prop · G3039 · 1979-12-31 00:00:00 — Det rättsförhållande, som uppstår mellan parterna genom att deen gång ingått ett avtal med varandra om försäkring, synes ha en egenlivskraft. Avfattningen i 14 §, som talar om att en försäkring förvUken försäkringstiden gått till ända förnyas, ger närmast vid handen att detefter förnyelsen är en ny försäkring som böriar löpa. 1 så fall vore det dennanya försäkring som enligt 15 § borde sägas upp innan den ännu kommit tillstånd. Emellertid är tydligt att 15 § räknar med ett mellan parterna beståendeavtalsförhållande, vilket skall sägas upp på sätt anges i paragrafen. Vidarekan hänvisas till 17 § andra stycket. Där talas om en förnyad försäkring somhar sin egen försäkrings tid och sina egna vUlkor och sålunda kan avvika frånden tidigare försäkringen. Enligt min mening skulle ökad klarhet vinnas om man byggdeden nya lagen på begreppen i försäkringsavtalslagen. Däri utgår man från denallmänna avtalsrätten. Viss tvekan kan också uttalas inför termen"försäkringen har utökats", vilken introduceras i 28 §. Därmedförstås en försäkring som tillförts ett Prop.1979/80:9 199 I § Lagrådets yttrande , och : 1 paragrafens tredje stycke anges två kategorier avkonsumentförsäkringar på vilka lagen inte tUlämpas. undantas ytterligare en försäkringstyp från lagens lUlämpningsområde,nämligen försäkringar som avser aU framtid. Av specialmotiveringen framgår attdetta undantag i praktiken tar sikte på brandförsäkringar för aU framtid. Eftersom enligt vad som upplyses i lagrådsremissen sådanaförsäkringar alltjämt meddelas i viss utsträckning bör enligt vår mening ävensislnämnda försäkringstyp innefattas i uppräkningen i tredje stycket, i följdvarav övergångsbestämmelserna 8. kan utgå. I specialmotiveringen görs vissa uttalanden om valet avtillämplig lag för förhållanden med internationell anknytning. Sålunda anförsatt de principer som annars tillämpas på försäkringsavtal inte nödvändigtvisbehöver gälla även konsumentförsäkringar och att starka skäl talar för atttvingande regler som avser att skydda konsumentintressen kan tillämpas i faU dåsvenska konsumenters rätt berörs. är ett exempel på s. k. massavtal. Förlagvalei vid sådana avtal anses som huvudregel gälla att lagen på den ort därdet ifrågavarande företaget, i detta faU alltså försäkringsbolaget, driver sinrörelse skall vara lUlämplig (jfr , InternationeU privat- ochprocessrätt, 5 uppl, s, 101), För att man skall göra avsteg från denna principoch - utan särskilt avtal därom - tillämpa svensk lag när en här hemmahörandeperson har tecknat en försäkring utomlands synes böra krävas att förhåUandethar någon ytterligare anknytning tUl , t, ex. att bolaget harmarknadsfört försäkringen här eller att den försäkrade risken kan lokaliserashit. Sålunda torde svensk lag normalt inte böra anses tUlämplig exempelvis omen svensk, som köper en bU eller äger ett fritidshus eUer anträder en resa iett främmande land, där tecknar en bilförsäkring, en fritidshusförsäkring elleren reseförsäkring. Om en bedömning på grundval av rättsförhållandets grad avanknytping till olika rättsordningar leder tUl att svensk lag skaU tillämpastorde emellertid, såsom framgår av vad departementschefen anför, ettavtalsvilUcor om tillämpning av främmande lag i och för sig inte böra tiUmätasavgörande betydelse. Enligt vår mening bör i lagtext, om del inte finnsalldeles särskilda skäl därför, för tidsangivelse inte brukas uttrycket"klockan noU". Något missförstånd angående den avsedda tidpunktentorde inte behöva befaras om den anges med orden "börjar försäkringstidenlöpa från och med dagen efter" etc. Prop.1979/80:9 200 21 § Lagrådets yttrande X specialmotiveringen till 25 § andra stycket anföres att i enlighet medstadgad försäkringspraxis betalning av premie genom postens förmedling böranses ha skett den dag då ett inbetalningskort har lämnats på en postanstalteller ett girokort har kommit in till postgirokontoret. Det hänvisas ianslutning härtill till vad som gäUer beträffande betalning av hyra