prop · G30351 · 1979-12-31 00:00:00 — Utöver ramen får blancokredil Lämnas till näringsidkare i och för hans rörelse om krediten är kortvarig och till vissa särskilt angivna Låntagare bland vilka kan nämnas staten, kommunerna, utländska bankföretag och samfäILighetsföreningar. Den tillåtna blancokreditvolymen uppgick till 8 500 milj. kr.och var i genomsnitt utnyttjad till . Vissa affärsbanker och sparbanker hade dock utnyttjatstörre delen av utrymmet för blancokrediter. Utredningen anser att det finns anledning att räkna med en ökad efterfrågan pä blancokrediter . Detta hänger samman med den minskande självfinansieringen i näringslivet och att företag inte sällan saknar möjlighet att lämna bankmässiga säkerheter. Vidare bidrar allmänhetens tilltagande intresse för s.k. sparlän, som Lämnas utan säkerhet. Bankernas växande internationella engagemang harockså betydelse. På detta område konkurrerar de svenska bankernamed försäkrings- 1979/80:51 16 företag och utländska banker, som inte är underkastade säkerhetskravav den typ som ställs upp i den svenska bank-Lagstiftningen.Utredningen anser mot denna bakgrund att möjligheternaför bankerna att Lämna blancokrediter är otillräckliga. Utredningen konstaterar vidare att blancokreditgivningen innebär avsevärdahanterings- och kostnadsmässiga fördelar förbåde banker och låntagare. Bankernas förluster på denna kreditgivning har ocksä visat sig ringa. Mot bakgrund härav finner utredningen att starka skäl talar föratt vidga möjligheterna för bankerna att Lämnablancokrediter. Utredningen föreslär enökning av blancokreditvolymenfrän , Detta innebäratt den tillåtna volymen för affärsbankernas del blir ca , vilket belopp skall ses mot en beviljad utlåning och Lämnadegarantier pä sammanlagt . I förenklande syfte föreslär utredningenatt den förhållandevis ringa blancokreditgivning som sker till samfällig-hetsföreningarinryms i blancokreditkvoten. En Ledamot av utredningen utvecklar i ett särskilt yttrande sin syn pä banklagstiftningens säkerhetskrav och kommer till den slutsatsen att den centrala regeln omatt Lån endast får beviljas mot betryggande säkerhet varken ärmeningsfull eller ändamålsenlig. 1979/80:51 17 Lag om ändring i lagen (1955:183) om bankrörelse Härigenomförordnas, att 59 §-------- lagen (1955:183) om bankrörelse skall ha nedan angivna lydelse. Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse Kredit fär beviljas Kredit får beviljas endast mot betryggande endast mot betryggande säkerhet i fast eller säkerhet i fast eller lös egendom eller i form lös egendom eller i form av borgen. Utan säkerhet av borgen. Utan säkerhet får dock kredit lämnas fär dock kredit lämnas till ett sammanlagt be- till ett sammanlagt be lopp, som vid varje lopp, som svarar mot högst tidpunkt svarar mot högst av summan av t io procent av summan av bankaktiebolags eget bankaktiebolags eget kapital och dess in- kapital och dess in- ISnlng. Därutöver får låning. Därutöver fär kredit utan säkerhet kredit utan säkerhet bewiIj as bevi Lj as 1. sädan låntagare, 1. sådan läntagare, som avses i 57 § första som avses i 57 § första stycket A 2 eller 3, stycket A 2 eller 3, samt utländskt bankföre- samt utländskt bankföretag, tag, 2. samfäI lighetsföre-ni ng, näringsidkarei 2_. och för hans rörelse, om och för hans rörelse, om krediten är kortvarig. krediten är kortvarig. Senaste lydelse 1975:227 2 1979/80. 1 samt Nr 51 1979/80:51 18 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse Aktie i bolag, som huvudsakligen förvaltar eller driver handel med aktiereller som idkar emissionsrörelse, fär mottagas som pant endast om aktiennoteras vid fondbörs här i Landet. Vad nu sagts gäller även förlagsbevis, som utfärdats av sådant bolag. Bestämmelseni 49 S om förbud för bankbolag att som pant mottagaegen aktie äger motsvarande tillämpning på förlagsbevis som bolaget utfärdat. Lag om ändring i Lagen (1955:416) om sparbanker Härigenomförordnas, att 28 §------- lagen (1955:416) om sparbankerskall ha nedan angivna lydelse. Kredi