prop · G30354 · 1979-12-31 00:00:00 — Kravet påanställande av stadsläkare och hälsovårdsinspektörer bör även efter del alldenna lagstiftning har trätt i kraft avse endast kommunen i dess helhet. Ävenframdeles måste stadsläkarna och hälsovårdsinspektörerna vara knutna till ochanställda av hälsovårdsnämnderna. Inrättas lokala organ är det ett oavvisligtkrav att man därvid ser till att dessa får tillgång till sädan expertis ibehövlig omfattning. Detta kan lämpligen ske genom att de centralt anställdastadsläkarna och hälsovårdsinspektörerna biträder de lokala organen.Inrättandet av ett lokalt organ fär dock inte i något fall leda till en sänktstandard på tillsynsverksamheten. Iflertalet av de specialförfattningar som ålägger hälsovårdsnämndenarbetsuppgifter finns bestämmelser om att bl. a. myndigheter, nämnder ochenskilda i olika sammanhang skall till nämnden inge underrättelser,underställningar, anmälningar och ansökningar. När endast en nämnd med 1979/80:54 111 hälsovårdsuppgifterfinns i kommunen är det självklart atl framställningarna inges till denna.Inrättas lokala organ med mer eller mindre omfattande hälsovårdsnämndsuppgifterkan tveksamhet uppkomma när det gäller att avgöra till vem man skall vända sigi ett visst ärende. Den utomstående kan ju sakna kännedom om huruvida en vissuppgift lagts ut på ett lokalt organ eller ligger kvar hos hälsovårdsnämnden. Ivissa fall kan ju t. o. m. kunskap saknas om alt det har inrättats ett lokaltorgan, som har övertagit vissa uppgifter från hälsovårdsnämnden. Det fär intevara så, att den som enligt en hälsovårdsförfattning åläggs skyldighel att takontakt med hälsovårdsnämnden inte vet till vem han skall vända sig. Kravet påklarhet i detta avseende måste upprätthållas. Enligt sekretariatets förslagskall den centrala facknämnden finnas kvar. Detta innebär bl, a. atthälsovårdsnämnden skall finnas kvar även om lokala organ medhälsovärdsuppgifter inrättas, ett förhållande som ovan starkt understrukits. Ennaturiig lösning pä problemet vore dä, att i samtliga de fall en författningföreskriver kontakt med hälsovårdsnämnden bör kommunens hälsovårdsnämnd alltidvara rätt instans. får därefter, med beaktande avuppgiftsfördelningen mellan nämnden och de lokala organen, avgöra om ärendetskall överlämnas till ett lokalt organ för handläggning eller handläggas avnämnden själv. en ansökan e. dyl. felaktigt till ett lokalt organ, skalldetta överlämna handlingarna till behörigt organ eller, om det inte kan avgöravilket organ som är behörigt, till hälsovårdsnämnden. Sammanfanningsvis kansägas att den föreslagna lösningen beträffande försöksverksamhet med lokalaorgan inom det speciallagsreglerade området synes med vissa undantag och medvissa modifieringar väl kunna tillämpas på hälsovårdsnämnderna. a. måslehälsovårdsnämnderna ha kvar sådana uppgifter - planering, samordning m. m. -att de även har möjlighel att svara för det övergripande ansvaret förhälsovården inom kommunen. De lokala organens uppgifter bör inte bestämmas avkommunfullmäktige utan av hälsovårdsnämnden efter bemyndigande av fullmäktige.Vidare har det inte visats föreligga några avgörande tekniska hinder mot att päett lokalt organ lägga ut flertalet av de speciella uppgifter, som det enligthälsovårdslagstiftningen ankommer på hälsovårdsnämnderna alt svara för. 1979/80:54 112 1.Byggnadsnämndernas nuvarande ställning och bakgrunden till denna Deäldsta byggnadsreglerande bestämmelserna finns för del ilandskapslagarna. Någon myndighei med speciell uppgift atl övervaka dessabestämmelsers efterievnad fanns inte. Samma regler synes ha tillämpats istäderna innan särskild lagstiftning med bl. a, byggnadsreglerande bestämmelsertillkom för dessa. Här förefaller det som borgmästare och råd sökt ulöva enviss byggnadskontroll. Dessa allmänna regler inflöt sedermera i allmännalandslagen och stadslagen. Vid medeltidens slul började kungarna komplettera dei lag meddelade byggnadsföreskrifterna med särskilt utfärdade bebyggelseplaneroch liknande regleringar för enskilda städer. Detta blev särskilt vanligt dänya städer anlades. 