enligt 12kap, 20 § tredje stycket jordabalken. Den praxis som sålunda tillämpas är avlätt insedda skäl lämplig och bör naturiigen behållas. Enär den emellertidtorde innebära ett avsteg från vad som enligt allmänna rättsgrundsatser gällerbeträffande den tidpunkt då betalning anses ha fullgjorts synes det enligt vårmening vara önskvärt att den lagfästes på samma sätt som skett på hyresrättensområde. Vi förordar därför att i lagen upptas ett stadgande av följandelydelse: "Betalning av försäkringspremie får alltid ske genompostanvisning, postgiro eller bankgiro. Har premien sänts till försäkringsbolagetfrån postanstalt inom riket genom postanvisning eUer inbetalningskort tillförsäkringsbolagets postgirokonto eller har innehavare av sådant konto betalatpremien till försäkringsbolaget genom giro- eller utbetalningskort, ansespremien ha kommit försäkringsbolaget tillhanda den dag då postanvisningen ellerinbetalningskortet lämnades på postanstalten eller giro- ellerulbetalningskortet inkom till postgirokontoret. Vid betalning av premie genombankgiro på bankkontor inom riket anses premien ha kommit försäkringsbolagettillhanda den dag då betalningsuppdraget mottogs av bankkontoret." Stadgandet synes lämpligen kunna fä sin plats såsom etttredje stycke till denna paragraf. Enligt andra stycket andra meningen skaUförsäkringstagaren i meddelandet om uppsägningen erinras om att han kanförhindra att försäkringen upphör genom att belala premien inom den tid somanges i första styckel. För att denna erinran skall fylla sin uppgift fordrasuppenbarligen att försäkringstagaren får veta när meddelandet avsändes. Dettabör alltså framgå av meddelandet eller åtminstone av poststämpel påförsändelsen. Under hänvisning till vad som anförts vid 11 § föreslåsatt orden "från klockan noU" utbytes mot "från och med". Enligt paragrafen skall en försäkringstagare, som betalarpremie efter det att försäkringen har upphört enligt 25 §, därigenom anses habegärt Prop.1979/80:9 197 nytt försäkringsmoment och inte, som man skulle kunna tro,t. ex. en för- Lagrådets yttrande säkring vars försäkringsbelopp höjts. IAllmänna bestämmelser 1976 heter det tydligare att försäkringen utökats med ettnytt försäkringsmoment. Som framgår av det nu anförda binder sig den svenskalagstiftaren, om lagförslaget antas i huvudsaklig överensstämmelse medremissen, för lösningar som i mitt tycke är på flera punkter olyckliga. En gångrotfasta i vårt land kan de vara svåra att överge och befaras aUvariigtförsvåra en nordisk harmonisering i ett senare skede. Det kan då vara praktiskttagel omöjligt alt ompröva de ståndpunkter som intages. Förnyade nordiska förhandlingar borde komma till stånd,innan binder sig för den systematik, den uppläggning och dedetaljlösningar som återfinns i remissens lagförslag. Det borde inte varaomöjligt alt finna fram tUl relativt enhetliga nordiska principer för denrevision av försäkringsavtalslagstiftningen som pågår hos ossoch i , och . 1 alla länderna finns konsumenträttsligalagregler och det bör vara möjligt att från svenskt håll vinna beaktande för dekonsumenträttsliga intressena. Ju går och ju mera länderna hinnervart och ett på silt håll binda sig för nationella alternativ, ju svårare blirdet att senare nå fram tUl gemensamma uppfattningar på försäkringsavtalsrättensområde. Utgångsläget borde vara gott, även om som EG-medlem harsärskilda problem. De faktiska förhållandena torde icke vara så olika i de fyraländerna, att icke materieUa förutsättningar för ett gemensamt översynsprogramskulle finnas. Vid genomgången i lagrådet av del remitterade förslagetsmånga detaljregler har jag ytterligare bestyrkts i min uppfattning att ennordisk finslipning av reglerna skulle varit i hög grad önskvärd. Det harotvivelaktigt lagts ned ett mycket ambitiöst arbete på förslaget och det gårknappasl för en icke försäkringsexpert att rikta några avgörande anmärkningarmol flertalet regler. har jag haft en känsla av att vid lagtextensutformning många ståndpunkter intagits på ett