prop · G303114 · 1979-12-31 00:00:00 — Underår1977 hade den kommunala konsumentvägledningen 150 000 kontakter med konsumenler.Av dessa rörde ca en iredjedel klagomål, dvs. frågor snm kan leda tillreklamaiinner. Del är enligt verkets uppfattning väsenlligl att man genom enökad konsumentverksamhet i kommunerna ökar möjligheterna lill lokalivistlösning av angivei slag. En förutsäuning för en märkbar förbällringhärvidlag är all den kommunala konsumeni-verksamheien byggs ul belydliglsnabbare än vad som sker. 1.12Allmänna reklamationsnämndens ordförande: Jaghar i huvudsak intet atl erinra mol framställningen i dessa kapitel i vad rörvikten av ändamålsenlig samordning av de resurser som finns för ivistlösning påkonsumentområdel, de allmänna synpunkier som bör läggas på förfarandel ikonsumenttvister saml de fördelar och nackdelar som är förenade med såväldomstolsförfarandel som reklamalionsnämndsförfarandet. Såsomulredningen framhåller kompletterar dessa förfaranden varandra på väsentligapunkler. För den som på nära håll har kunnal följa den expansiva Ulvecklingenav ARN:s verksamhel framstår det närmasl somsjälvklart atl, som ulredningen förordar(s. 131), del åven skallfinnas ett nämndförfarande vid sidan av domstolsförfarandel, så attkonsumenterna därigenom erbjuds två möjligheter för lösandet av uppkomnatvister. (Om den kommunala konsumentverksamhetens roll, se följande avsnitt.) 1979/80:114 49 Förbehovel av ett reklamaiionsförfarande på konsumentområdel torde de förändringari domsiolsprocessen som rättegångsulredningens arbete kan länkas leda lill intekomma att ha någon avgörande betydelse. Vadulredningen säger om kopplingen mellan reklamationsnämnden -enligt förslagelockså i fortsättningen kallad allmänna reklamalionsnämnden () - ochdomstolarna föranleder inte någon kommentar. Däremotsynes del mig angelägel alt redan i detla avsnitt något mer ingåendekonmieniera den roll bör spela inom konsumentpolitiken än som har sketl ibetänkandet. Ulredningenutgår från att nämndverksamhelen aren del av konsumentpolitiken och utgör ettled i samhällets sirävan att stödja konsumenterna och förbättra deras ställningpå marknaden (avsnitt 2.1.1 och 5 kap.). Av delta i och för sig riktigakonstaterande drar ulredningen därefter bl. a. vissa slulsalser rörande ställning i förhållande till (9 kap.). Detkan då finnas skäl att undersiryka ulredningens påpekande (s. 123) atl när ARNinrättades syflel var alt ge konsumenterna elt organ som de kunde vända siglill för alt få reklamalionstvisier prövade på elt snabbt, enkelt och billigtsäll. Syftet var således atl lillskapa etl ivisilösande organ. Detta framgårockså av nämndens sladgar. En föruisättning för atl en anmälan skall tas upplill prövning i nämnden är all anmälaren/konsumenten har klagat hosmotparten/näringsidkaren och atl klagomålet har avvisals, dvs. alt delföreligger en tvist. Omreklamationsverksamheten nu i enlighel med utredningens förslag görs till enpermaneni statlig verksamhet, bör enligt min mening klarl sägas ul att uppgift är all - genom förlikning eller nämndbeslui -lösa redanuppkomna tvister och inie att förebygga uppkomsten av sådana. Sisinämndauppgift som ju t. ex. innefaltar producentpåverkan, information,näringsrältsliga ingripanden och iniliativ till lagsliflning bör åvila andra konsumentpoliliskaorgan, främst konsumeniverkel, KO, och den kommunalakonsumentvägledningen. Del sagda innebär att rådgivningsskyldigheten tillallmänheten bör vara begränsad lill sådan rådgivning som har samband med redanuppkommen tvist. AttARN:s egentliga roll på del konsumentpolitiska fältet klan preciseras au avseivistlösning bör - jämle andra ålgärder varom mera i det följande -kunna bidratill all nämnden även formelll kommer alt framstå som vad den i verklighetenhar utvecklats till, nämligen ell samarbelsorgan mellan konsumentföreträdareoch näringsliv, etl organ som på ett objektivt sätt söker lösareklamalionstvisier under hänsynstagande till vad som från båda sidor kanaccepteras vara god sed i förhållandet konsument-näringsidkare. Nämndenfungerar alltså inle och bör ej heller i framliden fungera som ett ensidigtkonsumenlpolitiskl instrument. Ävenmed sådan precisering av ARN:s roll kan och bör reklamationsnämndsverksamhetenha vissa på lång sikl ivistförebyggande effekler. 