändamål. Likviditetskrav kan därför inte utan betydandesvårigheler användas för alt hålla tillbaka t. ex. konsumtionskrediterna ochsamlidigt lämna näringslivskredilerna opåverkade. Med ett likviditetskrav påfinansbolagen skulle dessa bidra till finansieringen av det statligabudgetunderskottet. Med hänsyn till finansbolagens nuvarande storiek skullederas bidrag till finansieringen bli mycket begränsat. Jag anser att stor vikt måste läggas vid den grundläggandeskillnad som råder mellan bankerna och finansbolagen i fråga om inlåningen.Bankernas inlåning sker till från allmänheten på vanliga bankräkningarmed jämförelsevis låg ränla, medan utgörs av den dyrare specialinlåningen.Vidare har bankerna lånemöjligheter i som gör det möjligt för dematt överbrygga en tillfällig nedgång i likviditeten utan att behöva ta tillsärskilda åtgärder i fråga om utlåningen. Finansbolagen är däremot praktiskttaget helt hänvisade till att på den grå marknaden låna upp de medel som behövstill den högre ränta som gäller på denna marknad. Det är därför främmande förett finansbolag att hålla större likvida tillgångar inom företaget än sombehövs för rörelsen. Om ett likviditetskrav riktas mot ett finansbolag, skulledetta innebära atl bolagel måsle hålla upplånade medel placerade i sådanatillgångar som får räknas som likvida och som har lägre avkastning änupplåningskostnaden. Detta skulle medföra merkostnader, som till slut drabbarfinansbolagens kunder, bl. a. mänga små ocb medelstora företag. Det är ellallmänt intresse all de små och medelstora företagen får krediler på rimliga villkoroch att deras investeringsförmåga inte hämmas. Ett likviditetskrav påfinansbolagen skulle kunna få sådana inte önskvärda effekter. Finansbolagen ägnar en stor del av sin verksamhet ål attbidra till 1979/80:159 23 finansieringen av andra företags försäljning. Om elllikviditetskrav lades på finansbolagen kan det säljande förelaget självt ställasig som längivare, medan finansbolaget handlägger de praktiska ochadministrativa frågor som hänger samman med lånet. Elt likviditetskrav påfinansbolagen skulle på detta sätt kunna kringgås. Jag vill i detla sammanhang peka päden i 7S lagen om finansbolag intagna kapitaltäckningsregeln för finansbolagen.Den innebär en begränsning av ett finansbolags rätt att låna upp medel tillenligt huvudregeln bolagets egel kapital.