prop · G3031 · 1979-12-31 00:00:00 — Några remissinstanser har en uttalad negativinstäUning till den föreslagna gränsdragningen och anser atl denna börövervägas på nyll. i finner del egendomligt attärenden om socialtjänst skall kunna följa olika besvärsvägar. Länsstyrelsenanser vidare - liksom i Jämtlunds län - att förslaget leder lillelt svåröverskådligt syslem som ställer slora anspråk på precision i beslut ochbesvärshänvisningar. Länsslyrelsen i län fömlser belydande svårigheiermed olika besvärsmöjligheler. Utrymmet för felbedömningar om biståndets karaktäroch felaktiga besvärshänvisningar med åtföljande rättsförluster kommer enligtlänsstyrelsen att bli slort. På hälsovårdens område har länsstyrelsenerfarenhet av att dessa farhågor är realistiska. i länår tveksam lill gränsdragningen och framhåller att uppdelningen av biståndenligt 5 8 resp. 6 5 i förslaget till socialtjänstlag har angivits i allmännaordalag. Samma åsikt förs fram av i län. Kummurrätten 1 förordar att frågan om denenskildes möjligheter att få lill stånd ändring i avgiftsbeslut ägnasytterligare uppmärksamhet och alt möjlighet till förvaltningsbesvärsprövningav sådana beslut införs. Kammarrätten anför i denna fråga. är del möjligt för den enskilde att begagnasig av förvaltningsbe-svärsvägen för aU få ändring i beslut om avgift vidålderdomshem. Utredningen anser att de principer som anges i kungörelsen omavgifter vid ålderdomshem skall äga giltighet även i fortsättningen, mendäremot innebär utredningens förslag alt rätlen atl föra talan mot sådanaavgiftsbeslut genom förvaltningsbesvär tas bort. Något skäl till varför denna ändring har gjorts harkammarrätten inte kunnat finna i betänkandet. Den besvärsprövning som i dagsker i mål om avgift vid ålderdomshem kan innefatta en prövning av såväl attden av kommunen fastställda avgiftstaxan har tillämpats riktigt som attreglema i kungörelsen om avgift vid ålderdomshem har följts. Enligtkammarrättens mening vore det en fördel om en liknande besvärsrätt som denbeträffande ålderdomshemsavgift tillerkändes den enskilde även i fråga omandra avgiftsbeslut. De rikfiinjer som utredningen har föreslagit när detgäller uppbyggnaden av avgiftssystemet - särskilt kraven på en enhefiigbedömning och möjlighet till individuella hänsynstaganden i särskilda fall -talar också för att det bör finnas en möjlighet tillförvaltningsbesvärsprövning av avgiftsbesluten. Som utredningens förslag nu ärutformat torde det bli begränsade möjligheter för den enskilde atl få denavgift som debiteras honom överprövad. avgiftsbeslut i detenskilda fallet torde endasi kunna angripas kommunalbesvärsvägen. Vägrar denenskilde att betala avgiften, kan socialnämnden föra talan vid allmän domstolför att få Prop.1979/80:1 260 Därvid torde domstolen kunna pröva eninvändning från den enskilde om atl avgiftstaxan inte har tillämpats rikligtoch möjligen också en invändning om atl skäl för individuella hänsynstagandenhar förelegal. Det torde emellertid vara en mera praktisk ordning att sådanafrågor överprövas förvaltningsbesvärsvägen. Därigenom uppnås bl.a. att denenskilde kan få avgiftsdebiteringen överprövad i nära anslutning till attdenna görs och inle tvingas gå vägen över belalningsvägran. Av de remissinstanser som haryttrat sig i frågan om besvärsprövande myndighet tillstyrker flertalel alllänsrälten får denna funktion. hör kummurrätten i , länsstyrelsernui Uppsula, och . ochVästerbottens län saml . Kritiska mol förslaget ärriksrevisionsverkei och länsstyrelserna i och Norrbotlens län. Kammarrätten i vill utöverde skäl som utredningen har anfört för förslagel peka på all man uppnår alläven lekmän kommer atl della i avgörandena. Den kunskap och erfarenhel somnämndemännen kan förväntas tillföra domstolen bör enligl kammarrätten vara avvärde inle minst i de mål som den nya socialtjänstlagen kommer att ge upphovtill. Även i Göieborgs och län anser att medverkan av nämndemänvid besvärsprövningen är av väsentlig betydelse. Enligt meningbör något annat organ än