4 1979/80. 1979/80:114 50 a. alt ärendena i nämnden uigören viklig källa förkonsumeniverkel när det gäller för verket au kartlägga konsumenters problem nchatt snabbt kunna ta initiativ lill erfnrderliga ålgärder. Del kan tilläggas attärendena i nämnden bör kunna ge också näringslivet värdefull kunskap om sådanaproblem och leda till frivilliga saneringsåtgärder frånbranschorganisationernas sida. - Vidare pekar utredningen på den redan antyddanormbildande effekten inom näringslivet, generellt och på branschplanet och pådet inflytande nämndens praxis har haft och kan få på den allmännarättsutvecklingen. Jagdelar utredningens uppfattning om värdet av au en centralreklama-tionsverksamhei kompletteras med rådgivningsverksamhet och omönskvärdheten av att utbyggnaden av denna kommunala verksamhel påskyndas. a. siräva efter all nå dithän all all rådgivning till enskildakonsumenler före köp av varor eller beställning av tjänster kan ske på dellokala planet. Härigenom skulle som tidigare nämnts avlastas arbete somfaller utom ran-ien för nämndens egenlliga verksamhelsområde, ivistlösning. 1likhei med vad nu sker bör den kommunala vägledaren vidare bislå konsumenter sombehöver råd efter det atl köp etc. har genomförls och en tvist ellerreklamationsanledning har uppstått. Som utredningen uttalar kan därigenomkonsumenttvister i stor utsträckning upp utan atl de behöver förasvidare lill . Jag har intet att erinra mot utredningens beskrivning av hurhanteringen på nivå av reklamalionsärenden bör ske. Viktigt är attvägledaren söker klargöra de faktiska omständigheterna i fallel, så altytterligare ulredning om dessa - med åtföljande tidsförlust - inte behövergöras hos om ärendel går vidare dit. Delbör kanske framhållas all konsumenlvägledaren i del i och för sig vällovligasyftet att bislå en konsument dock inle får gå alllför bryskt fram mol dennesmotpart. Kritik har riktats bl. a. mot en lendens i vissa kommuner allvägledarna uppfattar sig och agerar som ett slags lokal reklamationsnämnd. Dekommunala huvudmännen bör vaka över att vägledarna i sin verksamhet intar enrådgivande och medlande attityd och respekterar den kommunala liksiällighetsprincipen. Länsstyrelsenanser all har en viklig funktion att fylla i och med att konsumenttvisterkan lösas på ett för konsumenterna enkell och informellt sätt. Även om tvisteridag snabbare och effektivare kan lösas via domslol så visar det sig all manföredrar atl föra ärendel lill eftersom det förefaller mindre komplicerat. 1979/80:114 51 1.14Länsstyrelsen i Norrbotiens län: Länsstyrelsendelar ulredningens uppfauning au den nuvarande ordningen för ivisilösning börbibehållas. Reklamalionsnämndsförfarandei, som kan vara snabbi, enkell ochbilligi, fyller en slor funkiion som allernaliv till domstolsförfarandel.Domstolsförfarandet och reklamalionsnämndsförfarandet kompletterar varandra påväsentliga punkter. anser i likhet med ulredningen all det ärvärdefulll för konsumenten atl ha möjlighet atl välja det förfarande som medhänsyn lill tvisten är mesi ändamålsenligl. Del är därför vikligl all de olikaförfarandena inte likformas. Länsstyrelsenkommer i övrigt all behandla ulredningens förslag endasl i de delar den rörkommunal och regional konsumentverksamhet. Den kommunalakonsumentverksamheten har stor betydelse även som insians för lösande avuppkomna tvister. Många tvister och missförstånd reds upp av de kommunalakonsumenlvägledarna. Den kommunala konsumentverksamheten är emellerlid ännuinte helt uppbyggd. Ulredningen understryker det angelägna i all utbyggnadensker så snabbt som möjligt. delar självfallet utredningensuppfallning härvidlag. I är den kommunalakonsumentverksamheten inte utbyggd i önskvärd