prop · G30366 · 1979-12-31 00:00:00 — Tillvad arbetsgmppen har anfört vill Jag för egen del foga den upplysningen altskrolhandelsulredningen numera har avgett betänkandet (Ds H 1978: 5) Handelnmed skrot och handeln med begagnade varor. Belänkandet, som harremissbehandlats, övervägs f. n. inom . SomJag har nämnt avser Jag att föreslå en ändring i BrB med utgångspunkti arbetsgmppens förslag. Någon anledning att i detta sammanhang dessutom gå inpå frågan om ändringar i den rättsliga regleringen av de verksamhetsområden somarbetsgmppen nämner finner Jag på de av arbetsgmppen åberopade skälen inteföreligga. Reglemai BrB om straff förden som genom stöld, bedrägeri, förskingring eller annatbrott frånhänder någon en sak kompletteras som förut har angetts medbestämmelser om straff för den som efter brottet tar sådan befattning med sakenatt det blir svårare för ägaren aft fä tillbaka den. 1979/80:66 12 somgör sig skyldig till sådan befattning skall enligt 9 kap. 6 § BrB dömas förhäleri, om han visste att saken var frånhänd någon genom broll. Om han inteinsåg detta men hade skälig anledning atl anla alt brott förelåg, skall han istället enligt 9 kap. 7§ BrB dömas för häleriförseelse. Delär den nu beskrivna typen av häleri befattning med en olovligen åtkommen sak,sakhäleri - som behandlas av arbetsgruppen. Häleri, som består i att göra enotillbörlig av annans brottsliga förvärv, vinningshäleri, eller atlhävda en genom brott tillkommen fordran, fordringshäleri, tas inte upp i detlasammanhang. Arbetsgruppenhar funnit att kravet vid häleri och häleriförseelse på styrkt förbrott iblandleder lill olämpliga konsekvenser. Kravel innebär all en åklagare i etthälerimål måsle visa att den egendom åtalet gäller har frånhänts annan genombrott. Enligt arbetsgruppen är emellertid situationen inte sällan den attegendomen inte kan härledas lill viss brottsplats eller målsägande. Arbetsgruppennämner bl.a. följande exempel. Polisen har vid husrannsakan hos någon sommisslänks för brott beslagtagit en mängd föremål som inte gärna kan haförvärvats på ell legalt sätl. Del kan t. ex. röra sig om flerabilradioapparaler med avklippta sladdar eller flera dyrbara dampälsar hos enensamstående man utan kända inkomster. Bostadsinnehavaren förnekar emellertidstöld och gör gällande att han har köpt godset av en okänd. Egendomen kan somnämnts inte härledas till någon anmäld slöld. Om åtal väcks motbostadsinnehavaren för häleri eller häleriförseelse i en situation som denna,frikänns han inte sällan därför att förbrott inte anses styrkt. Som en följdhärav återlämnas den i beslag tagna egendomen lill honom. Stöldgodslagen somger möjlighet att ta i förvar egendom som har ätkommils genom brott är nämligeninte tillämplig i den uppkomna situationen. Föratl täppa till den angivna luckan i lagstiftningen föreslår arbetsgruppen enskärpning på del sättet alt kravel pä styrkt förbrott vid sakhäleriför-seelseslopas i vissa fall. Utgångspunkten för den aktuella straffrättsligaregleringen bör enligt arbetsgmppen i stället vara alt del är straffbart attförvärva eller motta egendom under sådana omständigheter alt del föreliggerskälig anledning antaga att det är frågaom stöldgods. Föratt krelsen av dedärigenom kriminaliserade gärningarna inte skall bli alltför vid föreslås somförutsättning för att straffansvar skall inlräda att gämingen sker i utövningav näringsverksamhet, vanemässigl eller eljesl i större omfattning eller avsersärskilt värdefull egendom. Därigenom markeras atl bestämmelsen tar sikteframförallt på "yrkes- och vanehälare". Med hänsyn härtill föreslårarbetsgruppen också alt straffmaximum för häleriförseelse höjs från nuvarandesex månaders fängelse till fängelse . Arbetsgruppensförslag lill ändring i BrB har i huvudsak tillstyrkts av de flestaremissinstanserna. Förmögenhetsbrottsulredningen, och har dock avstyrkt förslagel. Flertalet remissinstanser har ocksågodtagit arbetsgruppens närmare avgränsning 1979/80:66 13 avdet straffbara områdel. I denna