länsrätten inte komma i fråga som besvärsinstans pålänsnivå. Den sakkunskap länsrätten för ifrågavarande ändamål behöver i socialafrågor och för att fortlöpande följa utvecklingen på det sociala områdel lordeenligt få tillföras länsrätten från länsstyrelsenssociahjänsienhd. Lånsstyrelsen i understryker att hänsyntill rättssäkerheten leder fram till länsrätten som besvärsprövande myndighet.Länsstyrelsen i finner atl välgrundade skäl lalar för denföreslagna lösningen. trycker främst på önskemålet om störreorganisatorisk reda mellan olika myndigheler och deras funktioner. Ävenlänsslyrelsen 1 är av uppfattningen att man når en bättre balansi uppgiftsfördelningen om får roll av enbart tillsynsmyndighet. De remissinstanser som är kritiskamot förslaget förordar som besvärsprövande myndighet.Riksrevisionsverkei framhåUer att det vid besvärsprövningen kanbli fråga om att väga samman den enskildes behovssituation och kommunensmöjligheter att tillgodose dessa behov. Det kan också bli aktuellt att göra enprioritering mellan olika personers behov inom givna resursramar. För atlrätten skall kunna göra de skälighetsbedömningar det är fråga om krävs mångagånger såväl social och medicinsk sakkunskap som kunskap om servicenivå ochresurser i den aktuella kommunen och i jämförbara kommuner. Sådan kunskap finnsinte naturiigen hos länsrällen. En stark och konsekvenl betoning av den enskildesbehov vid besvärsprövningen skulle enligt verket innebära, aU sådana 1979/80:1 261 kravkan ställas på kommunerna att dessa kan aktualisera frågan om ytterligarestatligt slöd för att kunna fullgöra de ålagda uppgiftema. 1 ell sådantperspektiv är regeringen enligl verkels uppfattning en mer nalurlig sislabesvärsinstans än regeringsrätten, vilket i sin tur skulle tala för länsslyrelseni StäUet för länsrätten som första instans. i län betonar attlänsstyrelsen redan är besvärsinslans och har befattningshavare med erfarenhetoch kompetens för uppgiften hl. a. till följd av tillsynsutövningen. Eltgenomförande av ulredningens försi.;,. ; skulle innebära att tillsynsulövningenoch besvärsprövningen skulle behandlas av skilda myndigheter. Länsstyrelsenanser att della inte är rationellt, allra helst som en besvärsprövning i siginnefattar tillsynsfunktioner. i är av denuppfattningen alt bistånd som i första hand avser att hjälpa den enskilde övereventuella svårigheter inte nödvändigtvis måste prövas i domstolsmässigordning. De handläggningsproblem en sådan ordning kan medföra torde enligtlänsslyrelsen inte uppvägas av eventuella fördelar ur rättssäkerhetssynpunkt.Länsstyrelsen understryker att man bör eftersträva att frågor om socialtbislånd i försia hand skall handläggas efter sociala melodprinciper. Deltaleder enligt fram till att den besvärsprövande funktionen börligga hos . Flera remissinstanser har tagil upp till diskussionfrågan om möjlighel till återförvisning av ärende från länsrätten tillsocialnämnden. i Uppsalu län är av den uppfattningen atllänsrälten vid bifall till besvären vanligtvis bör återförvisa ärendet prövning såvitt avser formerna för biståndet. Enligtlänsslyrelsen är detta en naturlig följd av en domstolsprövning somhuvudsakligen bör avse rättsfrågor. - Övriga remissinstanser som har tagitställning i frågan är dock negativt inställda eller tveksamma till en liberaltillämpning av möjligheten till återförvisning. Kummurrätten i SundsvaU anser att den föreslagnautformningen av 5 8 i socialtjänstlagen inte sällan kommer att tvinga debesvärsprövande myndigheterna att återförvisa ärendei till socialnämnden.Enligt kammarrätten inrymmer en sådan ordning flera olägenheter. Föruiom denexlra tidsutdräkt en återförvisning innebär kommer klaganden att ånyo varaberoende av socialnämndens prövning av hans framställning om bistånd. Kammarrättenpåpekar aU förvaltningsbesvärsinstitutet i den utformning det har enligtgällande rätt innebär att den besvärsprövande myndigheten i princip skall kunnasätta ett annat beslut i det överklagades ställe. Med den av ulredningen