1734års lag innehöll vissa allmänt hållna bestämmelser av samma typ som landslagensregler om byggande på landet. Beträffande byggandet i städerna hänvisades i 29kap. byggningabalken blott till vad som därom var särskilt stadgat, samtidigtsom det sades att konungens befallningshavande med borgmästaren och rådetskulle "därå vård hava". Anledningen till att ingabyggnadsbestämmelser för städerna intogs i lagen var att man ansåg att en sådanreglering inte tillhörde befogenheter utan föll under konungensekonomiska lagstiftningsmakt. Medstöd av 29 kap. byggningabalken utfärdades elt stortantal byggnadsordningar och stadsplaner för enskilda städer innan det 1874 komen generell byggnadsstadga för samtliga rikets städer. I3 § byggnadsstadga föreskrevs att det närmaste inseendet över varstads bebyggande skulle utövas av en för detta ändamål tillsatt byggnadsnämnd,bestående av tre eller fem ledamöter. Dessa skulle utgöras av en lagfarenperson, vilken stadens magistrat skulle utse bland sina ledamöter, eventuelltytteriigare en av magistraten utsedd person samt två eller tre avstadsfullmäktige resp. allmän rådstuga valda personer. Vidare skullesladsbyggmästaren och sladsingenjören, där sådana fanns, närvara vid nämndenssammanträden med rätt att delta i överläggningarna och få sin mening antecknadtill protokollet. Ipraktiken kom byggnadsstadga att automatiskt tillämpas bara inom destäder eller områden i städerna där det fanns stadsplan. Genom en rad kungligabeslut utvidgades tillämpningen emellertid ocksä till stadsplanelagdasamhällen utanför städerna - s. k. municipalsamhällen. Sedanriksdagen påtalat behovet av lagbestämmelser för ordnande av rättsförhållandenamellan kommuner och enskilda i samband med planlägg- Prop.1979/80:54 113 ningtillkom lag angående stadsplan och tomtindelning. Dekommitterade, som utarbetade lagförslaget, fann att där åladesså viktiga uppgifter atl det var nödvändigt "att så att säga legaliseradenna myndighets existens" genom stadgande i lag att det för tillsyn ochefterlevnad av gällande föreskrifter skulle finnas en byggnadsnämnd i varjestad. Närmare bestämmelserom nämndens sammansättning och utväljande ansåg dekommitterade dock fortfarande böra meddelas pä administrativ väg. Detta förslag till legalisering av byggnadsnämnderna togs inte upp ipropositionen (prop. I den slutliga lagtexten nöjde man sig med attbemyndiga konungen atl meddela närmare föreskrifter om byggnadsnämndernassammansättning och åligganden. fick konungen rätt att utfärdabyggnadsreglerande föreskrifter också för landsbygden. År1919 framlade bostadskommissionen ett förslag till ny byggnadsstadga.Beträffande byggnadsnämnderna föreslog kommissionen väsentligen denförändringen att en av ledamöterna skulle vara läkare och ulses avhälsovårdsnämnden. Kommissionen föreslog också att länsarkitekten ochprovinsialläkaren skulle ha rätt att delta i sammanträden.Kommissionen ansåg även all det skulle finnas möjlighel att i vissa fall heltersätta med en av konungens befallningshavande utseddbyggnadsfiskal. Det borde enligt kommissionen vara möjligt att funktionelltdela upp en byggnadsnämnd i olika avdelningar. Någon geografisk uppdelningifrågasattes aldrig. Bakomtanken att skulle förstärkas med läkare låg överväganden rörandekompetensfördelningen mellan och hälsovårdsnämnden.Hälsovårdsstadgekommiltén hade nämligen föreslagit ett syslem med tillståndför uppförande av bostäder både av och hälsovårdsnämnden.Bostadskommissionen tog avstånd frän idén att dela kontrollen överbyggnadsväsendet på två myndigheter och valde i stället att förstärkabyggnadsnämnden med medicinsk sakkunskap. (Betänkandet sid. 118-122 och 140). Bostadskommissionensförslag ledde inte - lika litet som ett par senare förslag - till lagstiftning. År1931 utfärdades stadsplanelagen. 