tämligen smalt underlag. Ofta ärett tyckande av några departementsjurister den reella grunden för reglerna. DetskuUe känts tryggare om de oUka bestämmelserna framkommit som resultat av eningående nordisk behandling under medverkan av experter på områdel från allafyra länderna. Ur en sådan behandlingsgång hade sannolikt framsprungit ettförslag beträffande vilket man kunde varit förhållandevis säker på att bästatänkbara lösningar uppnåtts. Enligt vad sagts bör enligt min mening helalagstiftningsämnel återgå tiU nordisk behandling. Om så icke blir fallet utannalioneU svensk lagstiftning skall genomdrivas utan hänsyn tUlövriga nordiska länder, bör i allt fall lagförslaget radikalt omdisponeras ochomarbetas på en rad väsentliga punkter. Jag får därvidlag hänvisa tUl vad jaganfört i det föregående. Jag kan sålunda icke tUlstyrka atl det remitteradelagförslaget i oförändrat skick läggs till grund för lagstiftning. Under angivna förhållanden har jag icke ansett meningsfuUtatt ingå på en detaljgranskning av det remitterade förslaget. Jag kan i och försig 14 1979/80. Prop.1979/80:9 198 instämma i de erinringar och de synpunkter som lagrådets övriga Lagrådels yttrande ledamöterframfört vid 1, 11, 21, 25, 26, 27, 30, 31 andra stycket såvitt gällerbarns handlande, 37, 39 och40 §§ samt övergångsbestämmelserna i lagförslaget.Detta ställningstagande innebär emellertid icke att jag anser attlagförslaget i övriga delar går fritt från erinringar. Som exempel på regler vilka jag icke kan tiUstyrka, oavsett vilkenståndpunkt man intar i de ovan berörda huvudfrågorna, kan jag nämnasladgandena i 41 §. Jag kan i och för sig biträda tanken att det skapasskyldighet för försäkringsbolag att meddela konsument försäkring för vissarisker såsom föreslås i 9 §. En sådan regel innebär att en skyldighet, liknandeden som försäkringsanstalt har att meddela trafikförsäkring enligt 5 §trafikskadelagen, införes inom hela området för konsumentförsäkringslagen.Däremot syns sanktionsregeln i 41 § som ger konsument en rätt att få domstolsförklaring att han har en rätt att få sluta försäkringsavtal med viss motpartinnebära en juridisk oformUghet, som ej bör introduceras i svensk rätt. Det äroklart om talan enligt 41 § skall avse en dom på fastställelse av att denförsäkringsbegärande konsumenten har en viss rätt eller en fullgörelsedom avinnehåll att försäkringsbolaget förpliktas ingå ett försäkringsavtal med käranden.Vad detta avtal skulle ha för innehåll är oklart. Domstolen skall därvidlagkunna med retroaktiv verkan förklara vid vilken tid det avtal parterna kankomma att ingå skaU bÖQa löpa. En dylik relroaklivitet kanjag ej godta.Försäkringstiden kan också hinna gå till ända, innan ett rättskraftigtavgörande från domstol föreligger. Att då ingå ett försäkringsavtal förförfluten tid kan icke vara meningsfullt för någondera parten. Sedvanligamöjligheter tUl domstolstalan, t.ex. om skadestånd, torde vara tillfyllest somsanktion till 9 §. Den förfördelade kan dessutom alltid vända sig tillförsäkringsinspektionen och den vägen få till stånd rättelse. Vad nu sagtsgäller även om den tiU 41 § knutna regeln om interimistiskt beslut i 43 §. Ytterligare några randanmärkningar är följande. Den föreslagna ordningen att, om försäkringstagaren i ettbestående försäkringsförhållande sluter ett nytt försäkringsavtal med ett annatförsäkringsbolag rörande samma intresse, därmed det beståendeförsäkringsförhåUandet upphör, trots att försäkringsgivaren i det sistnämndaförhållandet ej denuntierats om det nya avtalet, har jagsvårt att godta.Ordningen strider mot elementära avtalsrättsliga principer. Det synes mig svårförklarligt att det icke görs till ettformellt krav beträffande försäkringsbolags uppsägning enligt 15, 18 och 25 §§att uppsägningen skall innehålla skälen för denna. Klandertalan enligt 42 § ärju en ohanterlig sanktion. Talet om att informationsreglerna, i vart fall i 6 och 7§§, skulle vara av näringsrättslig natur har jag svårt att godta. Skyldighetenenligt nämnda paragrafer