tfä r beviIj as endast mot betryggandesäkerhet i fast eller lös egendom eller i form av borgen.Utan säkerhet fär dock kredit lämnas till ett sammanlagt belopp, somvid varje tidpunkt svarar mot högst av summan av sparbanks fonder och dess inlåning. Därutöver fär kredit utan säkerhet bevi I j a s 1. sädan läntagare, som avses i 26 § första stycket A 2 eller 3, samt utländskt bankföretag, 2. samfällighetsförening 3. näringsidkare i och förhans rörelse, om krediten är kortvarig. Kreditfår beviljas endast mot betryggande säkerhet i fast eller lös egendom eller i form av borgen.Utan säkerhet fär dock kredit lämnas till ett sammanlagt belopp, somvid varje tidpunkt svarar mot högst av summan av sparbanks fonder och dess inläning. Därutöver får kredit utan säkerhet beviljas 1. sädan läntagare, som avses i 26 § första stycket A 2 eller 3, samt utländskt bankföretag, 2_, näringsidkarei och för hans rörelse, om krediten är kortvarig. Aktiei bolag, som huvudsakligen förvaltar eller driver handel med aktier eller som idkar eroissionsrörelse, får mottagas som pant endast om aktiennoteras vid fondbörs här i landet. Vad nu sagts gäller även förlagsbevis som 1979/80:51 20 Nuvarande Lydelse Föreslagen Lydelse utfärdatsav sådant bolag. Sparbank får ej som pant mottaga förlagsbevis, som spar banken utfärdat, och ej heller bevis om tillskott till garantifondeller grundfond i . Lag om ändring i lagen (1956:216) om jordbrukskasserörelsen Härigenomförordnas, att 36 §------- lagen (1956:216) om jordbrukskasserörelsen skall ha nedan angivna lydelse. Kredi tfår beviIj as endast mot betryggande säkerhet i fast eller lös egendom eller i form av borgen.Utan säkerhet fär dock kredit lämnas till ett sammanlagt belopp,som svarar mot högst av summan av centralkassas och anslutna jordbrukskassorseget kapital samt centralkassans inlåning. Därutöver fär kredit utan säkerhet beviIj as 1. sådan låntagare, som avses i 34 S första stycket A 2 eller 3, dock icke staten, samt utländskt bankföretag, 2. samfälLighetsförening, 3. näringsidkare i och förhans rörelse, om krediten är kortvarig. Kredit fär beviljas endast mot betryggande säkerhet i fast eller lös egendom eller i form av borgen.Utan säkerhet får dock kredit lämnas till ett sammanlagt belopp,som svarar mot högst t i o procent av summan av centralkassas och anslutna jordbrukskassorseget kapital samt centralkassans inlåning. Därutöver fär kredit utan säkerhet bevi I j as 1. sådan läntagare, som avses i 34 S första stycket A 2 eller 3, dock ickestaten, samt utländskt bankföretag, näringsidkarei och för hans rörelse, om krediten är kortvarig. 1979/80:51 22 Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse Kredit utan säkerhet enligt första stycketbeviljas a.v centralkassa eller, efter medgivande av denna, av ansluten jordbrukskassa. Aktie i bolag, som huvudsakligen förvaltar eller driver handel med aktiereller som idkar emissionsröreLse, får mottagas som pant endast om aktiennoteras vid fondbörs här i landet. Vad nu sagts gäller även förlagsbevis som utfärdats av sådant bolag. Kreditkassa får ej som pant mottaga aktie i bolag, som har till uppgift att tillgodoseför kreditkassor gemensamma intressen,eller förlagsbevis, som sådant bolag eller centralkassa utfärdat, och ej heller bevis om andeli eller tillskott till kreditkassan själv eller annan jordbrukets kreditkassa. 1979/80:51 23 Utredningen (Fi 1976:04) med uppdrag att se över banklagstiftningen, som har antagitnamnet bankLagsutredningen,skaLL enligt direktiven, vars fullständiga lydelse framgår av vad chefen för anförde till regeringsprotokollet den 23juni 1976, bl.a. föreslä ändringar i bank inst itutens rörelse-regler på sädana punkter där jämkningar i de gällande reglerna framstår som angelägna mot bakgrund av utvecklingen efterår 1968. Såvitt gäller den centrala säkerhetsregeLn att bank endast får lämna kredit mot betryggande säkerhet i form av pant eller borgen framhälLs dock i direktiven att det inte finnsanledning att aktualisera frågan om att