utsträckning. I endasl tre avlänets kommuner finns ijänslemän med uppgift atl enbart handha konsumentfrågor.I ytterligare fem kommuner finns tjänstemän som utöver andra arbetsuppgifteräven ska svara för konsumentrådgivning. I övriga kommuner finns inie någonkommunal konsumenlverksamhel. De kommuner som saknar egen konsumentverksamhethar lill följd av bland annat lågl befolkningstal och stor ytvidd ekonomiskaproblem. Konsumentverksamheten i dessa kommuner torde komma alt få stå tillbakaför sådan verksamhet som i den hårda ekonomiska prioriteringen bedöms merangelägen alt upprätthålla. fullgörs konsumentverksamheten avlänsstyrelsens hemkonsulenter. Detär emellerlid inle realistiskt all vid beräkningen av allmännareklamalionsnämndens arbeisomfång ulgå från atl hemkonsulenterna kan lösa likamånga reklamationer som de kommunala konsumenlvägledarna. (SOU 1978:16) kommer hemkonsulenterna alt få nyaarbetsuppgifter. En sådan förändring är märkbar . Hemkonsulenternafår från central nivå allt fler utredningsuppdrag av omfallande slag medpåföljd all tiden för konsumentrådgivningen har måst nedbringas i väsentligmån. Till följd härav har de konsumenler som bor i kommuner utan kommunalkonsumentrådgivning begränsade möjligheter all få sådan rådgivning genomhemkonsulenterna. Det finns därför anledning överväga att tillskapa etlsärskilt statligt ekonomiskl stöd till svaga kommuner för en utbyggnad avkommunal konsumentpolitisk verksamhel. 1979/80:114 52 Kommitténär ense med ulredningen om an reklamalionsnämndsförfarandet Ulgör en lämpligloch behövligi allernaliv till domsiolsförfurandei samt all tiden nu bör varamogen uu permunenia nämndens verksamhel. Ocksåden lokala konsumentverksamheten borde hu en roll i fråga om samhälletsivistlösning. F. n. är det emellerlid dåligt siiilli med resurserna för ochsamordningen inom den verksamheten. Rättegångsulredningen vill instämma i vadsom i betänkandet uttalas om det angelägna i att den lokalakonsumentverksamheten förbällras. Avslutningsvisvill rättegångsulredningen uttala au fiera av de i betänkandet upplagnaförslagen kan genomföras nu men atl lösningarna särskilt i frågor om nämndensverksamhetsområde och om kopplingen mellan nämnden och de allmänna domstolarnakan komma au behöva omprövas som resultat av rättegångsulredningens fortsatta arbete. Reklamalionsutredningensförslag innebär i prakliken enligt styrelsens mening alt den knmmunalaknnsumenlverksamheten blir någol av en första instans för reklamatinnsärenden.Ulredningen använder nm den kommnala verksamheten uttryck som "sållning avärenden" så att det huvudsakligen är mera svårbedömbara fall ochprincipfrågor som förs vidare till andra instanser" (sid 134), och"medlande verksamhet" (sid 133). Delta går uiöver vad som sades i 1975års riksdagsbeslul om kommunernas medverkan i samhällels konsumentpolitik närdel gäller reklamationsverksamhei. Ibetänkandet talas om konsumentvägledaren -den kommunale tjänsteman som avseshandlägga reklamationsärendena - men man berör inte alls vilken rollkonsumeninämnden eller motsvarande organ varunder denne tjänsteman lyder, skallspela. Det förtjänar därför påpekas alt den konsumentpoliliska verksamheten ären aktivitet, som till omfattning och inriktning styrs av kommunfullmäktigesmedelsanvisning och närmare direkliv genom l.ex. Detaljstyrningen tillkommer det förvaltningsorgan -konsumeninämnden eller molsvarande - som utsetts all handha verksamheten. Detär alltså inte möjligt för eller en allmän reklamationsnämnd atlutan speciallagstiftning gå in och bestämma över den kommunala verksamhetensinriktning eller vilka arbelsuppgifler som kommunens konsumenlvägledare skallägna sig åt. Förbundsstyrelsen menar att utredningen, när man på sätt somskett, lagt vidgade uppgifter på kommunerna, borde ha gjort en verklig analysav vilken roll kommunerna kan spela inom reklamationsverksamheien, inte minsl 1979/80:114 53 medhänsyn lill alt del galler en frivillig akiivitei, som län kan komma i konfliklmed kommunallagens