fråga har även förts fram önskemål om en annangränsdragning, både i utvidgande och inskränkande riktning. Enligt en gmppremissinstanser slutligen bör de gärningar som arbetsgruppen sålunda harföreslagit kriminaliserade inte betecknas som häleriförseelse ulan las uppinom ramen för ell nylt broll i BrB. Föregen del anserjag, i likhet med flertalet remissinstanser, att arbetsgruppenövertygande har visat att kravet på styrkt förbrott i straffbestämmelserna omhäleri och häleriförseelse kan leda till olyckliga resultat irättstillämpningen. Visserligenär, som har framhållits av en remissinstans, inte kravet atl förbrott skall varastyrkt atl fatta så atl de exakta omständigheterna under vilka egendomen harfrånhänts den rätte ägaren måste vara utredda. En domslol kan således vid ensamlad bedömning av omständigheterna i målet - godsets slöldbegärliga art,mängden av gods, avsaknaden av trovärdig uppgifl från innehavaren om hansåtkomst etc. - finna utrett alt den egendom som avses med åtalet måsle hafrånhänts annan genom broll. RÅ har i sill remissvar också givit exempel på attså sker i rättstillämpningen. Detär å andra sidan uppenbart att en åklagare eller en domstol , trotsatl omständighetema talar mol den som innehar viss egendom, inte kan heltutesluta att etl förbrott över huvud taget inte har förekommit. En annanmöjlighet som det inte heller kan bortses från är alt det visserligen är frågaom stöldgods men atl godset efter tillgreppet har överlåtits ochall nägon som har förvärvat godset därvid har gjort ell godtrosförvärv. Tillföljd av alt enligt svensk rätt äganderätten anses övergå till godtroendeförvärvare blir nämligen häleriansvar uteslutet vid en försäljning från denneeller en försäljning i senare led och della även om köparen skulle känna tillatt godset ursprungligen var stulet. Att domstolarna i allmänhet bl.a. på grundav de nämnda möjligheterna är försikliga när det gäller alt finna kravet påförbrott styrkt vitsordas också under remissbehandlingen nästan enstämmigt frånäklagarhåll. Den rättstillämpning som i enlighel härmed har utbildat siginverkar i sin tur helt naturligt vid polisens bedömning i fråga omprioritering av insatserna mol häleribrotlslighel. Tillförmån för en lösning som innebär alt kravel på styrkt förbrott slopas talarsåledes redan intresset av att effektivt kunna ingripa straffrättsligt i falldär någon köper vad som i realiteten är stöldgods. Till detta kommer enligt minmening den principieUa synpunkten atl det alllid är klandervärt att labefattning med egendom under omständigheter som objektivt sett ger anledninganta att godset har frånhänts annan genom brott. Del kan med fog hävdas att mannär det finns sädana omständigheter bör avstå från alt köpa en sak eller taannan befattning med den. Avnu nämnda skäl instämmer Jag i arbetsgruppens slutsats att bestämmelserna iBrB om sakhäleri bör kompletleras med en straffbestämmelse för den som larbefattning med egendom under omständigheter som ger skälig anledning anta attgodset har frånhänts annan genom brott. 1979/80:66 14 Vadarbetsgruppen har anföri om att de ansvarsgrundande sätten atl la befattningmed egendom bör begränsas till förvärv och mottagande har allmänt godtagitsunder remissbehandlingen. Även Jag ansluter mig lill den sålunda förordadebegränsningen. Arbetsgruppensförslag all inskränka det straffbara området ytterligare genom alt ställa uppkravet atl gärningen skall ha skell i utövning av näringsverksamhet,vanemässigl eller eljesl i större omfattning eller ha avsett särskill värdefullegendom har fåll ett något blandat mottagande av remissorganen. Fiertalel hardock tillstyrkt begränsningen. De instanser som har uttalat sig för ell vidaretillämpningsområde har gjort främsl två invändningar. Inskränkningen sägs rimmailla med del av arbetsgruppen deklarerade syftet att påverka den allmännainställningen till ifrågavarande gärningar. Vidare anses det vara svårt all ipraktiken bevisa alt en gärning har skett "vanemässigl". Delkan