1 samband därmed tillkom också en nybyggnadsstadga. Enligt dess 4 och 82 §§ skulle det finnas byggnadsnämnd istäderna, köpingarna och vissa andra stadsliknande samhällen. Nämnderna skulleha tre eller fem ledamöter, varav magistraten skulle utse en resp. tvä ochfullmäktige de övriga. En av ledamöterna borde vara jurist. De övriga bordesåvitt möjligt ha praktisk erfarenhet i byggnadsfrägor (9 och 82 §§). Till sittförfogande skulle nämndema normalt ha en stadsarkitekt (12 och 82 §§). Dennaoch eventuella övriga föredragande tjänstemän var skyldiga atl närvara vidnämndens sammanträden med rätt atl delta i överiäggningarna och alt få sinameningar antecknade till protokollet. Samma rätt tillkom länsarkitekten, vissaläkare och brandchefen (13 och 82 §§). 8 1979/80. 1979/80:54 114 skulledet för varje byggnadsplanelagl område och varje område medutomplansbestämmelser finnas en särskild byggnadsnämnd eller en avlänsstyrelsen särskilt förordnad sakkunnig person med samma uppgiftersombyggnadsnämnd (96 och 101 §§). på landsbygden skulle bestå av treeller fem ledamöter, varav en skulle utses av och de övriga avfullmäktige (97 §). Till sitt förfogande borde en sådan nämnd ha enbyggnadskonsulent (98 §). ersattesstadsplanelagen med den nuvarande byggnadslagen. 1 dess 7 § stadgas att detnärmaste inseendet över byggnadsväsendet skall utövas av en byggnadsnämnd. Stadsplaneulredningenhade i förslaget till byggnadslag m. m. (SOU 1945:15) tänkt sig attbyggnadsnämnder skulle vara obligatoriska enbart i städerna och att det pålandet skulle åvila konungen att förordna om inrättande av byggnadsnämnd. Dettaskulle ske inom de områden för vilka byggnadsplan eller utomplansbestämmelserfastställts. I propositionen utbyttes emellertid de av utredningen föreslagnabestämmelserna mot den nyssnämnda 7 §. Som motivering härför anförde departementschefenatt en av orsakerna till föreliggande missförhållanden på byggnadsväsendetsområde lorde vara att man dittills pä landet i alltför stor utsträckning saknatlokala byggnadsvårdande organ. Visserligen torde det enligt departementschefenvara svårt att inom många av de dåvarande små kommunerna till ledamöter ibyggnadsnämnden erhålla lämpliga personer men han antog att förhållandenaskulle bli bättre efter den då i princip beslutade kommunindelningsreformen.(Prop. 1947:131 sid. 79). Byggnadslagenmedförde alltså den förändringen att de lidigare byggnadsnämnderna ochsärskilt förordade sakkunniga pä landsbygden i princip skulle ersättas med landskommun. Från den huvudregeln fick docklänsstyrelserna genom 107 och 108 §§ i den utfärdade nya byggnadsstadganmöjlighet att göra olika undantag. Dels kunde de förordna att kommunalnämndtillika skulle vara byggnadsnämnd inom de icke detaljplanelagda delar avkommunen där inte heller utomplansbestämmelser gällde. Detta skall ses motbakgrund av att byggnadslovsplikt inte förelåg inom sådana områden och atttillsynen över byggnadsväsendet därför väsentligen inskränkte sig till att vidbehov ta initiativ till planläggning. Dels kunde länsstyrelserna förordna om engeografisk uppdelning av en kommun i olika områden med varsin byggnadsnämnd.Dels kunde de ocksä förordna en byggnadsinspektör att helt eller delvisfullgöra byggnadsnämnds uppgifter inom ett visst område. Beträffandemöjligheten att inrätta flera byggnadsnämnder inom en kommun anfördedepartementschefen i propositionen (prop. 1947:211 sid. 150): "1regel synes endast en byggnadsnämnd böra tillskapas inom kommunen, vilkenbyggnadsnämnd då övertager de förutvarande byggnadsnämndernas uppgifter.Stundom kan det dock vara lämpligt att mer än en byggnadsnämnd utses. Särskiltkan detta vara förhållandet, om kommunen är till ytvidd eller 1979/80:54 115 folkmängdovanligt stor, såsom exempelvis ofta är fallet i . Finnes inom enkommun flera tätortsbildningar på långt avstånd från varandra, kanövervakningen av byggnadsverksamheten underiättas om två eller flerabyggnadsnämnder inrättas". Dennuvarande byggnadsstadgan utfärdades 1959.1 dess 1 § stadgas att del i varjekommun bara skall finnas en byggnadsnämnd med uppgift att öva