valdakonstruktionen kan förvaltningsbesvärsinstitutet sägas få en innebörd liknandekommunalbesvärens. Enligt kammarrätlens mening torde vidare fall kunna inträffadär socialnämnden vidmakthåller ett tidigare beslut med samma motivering somtidigare. Om utredningens förslag till utformning av besvärsbestämmelsemaskulle leda till en ökad användning 1979/80:1 262 avåterförvisningsinstitulet ökar därmed också risken för att en besvärsmyndighetsbeslut till en klagandes fördel ej kommer atl medföra någol för klagandengynnande beslul från socialnämnden. Detta är enligt kammarrättens mening inleacceptabelt ur rättssäkerhetssynpunkt. Lagstiftningsarbetet bör i stället inriktaspå alt försöka skapa bestämmelser som så noggrant som möjligt anger vad somfaller inom området för förvaltningsbesvär för att undvika att återförvisningav ärenden måste tillgripas i hög utsträckning. Även i finner all eltökande antal återför-visningar innebär etl avsteg från gängse uppfattning avförvaltningsbesvärsinstitutet. Frånsett denna mera principiella synpunkt anserlänsslyrelsen att man av en besvärsmyndighet vid bifall till besvär bör kunnakräva besked rörande den prakliska innebörden av detta genom uttryckligtangivande av summor eller ålgärder. TCO och anser attlänsrätten endast skall kunna fatta nytt beslut eller lämna besvären utanålgärd. Som skäl för denna uppfattning anges att besvärsinslansen endast på såsätt ges möjlighet att svara för en likartad behandling av ärenden i olikakommuner. ger uttryck för sammauppfattning. Även har en negativ inställning till återförvisningsmöjlig-heten. Några remissinstanser betonar värdet av informationom länsrättens beslut och uppföljning av dessa. i län anser att avskrift avbeslut bör tillställas som i egenskap av tillsynsmyndighet börfölja ärendet. bör också ges befogenhet att som allmänl ombud laupp frågan igen i domstolen om socialnämnden inte följer domstolens i beslutetultalade intentioner eller underlåter att ge erforderligt bistånd.Länsstyrelsen I trycker på behovet av att snabbt kunna spridainformation om utvecklingen. I detta syfte bör länsrätternas beslut ibesvärsärenden kontinuerligt sändas över till socialslyrelsen. Efterbearbetning och sammanställning kan denna information lämpligen förmedlas tillkommunerna via den regionala konsulentorganisationen. är av denuppfattningen att man kan förutse en ovisshet om innebörden av rätten tillbistånd. Kommunen finner det därför angeläget alt besvärsinstansernasprejudicerande utslag snabbt når ut lill kommunerna och menar att detta är enuppgift för tillsynsmyndigheterna. Prop.1979/80:1 263 Det avsnitt i ulredningensbetänkande som behandlar social nämnd har kommenterats endast av etl fålalremissinsianser. Men även om få remissinsianser har visat inlresse föravsnittet, så har några av dessa behandlat utredningens överväganden ochförslag deslo ulföriigare. , några av de slörrekommunerna och . Kritiken är övervägandepositiv, även om en del remissinstanser i vissa frågor har en uppfattning somavviker från ulredningens. Önskemål om klarlägganden eller yllerligareöverväganden på enstaka punkter kommer också fram i remissvaren. 19.2 De sociala nämnderna 19.2.1 och social distriktsnämnd uppfattning, atthuvudansvaret för skall läggas på en obligatorisk nämnd -socialnämnd - samt alt kommunernas möjlighet att inrätta sociala distriktsnämnderför bestämda geografiska områden bör bibehållas, delas av de fleslaremissinstanser som kommenterar frågan. Några enstaka remissinstanser lämnarförslaget utan erinran, men ingen remissinstans är negativ till denna del avbetänkandet. På enstaka punkter har dock vissa av remissinstanserna enuppfattning som avviker från utredningens. Följande remissinstanser uttalar etluttryckligt stöd för förslaget: brottsförebyggande rådel, sociulstyrelsen,siuiskonlorel, länsslyrelserna i , , och ochVästerbottens län. Kulmur, , Mulmö, Vuru, Kurlstuds, ,, och Krumfors kommuner, , , , TCO samt LRF. framhåUer att närdet gäller den sociala nämndorganisationen