för försäkringsbolaget att lämna information gäUer jui förhållande till bolagets medkontrahent i ett avtalsförhållande. Fråga ärsålunda om lagregler om enskildas ekonomiska förhåUanden inbördes enligt 8 kap.2 § regeringsformen. Prop.1979/80:9 201 en "ny försäkring". Härmed avses uppenbarligenen försäkring av samma Lagrådets yiirande slag och på samma villkor som den för vUken premiebetalningen Vidare framgår att den nya försäkringen skaU gäUa för samma lid som den upphörda, räknat fr.o.m. dagen efter den då Viss tvekan kan emellertid råda om förvilken tid den nyaförsäkringen skall gälla om den erlagda premien är en delårspremie. Ettklarläggande uttalande på denna punkt är önskvärt. Den tid av inom vUken försäkringsbolaget skaUavsända en underrättelse tUl försäkringstagaren om bolaget inte vUl meddela nyförsäkring skall enligt andra meningen räknas från den dag då premiebetalningenmottogs. Härmed torde avses den tidpunkt då bolaget faktiskt tog emot beloppet,exempelvis genom att det bokfördes på bolagets postgirokonto. Avspecialmotiveringen tUl 25 § andra stycket Ofr yttrandet vid 21 §) framgår emellertidatt betalning i vissa fall anses ha skett , nämligennär beloppet inbetalades på på bolagets konto. Detförefaller enklare att anknyta till samma tidpunkt här, vilket kan ske genomatt uttrycket "betalningen mottogs" ändras till "premienbetalades". Paragrafen reglerar vid vUken tidpunkt tilläggspremieskall betalas oberoende av vem som föranlett att premien höjts. Med hänsynhärtill torde paragrafen kunna erhålla följande förenklade lydelse: "Har den avtalade premien höjts underförsäkringstiden, skall tilläggs-premien betalas efter dendag då försäkringsbolaget avsände ett skriftligt meddelande tillförsäkringstagaren med krav pä till-läggspremien." EnUgt denna paragraf kan försäkringsersättningen sättasned om försäkringstagaren har lämnat en oriktig uppgift när försäkringentecknades och detta har skett uppsåtligen eller genom oaktsamhet som inte är ringa.För att sådan oaktsamhet som avses i paragrafen skall anses föreligga fordrasenligt specialmotiveringen att försäkringstagaren hade bort inse inte bara attden lämnade uppgiften var oriktig utan också atl den hade betydelse förförsäkringsbolagels beslut att meddela försäkringen eller för premiesättningen.Sislnämnda regel kan inte utläsas av lagtexten. Det kan också ifrågasättas omförsäkringstagaren till sitt fredande bör kunna åberopa att han inte hade bortinse atl en av försäkringsbolaget infordrad uppgift verkligen var av betydelseför bolaget. Man kan med visst fog göra gällande att försäkringstagaren har attgodta bolagets bedömning härvidlag. En annan sak är att det vidskälighetsbedömningen kan finnas anledning all ta hänsyn tUl att den 1979/80:9 202 oriktiga uppgiften rörde ett förhållande som för en utomstående Lagrådets yttrande bedömare framstår som tämligenbetydelselöst. I 31 § andra stycket, 32 § tredje stycket och 33 § andrastycket sägs att med den försäkrade jämställs annan som har handlat med hanssamtycke. Avsikten torde emellertid vara att uttrycka att med den försäkradeshandlande jämsläUs handlande av annan som har handlat med den försäkradessamtycke. Eftersom den sålunda antagna innebörden av sladgandena får ansesframgå även med den lydelse dessa har enligt förslaget vUl vi inte påkalla enändrad utformning. I specialmotiveringen till 31 § andra styckel sistameningen erinras om att handlande av barn inte i och för siginverkar pä rätten till ersättning för andra försäkrade. Vidare anförs att inteheller försumlighet av barn som är något äldre drabbar föräldrar eUer syskon;"minderåriga barn kan inte sägas ha tillsyn över föräldrarnas eller syskonensegendom". Detta uttalande synes ha fått en väl kategorisk utformning. En1415-åring som är ensam hemma bör kunna anses ha tillsyn över bostadenåtminstone såtillvida att han har att se tiU att dörren är låst när han gårdärifrån, och ett barn i denna ålder som lånar en annan famUjemedlems cykel börkunna anses svara för atl