prop · G303114 · 1979-12-31 00:00:00 — Förmedllngsfällen.Utredningen lar på s. 145 upp sådana fall där en näringsidkare uppträder somförmedlare för en privat säljares räkning. Ulredningen konstaterar atl harålagt näringsidkaren en upplysningsplikt i dessa fall. Han har anseits börauttryckligen klargöra för köparen all han bara förmedlar affären och atleventuella krav skall riktas mot säljaren. Har niiringsidkaren brustit i sinupplssningspliki i detta hänseende har nämnden lagit upp ärendet till prövningmed näringsidkaren som motpart. Ulredningen vänder sig mot denna praxis ochanseratt förmedlaren inte bör 1979/80:114 , 141 kunna förvandlas till motpart och åläggas ansvar i denegenskapen bara därför att köparen (med fog?) har uppfattat honom som säljare. Enligt vad jag har erfarit överväger såvälkonsumentköpsutredningen som småhusköpkommitlén att föreslå regler om skärptansvar för förmedlare. 1 avvaktan på resultatet av dessa utredningars arbeleanser jag att inte bör ändra sin nuvarande konsumentvänliga praxis på dennapunkt. Tvisterrörande obetydliga värden. Ulredningen säger (s. 147) alt nämnden bör hamöjlighel all från fall till fall avvisa ärende, om det med hänsyn lilltvisteföremälets ringa värde inte framstår som motiverat all konsumenien försaken prövad. Någon absolut avvisningsskyldighet vill ulredningen dock inteställa upp för dessa fall. Jag inslämmer idena uttalande och bilräder även den avkonsumentverket framförda meningen atl nämndens heltidsanställde ordförande börges möjlighet all avgöra om etl ärende skall avvisas på grund avtvisteföremålels ringa värde. Praktiskt kan detta åstadkommas även på detsattet atl i princip en lägsla värdegräns fastställs men ordföranden förmöjlighel atl meddela dispens om konsumenten kan anföra särskilda skäl föran fösaken prövad. En sådan regel skulle otvivelaktigt underlätta de handläggandetjänstemännens lelefonrådgivning. Med hänsyn lill vad utredningen allmänt anförom nackdelarna med vårdegränser (13 kap.) ansluter jag mig dock, om än med visstvekan, lill uppfattningen au inte ens i princip - med möjlighet till dispens -någon lägsta värdegräns för prövning bör ställas upp. har på grundval av överväganden ibetänkandet (s. 160 f.) stannal för att inte heller i fortsättningen skallpröva reklamalioner som rör immateriella tjänster, såsom teknisk och juridiskrådgivning samt undervisning. blivande förslag lillkonsumenttjänsllag omfattar inte immateriella ijänsler. Ulredningen avser emellerlidalt i sin fortsatta arbete ta upp frågan om konsumenttjänstlagen bör vidgaslill atl omfalta immateriella tjänster. 1 den mån konsumenttjänsilagstiftningenutvidgas i della hänseende bör frågan om reklamationsnämndsverksamhet när detgäller immateriella tjänster tas upp till omprövning. har inte selt det som sin uppgiftatt överväga någol alternativt förfarande lill domstolsprocessen för andratvister än sådana som brukar kallas konsumenttvister, dvs. de som på ena sidanhar en näringsidkare, på den andra en konsument. Om konsumenien köpt sin varafrån en person som inte kan anses som näringsidkare kan han inte vända sig lillden . 1 betänkandet sägs au det knappasl 1979/80:114 142 skulle vara praktiskt genomförbart att låtanämndförfarandet avse tvister mellan enskilda och att del med en sådan lösningskulle föreligga en uppenbar risk för alt nämndens beslul respekterades mindreofta, något som skulle innebära en försvagning av helanämndverksamhelen. Rättegångsulredningen kan ime ulan vidare godiagareklamalionsutredningens resonemang. Till en början bör anmärkas attgränsdragningen i fråga om t. ex.eit köp skall anses ha sketl från ennäringsidkare eller från en enskild i bland kan vara vansklig, något som ocksäframhållits i betänkandet. Vidare kan en tvist mellan