ansluter sig styrelsen tillförslaget om en socialnämnd med ett samlat ansvar för det sociala arbetet.Detta motiveras framför allt av hänsyn till arbetet med de övergripandefrågorna. När det däremot gäller praktiskt arbete och beslut i avgränsadefrågor anser styrelsen att det är bra om det politiska inflytandet delas avmånga och om en decentralisering inom kommunema blir möjlig. Styrelsentillstyrker därför förslagen om distriktsnämnder i kommunema. i län anseratt socialutredningens förslag om en socialnämnd och i förekommande fallsociala distriktsnämnder, såsom en för kommunerna obligatorisk organisation, ärhelt i linje med den utveckling som föregått utredningens betänkande.Förslaget stämmer också väl överens med den organisation som tillämpas i deflesta kommuner sedan 1979/80:1 264 Ingenting lalar för alt del vore någol att vinna på att återgå till enorganisation med funktionsnämnder inom . Etl ytteriigare skäl molåtergång är atl konsulentverksamhelen vid numera integrerals. 1likhet med ulredningen finner alt besiämmelser om kommunslyrelsegenerellt bör bli tillämpliga på socialnämnden. kommun tillstyrker förslagel att i varjekommun skall finnas en socialnämnd samt alt fullmäktige skall ha möjlighet atlbeslula om två eller flera distriktsnämnder. kommuns socialvård harsedan år 1971 prövat en organisation med social centralnämnd och tvådistriktsnämnder. En allmän uppfattning är att den prövade organisationen ärmycket ändamålsenlig både från de förtroendevaldas synpunkt och med hänsyntill de aspekter förvaltningsorganisationen företräder. Uppgifter om goda erfarenheter av att ha socialtjänstenorganiserad på det sätl som lagen om social cenlralnämnd m. m.ger möjlighet till framkommer också i andra remissvar, främst från kommuner. I en utförlig kommenlar till denna del avbetänkandel pekar på att utredningens förslag innehållervissa nyheter. Sålunda betonas dislriklsnämndernas möjlighet alt spela en meraktiv roll i del uppsökande och förebyggande arbetet. Distriktsnämndernaskunskap om distriktet, som bl. a. grundas på erfarenheter från det individuellastöd- och hjälparbelet kan utnyttjas vid medverkan i samhällsplaneringen ochdet övriga förebyggande arbetet inom distriktet. Även om socialnämnden har detsamlade budgetansvaret, kan distriktsnämnderna av socialnämnden ges uppdrag somrör t. ex. budgetberedning samt behovs- och resursinventeringar. Medutgångspunkl i två viktiga begrepp helhetssyn och närhet är kommunen mycketpositiv till de vidgade arbetsuppgifter som distriktsnämnderna ges iförslaget. Förslaget möjliggör dels en aktivering av distriktsnämnderna, delsen djupare förankring av ärendena hos såväl socialarbetarna som invånarna idislriklel. Den nuvarande tillämpningen av lagen om social centralnämnd har idetla avseende lämnal myckel övrigt att önska. Utredningen har dock ej berörtkonsekvenser för förvaltningsorganisationens struktur. I och med atldistriktsnämnderna tilldelas ansvaret för alla enskilda ärenden - om intefuUmäktige beslutar annat - dvs. även för bamomsorg, äldre- och handikappomsorgmåste förvaltningsorganisationen dislriktsindelas och samlliga programområdenmåste ha samma distriktsindelning. Med en sådan förvaltningsorganisation synesdet mycket komplicerat att behåUa uppdelning i socialavdelningar ochserviceavdelningar med linjeansvar för hela kommunen. Det torde varanödvändigt att till distriktsnämndema knyta en förvaltningsorganisation med ettsammanhållet ansvar för inom distriktet. Därigenom tillgodosesockså helhetssyn och kravet på närhet bäst. Genom en sådan organisation aktualiserasi än högre grad vilka specialistfunktioner som skall finnas och derasorganisatoriska tillhörighet. Kommunen anser att dessa frågor bör ägnassärskild uppmärksamhet i det fortsatta arbetet. Prop.1979/80:1 265 Mulmö kommun bilräder uppfattningen atl det börvara ell obligalorium alt en nämnd skall ha huvudansvaret för kommunenssocialljänsl samt alt när så erfordras särskilda dislriklsnämnder skall kunnainrällas. Förslaget bör