slopa denna regel. Utredningen har mot bakgrund av direktiven gätt igenom reglerna i banklagarnas röre I sekapi teL och därvid uppmärksammat vissa punkter där jämkningar i de gällande reglerna framstår som angelägna. Pä två punkter har utredningen funnit skäl att redan nu lägga fram förslag till ändringar i rörelsekapitlen. Detta gäller i fråga om banks rätt att lämna s.k. blancokredit och i fräga om banks rätt att etablera bankkontor. Banklagarna innehåller i stort sett likalydande bestämmelser för bankinstitutens kreditgivning. Dessaregler finns för affärsbankerna i 59 § lagen (1955:183) om bankrörelse (BL), för sparbanker i 28 S lagen(1955:416) om sparbanker (SpL) och för föreningsbankerna i 36 § lagen om jordbrukskasserörelsen (JkL). Reglerna har med undantagför vissa ändringar (SFS 1975:227) varit oförändrade sedan de fick sin utformninggenom ärs banklagstiftning. 1979/80:51 24 Huvudregeln är att lån fär Lämnas endast mot betryggande säkerhet i fast eller Lös egendom eller i form av borgen.Denna regel som saknar motsvarighet i andra länder har gällt inom svensk banklagstiftning. Innebörden av regeln är att den ställda säkerheten värderad efter objektiva grunderskall täcka hela kredit be loppet. Ett sådant krav pä säkerhet har ansetts nödvändigt vid bankinstitutens kreditgivningbl.a. med hänsyh till insättarna och skyddet för deras medel hos bankerna. Genom vissaundantag från denna regel -bankinstitutens möjlighet att i viss omfattning lämna kredit utan särskild säkerhet, s.k. blancokredit - hardock skapats en viss nödvändig flexibilitet. Bankinstituten har en generell rätt att lämna blancokredit inom en viss ram. Dennaär bestämd till ett belopp motsvarande högst av summan av institutetseget kapital (för sparbank egna fonder och för kréditkassa summan av centralkassasoch anslutna jordbrukskassors eget kapital) och dess inläning. Blancokredit fär vidare utöver den generella blancokreditramenlämnas till vissa särskilt angivna läntagare, som anses goda för sina förbindelser. Bland dessa län tagare är bl.a. staten, kommun eller därmed jämförlig samfällighet, affärsbank, sparbank, centralkassaeller annan allmän kassa eller inrättning, vars reglemente fastställts av regeringen, kreditaktiebolag,bankägt aktiebolag som enligt regeringensmedgivande fär jämställas med kreditaktiebolag, försäkringsföretag med svensk koncession, utländskt bankföretag och samfällighetsförening. Blancokredit får slutligen lämnas ocksä till näringsidkare i och för hans rörelse, om krediten är kortvarig. De angivna reglerna omkredit äger motsvarande tillämpning pä garantiförbindelse som bankinstitutet ikläder sig (62 § BL, 31 § SpL och 39 § JkL). 1 det följande redogörs för den utveckling som har lett fram 1979/80:51 25 till nuvarande reg ler om blancokrediter. Inledningsvis behandlaslagstiftningen ärs banklagsreform. Därefter följer en redogörelse banklagsreform. Vidare redovisasbakgrunden till de ändringar av reglerna som ägde rum är 1975. Slutligen redogörs särskilt för blancokrediter till utländsk stat. 2.2.2 Blancokreditbestämmelser före nu gällande lag Före är 1968 gällde olika reglerförde skilda instituten i fråga om rätten att Lämna blancokrediter. I sitt betänkande (SOU 1927:11) tog 1924 ärs bankkommitté upp frågan om bankernas kreditgivning. Kommittén förordade en huvudregel av innebörd att kredit inte fick beviljas utanatt banken får antingen realsäkerhet eller namn säkerhet, och att säkerheten av banken prövades vara betryggande. Prövningen av säkerhetens beskaffenhet skulle således ligga i bankledningens egenhand. Om bankLedningen skulle ha saknat objektiva skäl för sin prövning av säkerhetens värde, kunde en verklig prövning icke anses ha förekommit - något som kunde berättiga bankinspektionen att ingripa.Frän huvudregeln föreslog kommittén vissa undantag. Sälunda skulle en viss krets av låntagare, däribland stat och kommun kunna fä kredit utan säkerhet, Sädan kredit skulle även affärsidkare kunna erhålla i och för rörelsen. Denna rätt att lämna blancokredit tillkom för att täcka varuomsättningens behov. Kommittén underströk att ett uppgivande av kravet pä särskild säkerhet inte innebar ett uppgivandeav det självklara kravet, att kredittagarnas tillgångar skulle innebära en fullgod säkerhet för fordringen. Banken mäste i regel pä något sätt kunna följa företagets ställning krediten ägde bestånd. Kommitténs betänkande föranledde inte någon proposition i ämnet. 