cykeln inte lämnas olåst, Enligt denna paragraf skaU skadan regleras med iakttagandeav den ersättningsberättigades och annan skadelidandes behöriga intressen, Ispecialmotiveringen till paragrafen sägs att i fråga om trafikförsäkringskadehdande tredje man bör räknas som försäkrad men att detta inte gällerskadelidande vid annan ansvarsförsäkring. Försäkringsbolaget är likväl skyldigt alt vidskaderegleringen beakia också en sådan skadelidandes intresse. Bolaget får intenöja sig med atl hänvisa denne tUl att driva sitt krav mot denskadeståndsskyldige. har den försäkrade och skadelidande tredje manintressen som strider mot varandra. Tredje man kan kräva skadestånd av denförsäkrade, och denne kan vilja bestrida kravet. Enligt gängseförsäkringsviUkor för ansvarsförsäkring åligger det försäkringsbolaget attutreda om skadeståndsskyldighet föreligger och underhandla med denskadelidande. En skyldighet att iaktta även den skadelidandes intresse medförgivetvis inte att det skall ske på bekostnad av den försäkrades behörigaintresse. Vad som sägs i paragrafen och i specialmotiveringen tilldenna om försäkringsbolagets hänsynstagande tUl "behöriga" intressenvid skaderegleringen kan möjligen förmedla intrycket att bolaget, i fall dåden försäkrade "obehörigen" motsätter sig tredje mansersättningsanspråk. 1979/80:9 203 har att avgöra om ersättning skall utgå. Tredje man haremellertid inte Lagrådets yttrande tillagts en självständig rätt tillersättning ur annan ansvarsförsäkring varom här är fråga än trafikförsäkring.Om den försäkrade bestrider att ersättningsskyldighet föreligger på grund avvanlig ansvarsförsäkring bUr därför försäkringsbolagets möjligheter attbestämma om ersättning ur försäkringen till tredje man beroende av vilkabefogenheter försäkringsavtalet och därtill anslutande bestämmelser gerbolaget i ett sådant fall. På grund av det anförda och då hänsyn till ickebehöriga intressen uppenbarligen ej bör iakttas i skaderegleringssammanhangtorde ordet "behöriga" kunna utgå ur paragrafens text. 39 och 40 §§ Formuleringen av dessa preskriptionsbestämmelser anknyter näratill 29 § försäkringsavtalslagen, där verkan av preskription anges vara attfordringsägaren är "sin rätt föriuslig". Av det motivuttalande tUlvilket hänvisas i specialmotiveringen (NJA II 1927 s. 407) framgår att en fordran som ärpreskriberad enligt 29 § försäkringsavtalslagen inte skall kunna göras gällandekvittningsvis. Samma regel torde bli tillämplig på fordringar som harpreskriberats enligt konsumentförsäkringslagen. Den angivna regeln avviker från vad som gäller om fordransom har preskriberats enligt förordningen (1862: 10 s. 1) om tioårigpreskription och om kallelse å okända borgenärer. Sådan fordran får nämligenenligt förordningens 7 § användas för kvittning. Däremot överensstämmer regelnmed vad som i många fall gäller om fordran som preskriberas enligt annanlagstiftning. Stundom framgår uttryckligen av lagen att kvittningsrätt ärutesluten (jfr 41 § tredje stycket lagen (1974:610) om inrikes vägtransport)eller att kvittning får ske bara under vissa förutsättningar (jfr 8 kap. 26 §och 12 kap. 61 § jordabalken). I andra fall kan detta utläsas av lagtextensformulering; jfr exempelvis 347 § sjölagen (1891:35 s. 1); "Nedanståendefordringar upphöra . . ." och 40 § varumärkeslagen (1960:644): "...skaU rätten till ersättning vara förlorad". Även om verkan avpreskriptionen liksom i 2 § preskriptionsförordningen beskrivs som förlust avrätten till talan kan emellertid därav inte med säkerhet dras slutsatsen attkvittningsrätten består Ofr , Obligationsrätt s. 689-690). Den på dettasätt formulerade preskriptionsregeln i 54 § lagen (1905:38 s. 1) om köp ochbyte av lös egendom har sålunda ansetts innebära att ett preskriberat anspråkinte kan göras gällande kvittningsvis (, Om köp och byte av lösegendom, 4 uppl. s. 731), och av förarbetena tiU trafikskadelagen (1975:1410)framgår att preskriptionsregeln i dess 28 §, där det sägs att "talan"är förlorad, i detta hänseende skall ha