naturligtvis hävdas atl en viss motsägelse föreligger mellan å ena sidanönskemålet att genom en strängare hälerilagsliftning hos allmänheten inskärpavikten av försiktighet i handel och vandel med egendom som kan misslänkas varastöldgods och å andra sidan de av arbetsgruppen föreslagna särskildabegränsningarna. Klart är alt dessa begränsningar kan länkas leda lill attvissa i och för sig straffvärda handlingar undgår bestraffning, bl.a. på grundav bevissvårigheler. Med hänsyn till atl förslagel innefattar en principiellnyhet ärjag f.n. dock inte beredd att föreslå en kriminalisering utan debegränsningar som arbetsgruppen har förordat. Vad som framför allt är angelägelatt komma åt är otvivelaktigt den organiserade häleribrottsligheten. I likhetmed flertalet remissinstanser finner jag mig därför böra i huvudsak godta deföreslagna begränsningarna till näringsverksamhet, vanemässighel, störreomfallning eller särskill värdefull egendom. På en punkt anser Jag dock all ensmärre ändring i förhållande lill arbetsgruppens förslag bör göras. Liksomflera remissinstanser anserjag uttrycket "särskilt värdefullegendom" mindre väl vall med hänsyn lill del slags transaktioner som dennya bestämmelsen rimligen bör träffa. Det bör i del sammanhang som äraktuellt vara tillräckligt att ange all del skall vara fråga om värdefuUegendom. När erfarenhet vunnits av tillämpningen av de sålunda avgränsade nyabestämmelserna bör frågan om en eventuell utvidgning av dem kunna bli föremålför ytterligare överväganden. Tillfrågan om innebörden av de nu aktuella inskränkande uttrycken, bl.a. uttrycket"värdefuU egendom", återkommer Jag i specialmotiveringen. Underremissbehandlingen har också kritik riktats mot atl straffbestämmelseninbegriper fall där den som överlät eller överlämnade egendomen till denmisstänkte bevisligen var behörig att förfoga över denna. Härvid görs bl.a.gällande all det inte är godtagbart att någon straffas för ett förvärv som ärcivilrättsligt giltigt. Prop.1979/80:66 15 Som Jag nämnde är del enligt min mening alllidklandervärt alt la befattning med en sak under förhållanden som objektivt settger skälig anledning att anta atl den är stulen. Det är bl. a. mot dennabakgrund förslagel att för vissa fall slopa kravet på styrkt förbrott skallses. När det gäller förvärv från behörig person vill jag förstanmärka att arbetsgruppens straffbestämmelse givelvis inte träffar etl fall,där förvärvaren redan vid köpet visste alt säljaren var behörig atl förfogaöver egendomen. gäller vare sig egendomen över huvud taget inte harfrånhänts någon genom brott eller etl godlrosförvärv har mellankommil ochutsläckt den ursprunglige ägarens rätt. Annorlunda är situationen om förvärvaren vid köpet pågrund av föreliggande omständigheter hade skälig anledning anta atl saken varstulen -och kanske själv trodde del - men del senare visar sig att säljaren varbehörig. Här kan man som arbetsgruppen säga att det för klandervärdhe-len iköparens beteende är "i viss mån ovidkommande" atl överlålaren iefterhand kan visas vara behörig, efiersom della för förvärvaren måsle framståsom en ren slump. Från den angivna utgångspunkten kan det sålunda sägas varaföljdriktigt atl arbetsgruppens förslag även omfattar den sist beskrivnasituationen. Som bl.a. förmögenhetsbrotlsutredningen har angett väckeremellertid förslaget i denna del betänkligheter med hänsyn till att köparenfaktiskt gör etl förvärv som i och för sig är civilrättsligt giltigt. Det ärvisserligen inte alldeles okänt i svensk rätt med kriminalisering avcivilrättsligt giltiga rättshandlingar. Självklart bör dock motsättningaremeUan straff- och civilrätt om möjligt undvikas. Det skulle uppenbarUgen ocksåte sig stötande att straffa den som visar sig verkligen ha gjort ettcivilrättsligt giltigt förvärv. Jag anser det därför nödvändigt atl tillgodoseden kritik som har anförts mot tanken att låta även förvärv eller mottagande avegendom från den som bevisligen var behörig atl förfoga över godset drabbas avstraff. Två