inseende överbyggnadsverksamheten inom hela kommunens område. Den förändring detta medfördeför landskommunerna motiverades av byggnadsutredning bl. a. påföljande sätt (SOU 1957:21 sid. 191): "Dennuvarande bestämmelsen om att fiera byggnadsnämnder kan utses inom samma kommuntorde närmast vara motiverad av att det vid tillämpning av 1931 årsbyggnadsstadga var vanligt alt utse en byggnadsplane-och utomplansområde i landskommunerna och att en sädan anordning ansetts kunnaalltjämt bereda vissa fördelar vid övervakning av byggnadsverksamheten inomsärskilt vidsträckta kommuner. De fall, då bestämmelsen fyllt ett behov, lordeemellertid vara lätaliga. 1 sådana fall torde syftet med bestämmelsen kunnatillgodoses genom att uppdrager åt någon av sina ledamöter attmed särskild uppmärksamhet följa byggnadsverksamheten inom visst område av kommunen". Ipropositionen konstaterade departementschefen bara att utredningens förslag pådenna punkt inte mött någon kritik från remissinstanserna (prop. 1959års byggnadsstadga innehöll också den nyheten att samtliga byggnadsnämndensledamöter skulle utses av vederbörande fullmäktigeförsamling (3 §). Dennaförändring gick tillbaks pä ett förslag av 1951 ärs byggnadsutredning som idenna fråga - efter ett längre resonemang om byggnadsnämndernas ställning - bl.a. anfört alt de äldre bestämmelserna troligen från bönan haft till syfte attge magistraten och en viss kontroll över nämndens verksamhet ochatt tillgodose dess behov av juridisk sakkunskap. Kontrollsynpunklen stod dockenligt utredningens uppfattning i strid mot moderna kommunalrättsligaprinciper och behovet av juridisk sakkunskap kunde tillgodoses pä annat sätl ängenom ledamotskap i nämnden (SOU 1957:21 sid. 166 ffoch 196). Ipropositionen till bl. a, byggnadsstadga diskuterade departementschefenlämpligheten av att över huvud taget bibehålla speciella byggnadsnämnder. Hananförde därvid bl, a, (prop, 1959:168 sid, 162): "Defackmannasy npunkter, som nämnden stundom kommit att företräda, har ibland haftsvårt att förlika sig med kommunernas anspråk på att själva bestämmaomfattningen och takten i sina investeringar. Följden härav har icke sällanblivit den, att tappat kontakten säväl med sina egentligauppdragsgivare - kommunerna - som med de sidoordnade organen på det kommunalaplanet. Samtidigthar den samhälleliga utvecklingen lett därhän, atl allt fler myn- 1979/80:54 116 digheter- både statliga och kommunala - fått uppgifter som på något sätt sammanhängermed byggfrågorna." Efleratt ha påtalat det därav föranledda samordningsbehovet fortsattedepartementschefen: "Samordningsbehovetpå det kommunala planet kan tänkas tillgodoses på flera olika säu. En tänkbarmetod är att fackmyndigheterna sammanslås till större enheter. En annanmöjlighet är att de underordnas en för dem alla gemensam styrelse. En tredjemöjlighet är att man genom partiella reformer, främsl genom förändringar ifackmyndigheternas organisalion samt genom skyldighel för dem alt bedrivasamråd i alla ärenden av större vikt, söker så långt möjligt motverkatendenserna till partikularism men i övrigt behäller systemet medspecialmyndigheter väsentligen oförändrat. Sammanslagningav de kommunala special myndigheterna kan f n. knappast anses som nägonpraktisk lösning. Tvärtom tenderar utvecklingen mol ökad specialisering.Arbetsuppgifterna för de myndigheter, som skulle uppkomma genom ensammanslagning av de kommunala specialorganen -byggnadsnämnd, hälsovårdsnämnd,brandmyndighet etc. - skulle bli så omfattande och olikartade, au en uppdelningav verksamheten likväl på de flesta håll skulle visa sig behövlig, och reformentorde därför knappast fä någon större praktisk effekt." Ävenden andra lösningen - att inordna specialnämnderna under kommunstyrelsen -avvisades dels med samma motivering som den citerade, dels pä grund avbetänkligheter mot att stadfästa ett lydnadsförhållande mellan kommunensstyrelse och fackorganen. 1 stället valdes den tredje lösningen medsamrådsskyldighet. 