likslällighelsprincip. Enligisiyrelsens uppfauning är den akiivitei från kommunernas sida som avses i 1975års riksdagsbeslul och som noggrant har exemplifierats i förarbetena tillnämnda beslut vad man längst kan slräcka sig lill ulan atl frågan om speciallagstiftningför kommunernas del måste aklualiseras. Vid en evenluell sådan diskussion måsleman också överväga frågan om elt djupare engagemang inom detla specialområdeöverhuvudtaget lämpar sig för verksamhel. Slyrelsenvill erinra om atl prop. 33 till riksdag om samhälletskonsumentpolitik angav att en förbällrad och utbyggd rättshjälp - de allmännaadvokatbyråerna - samt ett förenklat rättegångsförfarande -småmålslagen -skulle bli två andra alternativ för den enskilde, vilket skulle göra att envägledningsfunklion beträffande reklamationsärendena inle skulle bli någon slorbelastning på en konsumentpolitisk verksamhet. Under avsnittet 2.7Domstolsförfarandet m.m. anförs å sid 93 i betänkandet: "Domstolenskall således hjälpa allmänheten med allmänna råd och upplysningar om olikamöjligheter att få ivisler prövade vid domslol eller reklamationsorgan. Vidareskall domstolen ge anvisningar om vad en rättssökande har atl iaklla för att latill vara sin räll i del konkreia fallel. Domstolen skall sålunda vid behovlämna rätlssökanden upplysningar om hur en ansökan om stämning eller yllrandeöver sådan ansökan bör avfattas och om förfarandet i övrigl i rättegången. Vidvarje tingsräll skall finnas befattningshavare som har till uppgift allombesörja den nu berörda rådgivningen." Huruvidaden rådgivning till allmänheten som beskrivs i citatet ovan fått någonomfattning redovisas inie av utredningen, vilket är en brisl. Av den statistiksom presenteras framgår emellerlid att småmålslagen inle fått så stort intressefrån allmänhetens sida. Ärendena har till huvudsaklig del hamnat hosreklamationsnämnden. berör ej alls i vilkenutsträckning de allmänna advokatbyråerna engagerats i reklamationsärenden. Enomfallande upplysningsverksamhet om och denkommunala konsumentvägledningen har bedrivits alltsedan 1973, samlidigt sommotsvarande upplysningsverksamhet inle föreknmmii beträffande domstolarnasmöjligheter atl medverka pålvistlösningsområdet. Därtill kommer att del hosallmänheten finns elt visst psykologiskt motstånd mot atl vända sig lilladvokat och domslol. Innanställning tas lill hur samhällels insatser beiräffande ivisllösningar påkonsumenirådei skall utformas bör enligt styrelsens uppfattning en meradjuplodande och omfattande parlamentarisk utredning göras om helaproblemkomplexet. Ärendet har slörre dimensioner än vad som framgår avutredningens betänkande. Del är fråga om dels uppgiftsfördelningen mellan 1979/80:114 54 statoch kommun inom viss sektor, dels gränsdragningen mellan statenskonsumentpoliliska verksamhet och domstolsväsendet och dels i vilkenutsträckning kosinaderna för reklamationsverksamhet bl. a. på fastighelsområdelskall beslridas med skattemedel eller avgifter. Reklamatiunsutredningenframhåller ju också å sid 131, atl skulle rättegångsulredningens arbele ledatill mera omfattande förändringar av donistolsförfarandei kan frågan omförhållandet mellan domstol och reklamationsnämnd komma i ett nytt läge. Sammanfattningsvisförordas sålunda - i de delar där invändningar ovan rests - att kommunstyrelseni yltrande över betänkandet föreslår atl den allmänna reklamationsverksamheienblir föremål för ytterligare överväganden; bl. a. torde härvid också kunnaanföras att risk föreligger för övervällring av f n. statliga göromål påkommunernas konsumentvägledning. EnligtLO:s mening måsie samhällets konsumentpoliliska insalser i ökad utsträckninginriktas på all så långt möjligt förebygga uppkomsten avreklamaiionsanledningar. Detla kan bl. a. ske genom en ökad insyn i förelagensproduktplanering. I nuvarande situation finner dock LO del helt nödvändigt altkonsumenterna har lillgång till ett effektivt system för prövande avreklamationstvister. LOdelar ulredningens uppfattning all elt