vägar att lösa det angivna problemet har anvisats avremissinstanserna. Den ena, som har förordats av länsåklagaren i län,går ut på all en särskild åtalsprövningsregel införs enligt vilken åtal skallfå väckas bara när del är påkallat från allmän synpunkt. Den andra lösningensom har föreslagils av flera remissinstanser, bl. a. och Göieborgstingsrätter saml , skulle innebära all den nya straffbestämmelsenutformas på etl sådanl säll att den misstänkte får möjlighet att själv bevisaatl han har förvärvat eller mottagit egendomen från en behörig person. För egen dd kanjag inte se alt det skulle innebära någonverklig lösning av problemet att införa en åtalsprövningsregel. En sådan regelskulle visserligen i praktiken kunna tillämpas så att åtal inte skulle väckas ifall då den misstänkte under förundersökningen kan bevisa alt han har gjort etlcivilrättsligt giltigt förvärv. Om emellertid åtal har väckis och bevisningenförebringas under rättegången, skulle domstolen inte ha möjlighet all fri- Prop.1979/80:66 16 känna den tilltalade. En sådan ordning framstår enligt minmening inte som tillfredsställande. Den andra under remissbehandlingen föreslagna lösningenler sig mera ändamålsenlig från både principiella och praktiska synpunkler. Motdenna kan, som domareförbundet har påpekat, den invändningen visserligen riktasatt den innefattar elt avsteg från principen alt beviskrav i regel inte läggs påden tilltalade i ett brottmål. I BrB finns f n. etl sådant krav föreskrivetendast i fråga om brottet förtal (5 kap. I § andra stycket BrB). Dennainvändning kan dock enligt min mening inte vara avgörande. Om man ifortsättningen vill på en gång utvidga möjligheterna all på straffrättslig vägbeivra den organiserade brottsligheten och tillgodose rättssäkerhetens krav,lorde det i viss utsträckning bli nödvändigt att söka nya vägar vidkriminaliseringen. Övervägande skäl talar alltså enligt min mening för attutforma den nya straffbestämmelsen på elt sådanl sätt atl den ger möjlighet förden misstänkte atl frila sig från ansvar, om han kan bevisa alt han förvärvateller mottagit egendomen från en behörig person. Del återstår härefter att ta ställning till om den nyastraffbestämmelsen bör konstrueras som etl nytt brotlsbalksbrott eller knytaslill den nuvarande bestämmelsen om häleriförseelse. Arbetsgruppen har för sindel förordat den senare lösningen bl. a. däiför alt gärningsbeskrivningenunder alla omständigheter måste få slora likheter med häleriregleringen ochkonkurrensförhållandena mellan lagrummen på della sätl skulle komma till klarareuttryck. Förslaget har tillstyrkts eller lämnais ulan erinran av flertaletremissinstanser. Några instanser har dock uttalat sig för att man i stället börplacera den nya straffbestämmelsen i en särskild paragraf i 9 kap. BrB. Olikaförslag på brotisbenämning har också lämnais. Om man bortser från de särskilda begränsningar avkriminaliseringen som jag förut har föreslagit, kommer en straffbestämmelse avden har förordade konstruktionen inte atl skilja sig från den nuvarandebestämmelsen om häleriförseelse på annal sätt än atl den avser fall därförbrott inte har bevisats. Del ligger därför enligt min mening närmast tillhands atl låla beteckningen häleriförseelse omfatta även gärningar som träffasav den nya straffbestämmelsen samt atl placera denna i samma paragraf som densom behandlar häleriförseelse. Jag förordar en lösning av angiven innebörd.Lämpligen bör den nya regeln las in som etl nylt andra stycke i 9 kap. 7§ BrB. Straffskalan för häleriförseelse - böler eller fängelse ihögst - bör omfatta också gärningar enligt den nya bestämmelsen.Arbetsgmppen har föreslagit en särskild straffskala för grova brott medavseende både på sådana brott som omfattas av nykriminaliseringen och på debrott som enligt nuvarande terminologi utgör häleriförseelse. För egen delanser jag dock att det skulle föra aUtför långt att införa en sådanstraffskala, något som f. ö. skulle leda till den från vedertagen terminologiavvikande Prop.1979/80:66 17 sammanställningen "grov häleriförseelse". Jagvill sålunda inte förorda att en särskild straffskala för grova brott införs. Sammanfattningsvis innebär mitt förslag följande. 