ses som en konfirmalion av nu gällande ordning. Ihuvudsak bör också den ordningen gälla, all i den mån distriktsnämnder inrällasskall de befalla sig med enskilda ärenden men dämlöver ha möjligheter lillinsatser vad avser bl.a. förebyggande och uppsökande insalser i vid bemärkelse.Dislriklsnämnden skall alltså hos socialnämnden, utöver att vara direkt remissinslans,kunna aktualisera angelägna sociala frågor och problem som förekommer inomdislriklel. Enligl kommun underlättas socialvårdensnuvarande utveckling mot en utvidgad helhetssyn av lagen om social centralnämnd.Det är därför riktigt att lagen blir obligatorisk, likaså atl kommunema fårfortsatt möjlighel all inrälla distriktsnämnder. Dessa kan vara nödvändiga ide stora kommunema. får emellertid organisatoriska konsekvenser.De förtroendevalda skall företräda helhetssynen och ha det övergripandeansvaret för verksamheten. Nämnden måste inrälla sig därefter. Politikernamåste också genom deltagande i styr- och ledningsgrupper vara med iförberedelser av beslut samt i utvecklingsarbete och verkslällighdsåtgär-der avmera betydande omfattning. I dessa sammanhang blir specialiseringen ochdetaljeringsgraden hög. Också väljarna begär besked om detaljer frånförtroendevalda. Kommunen framhåUer också att bland de anställdaföreligger olika slag av specialisering. Ytterligare uppdelning avarbetsuppgiftema bör hållas tillbaka. Personalens kompdens måste fortlöpandevara på en hög nivå bl. a. genom information och utbildning. Dess medverkan isamhällsplaneringen förutsäller också att man sinsemellan har god kännedom omsocialförvaltningens tolala vård- och behandlingsarbete, resurser och siadigpraxis inom delområdena. Enligt ter det sigkonsekvent att, mot bakgrund av utökade ansvar och befogenhetervad gäller slmklurinriktade insatser såsom medverkan i samhällsplaneringen,uppsökande verksamhet och arbete med sociala problem i samhället, också desociala distriktsnämnderna, där sådana är inrättade, får dt ökat inflytandeäven på dessa mer allmänt sociala frågor inom del geografiska verksamhetsområdet.Frågan om kommunernas möjligheter att organisera sin verksamhet efler detpraktiska behovel och med minsta möjliga byråkrati har uppmärksammats i olikastatliga utredningar . Av förarbetena till den nyakommunallagen framgår att det varit statsmakternas strävan att så långt möjligtöverlåta till kommunerna själva att avgöra hur fördelningen av vissa frågormellan olika kommunala organ skall ske. Även om de sociala distriktsnämndema intehar åsyftats i detta sammanhang, är det uppenbarligen så att de grundläggandetankegångarna om minskad statlig detaljreglering och ökad frihet för kommunernaatt anpassa Prop.1979/80:1 266 sin organisation efter del prakliska behovel även i hög gradgäller belräffande förhåUandel mellan socialnämnd och socialadistriktsnämnder. Föreningen anser därför alt del är angeläget atlkommunfullmäktige ges befogenhet alt, om man så önskar, tilldeladistriklsnämnderna beslutanderätt även i andra frågor än sådana frågor somberör enskild person. socionomers riksförbundinstämmer i utredningens förslag, att möjligheterna att behålla despecialiserade nämnderna för nyklerhelsvård, socialhjälp och barnavård börslopas. Huvudansvaret bör ligga på en obligatorisk nämnd kallad socialnämndmed möjlighet atl inrätla sociala distriktsnämnder. På ett avgörande avsnitt avvikerdock förbundets uppfattning från utredningens. Förbundet anser inle allsociala dislriklsnämnden skall "ha lill uppgift atl befalla sig medärenden rörande enskilda personer". Inom övriga vårdseklorer i samhällelär del givet all anställda inom områdel - läkare och sjukvårdspersonal inomhälso- och sjukvård, lärare inom skolan, förskollärare och övrig personal inombarnomsorgen, instilutionspersonal inom åldringsvården - beslular belräffandevård- och behandlingsinsalser. I takt med att alltfler tjänstemän vidsamverkan mellan myndigheler skall erhålla insyn i och medverka vid beslut ienskilda ärenden måste tjänstemännen tillföras