1979/80:51 26 luster bankbolagen åsamkades i samband med världsdepressionen 1929-1932 aktualiseradeäter frågan om en lagrevision varvid 1932 ärs banksakkunniga tillsattes. Motden av kommitté föreslagna huvudregeln att kredit endastfick utlämnas mot realsäkerhet eller borgen hade under remissbehandlingen bl.a.anmärkt att en sädan bestämmelse lätt kunde ge anledning till ett slentrianmässigt förbiseende av lånesökandens person och uppmärksamhetens koncentrerande på säkerhetens beskaffenhet. pekade också i anslutning till den föreslagna huvudregeln pä den omdömesfräga som fanns i bestämmelsen om att i fall objektiva skäl för sin prövning av säkerheten, kunde en verklig prövning icke anses ha förekommit, vilket kunde berättiga bankinspektionen till ingripande.Enligt bankföreningen kunde härigenom omdömesfrågor förvandlas till lagfrågor och omdömesfall till lagbrott. 1932 ärs banksakkunniga fann dock att de föreslagna föreskrifterna hade sin stora betydelsesom ett stöd för bankinspektionen och förordade att den av 1924 ärs bankkommitté föreslagna huvudregeln skulle lagfästas. Detta blev ocksä statsmakternas beslut. Även beträffande de föreslagna undantagen frän huvudregeln föreslog de banksakkunniga i huvudsaksamma bestämmelser som bankkommitté. Regering och riksdag följde de sakkunnigas förslag. Även banklagssakkunniga, vars förslag läg till grund ärs BL, berörde i sitt betänkande (SOU 1952:2) frägan om blancokrediter. I framställningar, som gjorts av 1940 ärs hantverks- och småindustriut redning och småföretagsutredningen, hade behoven avförlagskredit under s t ruk-i t s.Mot bakgrund härav 1979/80:51 27 föreslogde banklagssakkunniga att kredit utan säkerhet skulle kunna Lämnas idkare av hantverk och småindustri till ett belopp av i varjefall högst och sammanlagt högst en tiondel av bankbolagets egetkapital. De sakkunniga framhöll vidare att varuomsättningens behov av bLancokred i t er i mänga fall inte kunde tillgodoses eftersomenligt praxis omsättning av sädana krediter ej medgavs. De sakkunnigaförordade därför att omsättning medgavs i de fall, dar den bakomliggandeaffärstransaktionens egen natur krävde ett dylikt anstånd. För att den kortvariga krediten inteskulle fä karaktär av stående förlagskredit, borde dock omsättning inte medges i sädan utsträckning att kredittiden kom att överskrida . Departementschefen betonade (prop 1955:3) att de föreslagna bestämmelserna innefattade en betydande utvidgningav affärsbankernas befogenhet att ulämna Län utan säkerhet och att bankerna skullekomma att utsätta sig för ökade risker. Enligt departementschefenvar riskerna svära att beräkna och en viss försiktighet vid reformens genomförande var därför nödvändig. Den föreslagna regeln att krediterna sammanlagtskulle fä uppgä till högst en tiondel av bankens eget kapitalfann departementschefen väl avvägd. I fräga om den individuella begränsningen av krediterna förordade han dock en höjning av maximigränsen till . Därutöver föreslog han att krediterna skullekunna lämnas småföretagare i gemen. I skrivelse frän framhöll tolv bankbolag att bankerna kunde anlita Länekassan av 1914 som garant för låns återbetalande. Kassan skulle därvid medverka till dels en av socialaskäl påkallad Länegivning till fysiska personer, sominte förmådde ställa fullt bankmässig säkerhet, dels ock beviljande av s.k.privatlån till fysiska personer. Den av bankernagjorda framställningen borde enligt remissinstansernai stället tillgodoses sä att bankernas rätt att bevilja blanco- 1979/80:51 28 I proposition 1960:45 förordade departementschefen atttill bestämmelserna om blancokrediter skulle fogasen föreskrift om att bankerna kunde beviljakredit till annan än småföretagare till ett högsta belopp i varje särskilt fall av . 