7 § försia siycket BrB gäller fn. all, om gämingsmannen i fall som avsesi6§ samma kapitel inte insåg men hade skälig anledning anta atl broll förelåg,han döms för häleriförseelse lill böter eller fängelse i högsl . Dennabestämmelse kompletteras nu med en regel av den innebörden atl gärningsmannenskall dömas för häleriförseelse även i det fallet atl han hade skälig anledninganta alt brott förelåg men del inte kan bevisas alt så var förhållandel. Vadsom har sagts nu skall dock gälla bara om gärningsmannens befallning medegendomen har avsett förvärv eller mottagande samt befattningen har skett iutövning av näringsverksamhet, vanemässigl eller annars i siörre omfattningeller gällt värdefull egendom. Slutligen föreskrivs atl ansvar inte skallådömas den som kan bevisa atl egendomen inte hade frånhänts annan genom broll. Enligt stöldgod slagen kan egendom som har ätkommils genombrott tas i förvar, när varken ägaren eller annan som har rätt lill egendomenär känd. Lagen, som kan sägas komplettera bestämmelserna i 36 kap. BrB omförverkande av utbyte av brott, lar sikte på två huvudfall. Etl är del s. k.Ijuvgömmefallet, dvs. när stöldgods anträffas t. ex. i naturen och såväl denbrottslige som ägaren är okänd, ett annal när genom broll åtkommen egendomanträffas hos gärningsmannen men egendomen inte kan återställas tiUmålsäganden eftersom det inte kan utredas vem denne är (1 § försia styckel).Elt tredje fall som regleras i lagen är när ägaren eller annan rättsinnehavarevisserligen är känd men ingen av dem gör anspräk på egendomen (1 § andrastycket). Lagen innebär all egendom som har tagits i förvar säljs om inteägaren eller annan rättsinnehavare blir känd och gör anspråk pä den. Tillämpningen av stöldgodslagen, som trädde i krafl den 1juli 1975, har enligt arbetsgmppen lett till resultat som av många uppfattassom stötande. Svagheten med regleringen anges av arbetsgruppen vara densammasom beträffande häleribrolten, dvs. kravet på styrkt förbrott. Som exempel påfaU där den nuvarande regleringen kan leda till olämpliga resultat kan erinrasom de i avsnitt 2.2 beskrivna siluafionerna när polisen vid husrannsakan harpåträffat och beslagtagit gods som till stor del inte kan identifieras men somdet är ytterst osannolikt att innehavaren har förvärvat på ärligt sätt. Omåklagare, eller efter åtal domstol, finner att förbrott inte är styrkt, skallgodset återlämnas till innehavaren. Det har i sådana situationer inte sällanvisat sig att denne är mycket angelägen om att fä kopior av beslagsprotokolletoch övriga handlingar för att på så sätt fä de åtkomsthandlingar beträffandeegendomen som han dittills har saknat. 1 SamL Nr 66 1979/80:66 18 Arbetsgruppenhar funnit del naturligt alt föreslå en sådan ändring i stöldgodslagen somsvarar mot den föreslagna ändringen i BrB. Egendom skall sålunda enligtpromemorieförslaget kunna las i förvar - förutom när förbrott är styrkt - ävennär del är fråga om förvärv eller mottagande som har skett i utövning avnäringsverksamhet, vanemässigl eller eljesl i siörre omfattning eller haravsett särskilt värdefull egendom och transaktionen har skett underomständigheter som gav skälig anledning anla atl egendomen hade frånhäntsannan genom brott. Vidare bör enligt arbetsgruppen i lagen uttryckligenföreskrivas att förvarstagande inte skall ske, om den som har egendomen i sinbesittning förmår visa att den som överlät eller överlämnade godset var behörigall förfoga över delta. Promemorieförslagethar tillstyrkts eller lämnats utan erinran av remissinstanserna med fåundantag. Även jag är ense med arbetsgruppen om att det är etl önskemål attstöldgodslagens bestämmelser kan tillämpas i de av arbetsgruppen åsyftadefallen. Med den konstruktion av den nya straffbestämmelsen i 9 kap. 7§ BrB somjag har föreslagit synes emellertid någon ändring i slöldgodslagen intebehövas för att detta resultat skall uppnås. Det grundläggande rekvisitet i 1 §slöldgodslagen - atl egendom anträffats som har ätkommils genom brott - ärnämligen tillämpligt även när brottet utgör häleri eller häleriförseelse (jfrprop. 