1samband med tillkomsten av kommunallag försvann vissa tjänstemäns rättatt deltaga i sammanträden. Genom hänvisning i 3 §byggnadsstadgan gäller numera - med vissa smärre undantag - kommunallagensregler för sammansättning och arbetsformer. 1 4 §byggnadsstadgan uppställs dock alltjämt krav på att en byggnadsnämnd, om såerfordras, till sitt förfogande om möjligt skall ha en stadsarkitekt och enbyggnadsinspektör med viss utbildning. Detav framlagda förslaget till ny plan- ochbygglagstiftning tar inte ställning till frågan om inrättande av lokala organför byggnadsfrågor. Man nöjer sig med en hänvisning tillkommunaldemokra-tikommitténs arbete (SOU 1976:66, del 2, sid. 490). Enligtnuvarande bestämmelser skall det således inom varje kommun finnas en och blotten enda byggnadsnämnd. Denna har dock rätt att efter kommunfullmäktigesmedgivande delegera sin beslutanderätt till antingen en särskild avdelning,bestående av ledamöter eller suppleanter i nämnden, eller lill en ledamot elleren suppleant eller lill en tjänsteman hos kommunen. (3 § byggnadsstadgan, 3kap, 12 § kommunallagen). Denna delegationsmöjlighet har utnyttjats i stor omfattning,i synnerhet beträffande rutinärenden och ärenden av rent teknisk eller juridiskkaraktär. Vanligen har man genom Prop.1979/80:54 117 delegationernaåstadkommit en funktionell uppdelning av nämndens uppgifter men även engeografisk uppdelning förekommer. Somframgår av ovanstående redogörelse har styrningen och kontrollen avbyggnadsväsendet i äldre tid betraktats som en huvudsakligen statlig uppgiftäven om kommunala organ spelat en viktig roll i den praktiska verksamheten pådel lokala planet. 1 senare tids lagsliftning och i den praktiska tillämpningenav denna finns en klar tendens mot kommunalisering av dessa frågor.Statsmakterna har dock längt ifrån släppt sitt inflytande över byggnadsväsendet.Så skall t. ex. planer för att bli juridiskt bindande fastställas avlänsslyrelsen, vilken också är den myndighei som utfärdar byggnadsförbud.Staten kan vidare ålägga kommunerna att upprätta planer - även om detta sällanförekommer i praktiken. De flesta beslut av kan överklagas tilllänsstyrelsen enligt den förvaltningsrättsliga regleringen. Ett uttryck för betraktat byggnadskontrollen som en statlig angelägenhet torde också varaatt vid sin ärendehantering skall följa den för de statligamyndigheterna gällande förvaltningslagen och inte kommunallagen. Samma synsättligger troligen också i viss män bakom själva inrättandet av särskildabyggnadsnämnder, vilka ju ocksä har att utöva tillsyn över den kommunalabyggnadsverksamheten. Som markägare och byggherte har en kommun inte sällanintressen som står i motsatsförhållande till de intressen skallbevaka. Närdet gäller planläggningsfrågorna föreslår flera nya regler somsyftar till att ytteriigare öka kommunernas ansvar. Byggnadsnämndernasverksamhet berör ett slorl antal författningar. Olikauppgifter för byggnadsnämnderna anges uttryckligen i byggnadslagen (BL, SFS1947:385), byggnadsstadgan (BS, SFS 1959:612), den lill byggnadsstadgananknytande Svensk Byggnorm, utfärdad av statens planverk, lagen om påföljderoch ingripanden vid olovligt byggande m. m. (LPI, SFS 1976:666),naturvårdslagen och nalurvårdsförordningen (SFS 1964:822 och 1976:484),kungörelsen angående anordnande och begagnande samt tillsyn av vissa hissar(SFS 1939:783), förordningen om brandfariiga varor (SFS 1961:568), förordningenom maskindrivna portar m. m. (SFS 1979:210), anläggningslagen ochanläggningskungörelsen (SFS 1973:1149 och 1165), ledningsrättslagen ochledningsrätlskungörelsen (SFS 1973:1144 och 1148), fastighetsbildningslagen ochfastighetsbildningskungörelsen (SFS 1970:988 och 1971:762), lagen om enskildavägar (SFS 1939:608), vägkungörelsen (SFS 1971:954) saml taxeringslagen (SFS1956:623). Genomhänvisning i 56 § byggnadsstadgan har även vissa uppgifterbeträffande väglagen, miljöskyddslagen, bostadssaneringslagen, lagen omkriskoppling, arbetsmiljölagen, lagen om lokaliseringssamråd samt med