reklamationsnämndsförfarande behövs vidsidan av domstolsförfarandel. Förfarandet vid en reklamationsnämnd kan görasrelativt snabbi och enkell och särskilt när fakta i tvisten är ostridiga,framstår nämndsförfarandel som del bästa alternativet. LOlillslyrker därför utredningens förslag att görstill etl permanent statligt organ. Utredningenbetonar au den kommunala konsumentverksamheten vid sidan av domslolar ochreklamationsnämnd har stor betydelse för möjligheterna att lösa ivisler påkonsumentområdel, Ulredningen undersiryker därför det angelägna i attutbyggnaden av den kommunala knnsumenlverksamheten sker så snabbi sum möjligt,LO delar lillfulln ulredningens uppfattning i denna fråga. EnligtTCO:s mening måste flera åtgärder vidtas för att bringa ned det stura anlalelreklamationer. Exempel på sådana åtgärder är införande av ångerräii även vidköp utanför hemmel, räll lill byle av felaktig vara nm konsumenten inteavsiktligt vållat felet, förbättrad information till konsumenterna om vilka 1979/80:114 55 förelagsom följer () rekommendalioner. Sannoliktkommer det emellerlid även efter del au sådana ålgärder genomförls an förekommaett relativt storl anlal reklamationer. Reklamaiionsutredningenföreslår en rad åtgärder för att effektivisera hanteringen av reklamationer. förslag genomförs kommer enligt TCO:s uppfattning detta mål attnås. TCOanser all allmänna reklamalionsnämndens () verksamhet är värdefull förkonsumenterna. Enligt TCO:s mening bör fortsätta sin verksamhet på sammasätt som . Del innebär atl även fortsättningsvis bör utfärdarekommendationer i motsats till de civila domstolarnas verkställbara beslut.TCO finner del vara en onödig dubblering alt både och domstolarna utfärdarverkslällbara domar. TCO anserdei dock angeläget alt en bättre informalion gestill konsumenterna om vilka företag som inle följer ARN:s rekommendalioner. 1.21 /SR: /SRtillslyrker att permanenlas. Erfarenheterna frånARN är väsentligen myckel goda. Slalisliken över arendetillströmningen till ARNvisar au är väl inarbetad hos allmänheten. Det är däremot tveksamt omdomstolen ens med lillämpning av småmålslagen kan fylla samma funktion. Domstolenhar, enligt utredningen, hitlills inte förl med sig någon slörre ökning avantalet mål där konsumenterna väcker talan vid domstolen. Ulredningenföreslår att konsumenten först bör kontakta den kommunala konsumenlvägledarenför att fä dennes hjälp atl lösa tvister med näringsidkaren. På så sätl kanARN:s resurser styras till mer väsentliga uppgifter. Detla är naturligtvis bra,men några påpekanden bör göras. För det försia har de kommunalakonsumenlvägledarna hitlills haft mycket små resurser för sin verksamhel.Konsumentproblem har inte hög prioritet hos kommunerna eftersom sysselsättning,skol- och dagshemsverksamhei, bosladsbyggande etc har tillmätts slörre vikt.Eftersom kommunernas ekonomi även i fortsättningen kommer att vara myckelansträngd är det troligt att konsumentvägledaren även i fortsättningen fårytterst begränsade resurser lill sill förfogande. Detla resonemang utesluterinte alt /SR anserali det torde föreligga elt klart behov av lokalkonsumentverksamhet. Genomtillkom.sien av () skapades etl praktisktfungerande forum för prövning av konsumenttvister Gennm sin sammansättning ochsin verksamhet har nämnden tillvunnit sig förtroende inom både konsumenikreisaruch näringsliv. Konsumenttvister har i allmänhet kommit all slitas av nämnden,eftersom reklamationsförfarandel till- 1979/80:114 .S6 godosetiprakliska behov för vilka del traditionella domstolsförfarandel inte kunnaterbjuda eu realistiskl alternativ. Reformeringen av rättegången i tvistemål ommindre värden har uppenbarligen inte förändrat denna bild. Alltjämt framslårdärför reklamationsförfarandel .som huvudallernativel för slitande av tvistermellan konsumenter och näringsidkare. Molbakgrunden av denna framgång för den utomräiisliga ivistlösningen påkonsumentområdel är del enligt samfundets mening rikligl au nu ge ställningsom ett permanent samhälleligt organ för rättskipning i konsumenttvister.Härvid är det av fundamental vikt att ARN:s och reklamationsförfarandetsnuvarande karaklär bevaras. Åven om nämndens existens är etl led i samhälletskonsumentpolitiska sirävan all stärka konsumentens rättsliga ställning, är delbl. a. nödvändigt atl nämndens verksamhel präglas av sträng opartiskhet mellankonsument- och näringsidkarintressen. 