samma innebörd som 29 §försäkringsavtalslagen (jfr prop. 1975/76:15 s. 265). förbereds på grundval av departementspromemorian (Ds Ju1977:14) Reviderad preskriptionslagstiftning en ny aUmän preskriptionslag somskaU ersätta reglerna om preskription förordning. Prop.1979/80:9 204 promemorieförslaget (10 §) bibehålls rätten att användapreskriberad Lagrådels yttrande Beträffande förslagets inverkan på specialregler om preskriptionhänvisas i promemorian (s. 92) tUl vissa uttalanden i den av ej antagna prop. 1976/77:5. statsrådet(s, 189-190) att det enligt hans mening låg närmast tUl hands att tUlämpa de allmänna bestämmelserna om rätt att använda en preskriberad fordran tUl kvittning även om preskriptionengrundas på speciallag,såvida inte särskUda regler om kvittning hade meddelats i lag. Han erinrade dock om att förarbetena till vissaspecialpreskriptionsbe- stämmelser,som inte har några föreskrifter om kvittningsrätt, innehåller uttalanden på denna punkt och att dessa uttalanden visar attde allmänna bestämmelserna om kvittning av en preskriberad fordraninte utan vidare kan tillämpas inom områden där särskUdapreskriptionsbestämmelser I anslutning härtiU vill vi framhålla att innebörden av deföreslagna reglerna i konsumentförsäkringslagen inte förändras ompreskriptions-förordningens regler om preskription ersätts av en nypreskriptionslag, som på denna punkt endast innebär att gäUande rält bibehålls, 41 och 43 §§ Ett försäkringsbolag får enligt 9 § första stycket intevägra en konsument att teckna en försäkring som bolaget normalt tillhandahålleraUmänheten. Det torde inte fordras någon starkare sanktion för att förmåförsäkringsbolaget att efterleva denna regel. Möjligheten att konsumenten hosförsäkringsinspektionen kan påkaUa ingripande torde vara fuUt tillräcklig. Vadbeträffar konsumentens behov av försäkringsskydd för det fall att ett bolagvägrar honom försäkring är att beakta att en verksam konkurrens råder mellan debolag som meddelar försäkringar av ifrågavarande slag. Skyddsbehovet tordedärför i de flesta fall kunna tillgodoses genom alt konsumenten tecknarförsäkring hos något annat bolag. Om alla försäkringsbolag skulle vägrakonsumenten att teckna försäkring får antas att det sannolUct föreligger sådanasärskilda skäl att inte meddela försäkring som avses i 9 § andra stycket. Med hänsyn tiU det anförda bör behovet av sådanabestämmelser som avses i 41 § och dithörande del av 43 § vara ringa. På grundhärav och då bestämmelserna torde komma alt erbjuda betydande svårigheter atttUlämpa avslyrker vi att de införs. De föreslagna övergångsbestämmelserna synes enligtspecialmotiveringen utgå från att äldre lag gäUer för en försäkring som hartecknats före ikraftträdandet, även sedan försäkringen har förnyats. Övergångsbestämmelsernaär emellertid utformade på sådant sätt att den nya lagen 1979/80:9 205 faktiskt blir tUlämplig till alla delar på den förnyadeförsäkringen. föreslåratt detta får komma till klart uttryck i punkten 2 genom att dess andramening byts ut mot "För den förnyade försäkringen gäller den nya lagen".Detla får till följd att punkterna 3-5 blir tillämpliga endast på försäkringarsom ännu inte har förnyats. Någon saklig ändring torde det emellertidinte bli fråga om. Med hänvisning till vad vi anfört vid 1 § föreslås attpunkt 8 utgår. Förslaget till lag om ändring i lagen om försäkringsavtal Enligt det remitterade förslaget skallförsäkringsavtalslagen i princip inte tUlämpas på försäkringar som avses ikonsumentförsäkringslagen. Försäkringsavtalslagen innehåller emellertid flerabestämmelser som saknar direkt motsvarighet i konsumentförsäkringslagen. Ivissa frågor som regleras genom dessa bestämmelser saknas för närvarandeuttryckliga regler i försäkringsvillkoren. I den mån bestämmelserna iförsäkringsavtalslagen utgör en ändamålsenlig reglering är det också naturligtatt några särskilda regler inte har tagits in i försäkringsvUlkoren. a. bestämmelserna i 79-83 §§ försäkringsavtalslagen om de risker somtäcks av brandförsäkring.