stöd avdessa lagar meddelade föreskrifter. Utanatt direkt nämnas styrs i sin verksamhet i större eller mindreomfattning också av en lång rad andra författningar. Som exempel kan nämnas deallmänna bestämmelserna i kommunallagen, 1979/80:54 118 förvaltningslagen,20 kap. och skadeståndslagen samt de mer speciella reglerna ilagen med särskilda hyresbestämmelser för vissa orter, civilförsvarslagen,förordningen om skyddsrumsplan, lagen om fastighetsbildningsmyndigheloch fastighetsregislermyndighel, lagen om vissa mineralfyndigheter, allmänna ordningsstadgan,bostadsförvallningslagen, kungörelsen om lägsta godtagbara standard päbostadslägenhet i vissa fall, kungörelsen om byggnadstillstånd, lagen omkommunala ålgärder lill bostadsförsörjningens främjande m. m., förordningen omkommunala bostadsförsörjningsprogram samt en lång rad författningar om lån ochbidrag till olika byggnadsåtgärder. Avpraktiska skäl är verksamhet också beroende av bestämmelser inäraliggande förfallningskomplex, t. ex. jordabalken, expropriationslagen,förköpslagen, vattenlagen, lagen om allmänna vallen- och avloppsanläggningar,fornminneslagen, byggnadsminneslagen, vägtrafikkungörelsen, gruvlagen, lagenom allmänna fjärrvärmeanläggningar, lagen om vissa röriedningar, lageninnefattande vissa bestämmelserom elektriska anläggningar, skogsvårdslagen,jordhävdslagen samt kungörelsen om expediering av beslul angående ändring irikels indelning m. m. Väsentligadelar av många byggnadsnämnders verksamhet grundar sig inte päförfattningsbestämmelser utan på beslut, varigenom delegerat endel av sina befogenheter till . Som exempel på sädanadelegationer kan nämnas rätt att medge undantag frän stads- och byggnadsplaner,frän det s. k. tätbebyggelseförbudet och från strandskyddsbestämmelserna. Andradelar av byggnadsnämndsverksamheten baserar sig pä delegation frånkommunfullmäktige. Ett exempel härpå är att fullmäktige kan överiåta sin rättatl anta detaljplaner till . Varkenhälsovårdsstadgan eller hälsovårdsnämnden omtalas i byggnadslagen ellerbyggnadsstadgan. 1 praktiken har byggnads- och hälsovårdsnämnderna dock ettmycket nära samarbete i de flesta kommuner. De båda nämnderna har i storutsträckning samma eller näraliggande frågor att bevaka, t. ex. bostädershygieniska standard, vatten- och avloppsfrågor, trafikbuller, nedskräpning m.m. Gränsdragningen mellan deras kompetensområden vållar ibland svårigheter. Byggnadsnämndernasuppgifter kan delas i tvä huvudgrupper, dels sådana speciella uppgifter sominnebär eller har direkt samband med offentlig myndighetsutövning och som istor utsträckning är reglerade i specialförfattningar - t. ex.byggnadslovsprövningar -, dels sådana allmänna uppgifter som innebär eller harsamband med den interna kommunala förvaltningen och som i huvudsak endastregleras av kommunallagens regler - t. ex. Ludget- och personalfrågor. Prop.1979/80:54 119 Byggnadsnämndensallmänna uppgifter skiljer sig inte från de allmänna uppgifter som allakommunala nämnder har. Etl överförande av allmänna uppgiftertill lokala organ bjuder därför i princip inga andra svårigheter än de somredan lösts genom lagen om vissa lokala organ i kommunerna. Gränsdragningenmellan byggnadsnämndernas allmänna och speciella uppgifter är dock inte hellkonsekvent. Så innehåller t. ex. byggnadslagstiftningen regler om rätt förkommunen att finansiera verksamhet genom särskilda avgiftersom uttas av genom beslut som kan överklagas förvallningsvägen(8 och 71 §§ BS). Ett annat exempel är att 4 § byggnadsstadgan uppställer vissakrav på byggnadsnämndernas personal. Vidare gäller jävsreglerna i 4 och 5 §§förvaltningslagen vid handläggning även av sina allmännauppgifter (3 § BS). Dessa gränsdragningsproblem torde dock inte erbjuda nägraprincipiella hinder för överförande av uppgifter frän byggnadsnämnderna tilllokala organ. Etl speciellt stadgande om vilka jävsregler som skall gällafördel lokala organet torde dock erfordras om delta även skall överta uppgifterfrån fakultativa nämnder.