1974: 124 s. 52). Om kriminaliseringen av häleriförseelse nu utvidgas ienlighel med milt förslag, blir därmed slöldgodslagen tillämplig även i vissafall när det inte kan bevisas huruvida förbrott föreligger eller ej, nämligennär gärningsmannens befattning med egendomen har avsett förvärv ellermottagande saml befattningen har skett i utövning av näringsverksamhet,vanemässigl eller annars i större omfallning eller gällt värdefuU egendom.Förmår emellertid innehavaren av godset visa atl hans fångesman var ägare lillgodset eller på annan grund hade rält alt förfoga över del, får egendomen intetas i förvar. Och har det redan skett, skall egendomen utlämnas så snartbevisskyldighelen har fullgjorts. Skulle egendomen redan ha försålts närbeviskravet fullgjorts, skall i stället ersättning utgå (7 och 8§§ lagen /1974:1066/ om förfarande med förverkad egendom och hittegods m.m.). Om det i detsärskilda fallet skuUe vara uppenbart obiUigt att ta egendomen i förvar, följerav 1 § stöldgodslagen att sä inte skall ske. Medhänsyn tiU det anförda föreslår Jag aUtså inte någon ändring i stöldgodslagen. Regelmässigtlorde fråga om lillämpning av slöldgodslagen i de fall som är aktuella kommaupp i samband med atl åtal för häleriförseelse väcks mot godsets innehavare.Gör denne anspråk på egendomen, ankommer enligt 2 § slöldgodslagen prövningenpå allmän domstol och kan samordnas med behandlingen av brottmålet. Enligt36 kap. 1 § BrB kan utbyte av brott enligt BrB som inte motsvaras av skada förenskild förklaras förverkat. Egendom som har frånhänts annan genom brott kansålunda inte förklaras förverkad, eftersom utbytet i 1979/80:66 19 ettsådant fall motsvaras av skada för enskild. Del utmärkande för de fall som dennya straffbestämmelsen i 9 kap. 7 § BrB tar sikte på är att det inte kanutredas om den aktuella egendomen har frånhänts annan genom brott eller inte.Möjlighet torde därför saknas alt i här aktuella fall tillämpa BrB:sförverkandebestämmelser vid sidan av stöldgodslagen. 3 Åtalsprövning vid vållande till kroppsskada m. m. Undersenare tid har betydande ansträngningar lagts ner på alt reducera antaletarbetsskador i vårt land. Den nya arbelsmiljölagen (1977: 1160) skall ses motbakgrund av dessa strävanden. Lagen bygger på tanken atl arbetsgivare ocharbetstagare skall samverka för att åstadkomma en god arbetsmiljö.Arbetsgivaren har dock huvudansvaret för arbetsmiljön, däribland förolycksfallsförebyggande åtgärder. Trotsansträngningarna för all skapa en säkrare arbetsmiljö är antalet yrkesskadorfortfarande högt. rapporteras i omkring 120.000 yrkesskador.Orsakerna lill dessa varierar. Ofta rör del sig naturligt nog om fall som kankarakteriseras som rena olyckhändelser. kan en yrkesskada förklaras medden skadades egen försumlighet. Andra skador uppstår till följd avarbetsgivarens brist på planering beträffande arbetsförhållandena. Inte sällankan man i samband med yrkesskador också notera all arbeiarskyddssiyrelsenmeddelat råd eller anvisningar lill förebyggande av skador av del aktuellaslaget, men atl råden eller anvisningarna inte har följts. Denarbetsgivare som försummar arbelarskyddsfrågorna kan ådra sig skadestånd, omhans försummelse förorsakar skada bland hans anslällda. Skadeståndsmöjlighetentorde lidigare ha bidragit till arbetsgivarnas inlresse all skapa en säkerarbetsmiljö. Parterna på arbetsmarknaden har emellertid genomavtal om trygghelsförsäkring vid yrkesskada skapat en ordning som innebär attden som i sill arbete drabbas av personskada får ersättning enligtskadeståndsrätlsliga normer utan alt behöva visa att någon har varit försumlig.Man kan därför säga atl skadeståndet har förlorat en stor del av sin fomapreventiva betydelse på delta område.