1 nämndens verksamhel måste denrätlskipande funktionen vara den cenirala uppgifl som andra av ulredningenberörda uppgifter underordnas. Ulredningenframhåller (sid. 119 O betydelsen från konsumentpolitisk synpunkt av attreklamaiionsanledningar så långt möjligt förebyggs så alt tvister inleuppkommer. Utan att bestrida riktigheten härav vill samfundet uttala som sinuppfallning att det saknas anledning att i och för sig söka begränsa enärendeiillsirömning till av nuvarande och även en ökad omfattning. irelation lill antalet konsumenttransaktioner ter sig antalet avgöranden ireklamalionsnämnden inte påfallande ston. Tvärtemot vad ulredningen uttalartorde för övrigt försiärkningen av konsumenternas rättsliga ställning ochvidgad informalion härom vara ägnat au öka antalet konsumenttvister. Atttvister förekommer och att nämndförfarandet utnyttjas för atl lösa dessa böremellerlid inte betraklas som ett missförhållande. I delta sammanhang förtjänardet noteras atl nämndens avgöranden hitlills varit i slort setl jämnt fördelademellan till någon del bifallna och avslagna reklamationer. Domareförbundetansluter sig lill ulredningens grundläggande förslag att konsumenten ävenframdeles skall ha frihet att välja om han vill ha sin tvist prövad avreklamationsorgan eller av allmän domslol. 1.24 och : (gemensamt yttrande) Ettviktigt inslag i den svenska konsumenipoliiiken är all den enskilde konsumentenhar goda möjligheter att pä ett enkell säll ta lill vara sin rält vid tvistermed näringsidkare. Det finns därför goda skäl att permanenta allmännareklamalionsnämndens verksamhet. Förfarandet vid nämnden har givit konsumentenmöjlighel atl på ett snabbt, enkell och billigt sätt få 1979/80:114 57 Nämndens rekommendationer till näringsidkare uch konsumenlerhar präglals av objektivitet och sakkunnighet. Nämnden skall ses som eltkomplement lill de allmänna domstolarnas verksamhet, Ulredningen förutsätieratt konsumenter som anser sig felaktigt behandlade av näringsidkare i sambandmed ett köp först skall vända sig lill resp, näringsidkare för atl söka fåtvisten löst. Därefter - om tvist fortfarande föreligger - till den kommunalakonsumentverksamheten. Den medlande funktion som den kommunalakonsumentverksamheten har, aniages leda till en viss sållning av ärenden tillallmänna reklamalionsnämnden. Vi är införstådda med behovel av sållning avärenden. Delta är en föruisättning för atl förfarandet skall kunna vara snabbtoch enkelt. Men om denna sållning skall kunna utföras på ett betryggande sätlmåste 1. hänsyntas till atl den kommunala verksamheten ännu inte är utbyggd i en omfallning som gör det möjligt att lägga elt medlar- eller annat liknande ansvar på verksamheten. Konsumenten måsle således även fortsättningsvis ha möjlighel all vända sig direkl till . och de regionala hemkonsulenternas främsla uppgift i delta avseende blir följaktligen all la emot och - då så visar sig nödvändigt - hänvisa konsumenterna till nämnden. 2. denpersonal, som är engagerad i den kommunala konsumentverksam heten utbildas för all kunna utföra detta arbele. Konsumentsekreterarna har vitt skiftande utbildning och övriga erfarenheter. Utbildningen blir särskilt viklig om reklamationsnämndens verksamhel utvidgas atl gälla tekniskl komplicerade områden såsom fast egendom. Underdrygt har i form av försöksverksamhel handlagt ett mycket stort anlalkonsumenttvister och ulan ivekan genom sina rekommendationer skapat normer förvad som kan kallas "god handelssed". Såväl näringsliv som konsumenterhar genom ell aktivi engagemang medverkat till all skapa regler för de fall därtvist uppstått.