8r 1962 höjdes beloppsgränsen till . Sparbankerna hade fram - bortsett frän de statsgaranterade Länen - endast rätt att lämna kommun eller dylik samfällighet eller annan sparbank kreditutan särskild säkerhet. 1948 3rs sparbankssakkunnigaföreslog (SOU 1954:10) att krediter också skulle kunna lämnas till ett belopp i varje särskilt fall av högst och sammanlagt motsvarandehögst en femtedel av fonder. Som skäl tör förslaget anförde de sakkunniga att det i stor utsträckr;ing finns duktigt folk, som för att sätta i gäng egen rörelse eller for andra Liknande syftenbehöver skaffa sig ett mindre kapitalgenom banklän men som inte har någon säkerhet att erbjuda. För att förhinara att nämnda blancokrediter, som inteskulle förbehållas viss yrkesgrupp, skulle kommaatt innebära för stora risker för sparbankerna hade de nyssnämnda ma X i meringsregI erna uppställts. Regering och riksdag följde i huvudsak förslaget. Beloppet har sedermera höjts till . 1950 ärs jordbrukskasseutredning föreslog i sitt betänkande (SOU 1955:1) att staten, kommun eller annan därmed jämförlig samfällighet ävensom allmän kassa eller inrättning, 1/ars reglemente blivit fastställt av Konungen liksom ocksä affärsbanker och sparbanker skullekunna fä kredit utan särskild säkerhet. Vid remissbehandlingen anmärktes på att utredningens Prop.1979/80:51 29 förslaginte medgav kredit kassorna att ge blancokredit ät enskild läntagare. Departementschefen tillstyrkte förslaget i huvudsak. Eftersom kredittill staten enligt departementschefen inte torde bli aktuell medtogs emellertidinte staten bland ifrågavarandekredittagare. I fråga omavgränsningen av b lancokredit erna fanndepartementschefen visserligen att den var snäv, men ansåg att den hade fog för sig med hänsyn dels till spörsmälet om gränsdragningen mellan kreditinsti tut en,dels till kredit kassornas kooperativa karaktär. En närmareredogörelse för utvecklingen ärs banklagsreform finns i kredit institututredningens betänkande (SOU 1967:64) Samordnad banklagstiftning(sid 118 ff). 2.2.3 1968 ärs Lag föreslog enhetliga bestämmelser om blancokreditgivning för samtliga bankinstitut. Enligt utredningenskulle bankinstitut - i likhet med vad som redan gällde för affärsbankerna - fä lämna kredit utan särskild säkerhet till stat, kommun och därmed jämförlig samfällighet, allmän kassa eller inrättning, vars reglemente fastställts av Kungl Maj:t, affärsbank, sparbank, utländskt bankföretag och samfällighet som avses i lagen om vissa gemensamhetsanläggningar. Utredningen föreslog dessutom att den "säkra kretsen" av kredittagare utökades med svenskt försäkringsbolag och kredi t ak t i ebolag. Utredningen fann vidare att det utan risk frän soLvenssynpunkt kunde tillåtas samtliga bankinstitut att lämna kortvarig blancokredit till affärsidkare. Termen affärsidkare borde enligt utredningendock bytas ut mot näringsidkare. 1979/80:51 30 I anslutning till de regler som gällde för affärsbanker och sparbanker föreslog utredningen att bankinstituttill ett belopp som svarade mot hälften av det egna kapitalet, skulle fä bevilja kredit utan krav pä särskild, betryggande säkerhet. Några krav pä begränsning av det enskilda länebeloppet borde ej uppställas. Enligt utredningen borde det istället ankomma på tillsynsmyndigheten att ange de begränsningar av länebeloppens höjd som med hänsyn till det långivande bank insti t ut ets storlekkunde vara påkallade. Utredningen underströk att en förutsättning för att blancokredit beviljades varatt låntagarens kreditvärdighet tillät detta. Rätten att lämna blancokredit innebar sälunda inte nägot avsteg frän grundsatsen att trygghet skulle föreligga för förbindelsens fullgörande. Förslagenatt vidga utrymmet för bankinsti t ut ens blancokreditgivning vann anslutning i nästan alla remissyttranden. Utformningenav ramen för den allmänna blancokreditvolymen