beslutanderätten. Det är därförnödvändigt att anslällda äger besluta i alla frågor rörandeden enskilde - naturligtvis så långl möjligt i samverkan med denna. Förbundetmenaratt det är viktigare att politikerna ägnar sin lid lill övergripande ochförebyggande frågor. Socialljänstens medverkan i samhällsplaneringen kommersärskilt att ställa ökade krav på förtroendemännens engagemang och intresse förprincipiella frågor. Detsamma gäller utredningens intentioner om ökad samverkanmellan olika samhällsorgan. Förbundet anser vidare allansvarsfördelningen mellan socialnämnden och sociala distriktsnämnden bör kunnadecentraliseras mer än vad ulredningen föreslår. Del gäller bl.a. övergripandefrågor inom distriktet och möjligheter alt ställa förslag och yrkanden direktlill fullmäktige. Ökad beslutanderätt bör som en konsekvens föras över fråndistriktsnämnden till tjänstemännen - via författning och inte genomdelegation. Vad som enligt förslagel kanförefalla Iveksamt är enligt atl distriklsnämnderna, trots altde får betydligt större befogenheter än belräffande t. ex. barnomsorg ochäldreomsorg, inte skall få göra egna framställningar till kommunfullmäktige.Del hade kanske varil naturligare att ge dem en ställning som liknar annanfakultativ nämnd, som I. ex.fritidsnämnden, för vars verksamhel, Irots att den är självständig, socialnämndensövergripande ansvar skall gälla. 19.2.2 Kommunens befogenhet utt orguniseru sociultjänsten Utredningens ståndpunkt, attkommunens befogenheter såvitt avser organisationen av börknytas an till indelningen i strukturinrik- Prop.1979/80:1 267 tade,allmänl inriktade och individuellt inrikiade insatser på så säU, atl del i detvå försia hänseendena bör slå kommunen fritt alt överiåta åt särskilt organatl handha vissa uppgifter, dock med ell övergripande ansvar för socialnämnden,medan verksamheten inom det individuella stöd- och hjälparbelet bör ankomma påsocialnämnden ensam eller i förekommande fall på social distriktsnämnd,kommenleras av remissinstanserna. Sociulstyrelsen anser att det kan bli avgörande förhur innehållet och meloderna för socialvårdens medverkan i samhällsplaneringenulvecklas om de politiska besluten för del sociala arbetet fattas i en nämndeller är spridda bland flera nämnder. Styrelsen anser därför att det inte börfinnas möjligh n atl bilda fakultativa nämnder för verksamheter som omfattas avsocialtjänstlagen. Brottsförehyggunde rådet finner alt frågan omansvarsfördelningen mellan socialnämnden och vissa fakultativa nämnder, t. ex.fritidsnämnden inte har klarlagts tillräckligt av utredningen. Somhuvudprincip anges att socialnämnden skall ha ett övergripande ansvar för helasocialtjänsten, således även för sådana verksamheter som bedrivs avfakultativa nämnder inom socialtjänstlagens kompetensområde. Kommunen kanvisserligen uppdra åt annat organ än socialnämnden att fullgöra uppgifter inomvad ulredningen definierar som strukturinriktade eller allmänt inriktade verksamheter,t.ex. inom barna- och ungdomsvården. skall dock hos kommunen göraanmälan om uppgifterna handhas på ett sätt som inte svarar mot de förverksamheten angivna syftena. Detta är enligt rådel en alltför passivansvarsfunktion. En stor del av den allmänt förebyggande och uppsökandeverksamheten för barn och ungdom bedrivs av sådana fakultativa nämnder(fritidsnämnd, skolstyrelse, kulturnämnd etc). I konsekvens med den s. k.sociala helhetssynen bör verksamheter, som riktar sig till bam och ungdomarmed mer eller mindre uttalade tecken på personliga problem, bedrivas inomsocialtjänsten med ett direkt ansvar för socialnämnden. Nämnden börföljaktligen ha ansvar även för planering och genomförande av förebyggande ochuppsökande verksamhet för barn och ungdom så snart socialt stödjande ålgärderkommer in i bilden. I ett omfattande yttrande gör Kommunförbundel engranskning av förslaget från rättslig synpunkt. Förbundel anför att dengrundläggande principen för all nämndförvaltning - oavsett om den ärfakultativ eller specialreglerad - är aU den är odelbar.