föranledde emellertid vissa erinringar.Kritiken avsåg främst det förhällandet att ramen för varje bankinstituts volym sattes irelation till det egna kapitalet. Bakom kritiken läg bl.a. att effekten av en sädan relation blir olika för skilda bankinstitut även om röreIsevolymen var densamma. förslog därför att volymen sattes i relation tillett bankinstituts totala utiäning och förordade som lämplig gräns av denna. Motiven för denna lösning angav föreningen vara att kravet pä täckning i eget kapital för blancokrediter redan var tillgodosettgenom de allmänna kapi-ta Itäckningsbestämmelserna. Riksbanksfullmäktige satte i fråga om inte bankernas rätt till blancokreditgivning kunnat vidgasmer än utredningen föreslagit. Fullmäktige föreslog att det tillätna beloppet sattes i relation tilldet förvaltade kapitalet. Med tanke pä den roll specefika säkerheter spelat inom svenskt kreditväsende ansåg fullmäktige det dock rimligt med en försiktig början. Om den ökade friheten utnyttjades med goda resultat,borde enligt fullmäktiges uppfattning en omprövning av den övre gränsen kunna ske så snart behov härför Prop.1979/80:51 31 Departementschefen biträdde i stort utredningens förslag. Beträffande förslaget att ge bankinstituten rätt att lämna en viss krets av läntagare blancokredit borde emellertidför kreditkassornas del staten inte tasmed bland dessa kredittagare. I fräga om utformningen av ramen för den allmänna blancokreditvolymen anförde departementschefen följande. Vad det här gäller är att för bank insti t ut en skapa en sektor,inom vilken instituten generellt har rätt att avvika frän det formella säkerhetskravet.Sektorn bör bestämmas genom en schablonregel som oavsettkapi ta I styrkan ger bankinstituten en lämplig och rättvis blancok redi t ram. Detta leder tanken riär-mast till att i nägon form ställa sektorn i relation till ett bankinstitutsomslutning. Med denna utgänspunktsynes det kapital som förvaltasav ett bankinstitut, d.v.s. eget kapital och inlåning, kunna användas som regulator. Metoden begagnasredan nu i banklagstiftningen för att bestämma omfånget av viss bunden kreditgivning. Metodenmedför vidare den uppenbara fördelen att blancokreditvolymen följsamt anpassar sig till den totalakredit volymens tillväxt. Departementschefen förordade därför att blancokreditvolymen bestämdes som en del av summan av ettbankinstituts eget kapital och dess inläning. Med begreppet inlåning avsågs säväl de av allmänheten i bank institutet insatta medlensom institutets andra skulder eller m.a.o. samtliga på passivsidan i balansräkningen upptagna skulder med undantagför eget kapi tal. Med hänsyn till dävunna erfarenheter av blancokreditgivningen fann departementschefen, inga betänkligheter frän säkerhetssynpunkt föreligga att vidga blancokreditvolymentill av det förvaltadekapitalet. Departementschefen delade utredningens uppfattning att deti fortsättningen inte var nödvändigt att i Lag reglera kreditbeloppetsstorlek i enskilda fall. Enligt departementschefen fär de begränsningar som med hänsyn till ett bankinstituts 1979/80:51 32 storlek behövs - eventuellt efter initiativ av bankinspektionen -tas in i bo lag sordni-ngar, reglementen eller stadgar. Departementschefen underströk vidare vikten av att bank insti tut en iakttar särskild försiktighet vid kreditgivning av dettaslag och att de noga följer ettföretags ställning och utveckling under den tidsom krediten äger bestånd. Departementschefen utgick också frän att bankinspektionen ägnade särskild uppmärksamhet ät de praktiska verkningarna av den ökade generella blancokrediträtten (prop 1968:143 sid 194 ff). 2.2.4 Ändringen är 1975 I skrivelse till 1973 hemställde bankföreningen att den generella ramen för bankernas möjligheter att lämna blancokrediter vidgades frän av banks eget kapitaloch dess inlåning. Föreningen pekade därvid pä att kreditrisken beror i stor utsträckning inte i sista hand pä om särskild säkerhet ställs för en kredit. Avgörande är i stället låntagarens ekonomi över huvud taget, ansåg