en konsument och enenskild säljare uppvisa samma problem och bedömningssvårigheier som en tvistmellan en näringsidkare och en konsument. Det kan vara frågaom exakt samma feleller brist i en vara eller samma dröjsmål med leverans. Även om nämnden i många fall tillämparsärskilda lagarsomendast gäller i förhållandet mellan konsument och näringsidkare är nämnden välbevandrad inom den mera allmänna juridikens område. Frågor om vad som skallanses vara fel eller brisl i en vara bör mänga gånger avgöras efter ensarladenormer. Om man förulsiiiler atl nämndförfarandet är en samhällsekonomiskt settlämplig handläggningsform för ett stort anlal enklare tvister mellan konsumentoch näringsidkare - vilkel man för övrigt pä goda grunder torde kunna göra -kan det vara vän att studera om samhällels resurser i fall vilka kan vara iSlort setl identiska utan undantag skall läggas ned på domstolsförfarandel. Delkan från en ralionell utgångspunkt vara lämpligt att mera se lill tvisten änlill partsförhållandets karaklär. Med en sädanl belraktelsesätl kan det finnasanledning överväga om inte nämnden borde få pröva enklare tvister mellan t. ex.en konsumeni och en säljare som inte är näringsidkare och till och med tvistermellan två näringsidkare. Del framgår inle av betänkandet varför det knappasl skullevara praktiskt genomförbart alt låla nämndens verksamhetsområde utvidgas attgälla nckså tvisier dår säljaren även vara inte är näringsidkare. Möjligenavses därmed atl i nämnden ingär representanter för bl. a. näringslivel. Påandra umråden i samhällel låter man emellertid representanter förnrganisationer delta i avgörandel av ärenden utan all parlerna ärorganisaiionsanknuina. Här skall endast nämnas hyresnämnderna i vilka ingårledamöter utsedda på förslag av riksorganisationer oavsell om parterna ärmedlemmar i sädana organisationer. Att den allmänna reklamationsnämndenhittills haft en annan ordning lorde kunna ses mol bakgrund av sätlel förnämndens tillkomst. När nämnden nu permanentas finns det anledning all närmaresludera skälen för principens uppräithällande. Den försöksverksamhet som inom bedrivitsrörande fastighelsreklamationer har avsell också tvister mellan enskilda. Detframgår inte av belänkandet om detta orsakal några särskilda problem eller omde enskilda visal lägre följsamhel beträffande nämndens beslul när det integälll en konsumenltvist i hävdvunnen mening. Man har för övrigl anledningifrågasätta om det verkligen skulle spela så stor roll om följsamheten 1979/80:114 143 beträffande nu förevarande ärendegrupp skulle bli lägre.Följsamheien beiräffande nämndens beslut kan ökas också genom en framtidabäitre koppling mellan nämndavgörandet och en senare domstolsprocess. Särskiltkan del finnas möjligheter att bättre utnyttja lagsökningsinstitutei för sädanafall där ren tredska föreligger. Den omständigheten an en reklamationsnämnd en gångskapades i syfte au uigöra en motvikt mot näringsidkarnas dominans ikon.sumentförhållan-den medför inte att en sådan nämnd skulle vara mindrelämpad au handlägga också tvister vari näringsidkare inte är inblandade. Urräiiegängsutredning-ens synvinkel iir del angeläget framhålla all man inte börse den av reklamaiionsutredningen föreslagna lösningen som en gång för allagiven. Härtill kommer också allmänpolitiska överviiganden i vad mån man skallsöka lösa andra än rena konsumenttvister i en annan ordning än vid domstol. Troligtär all problemaliken kring kosinadsregleringen i de mindre tvistemålen viddomstol iså fall kan förenklas. Rättegångsulredningen kan dock, som lidigarehar framhållits, inte ännu gå närmare in på hur de nu mera allmänl berördafrågorna enligt ulredningens mening bör lösas. En viktigbegränsning i det föreslagna tillämpningsområdet för den allmännareklamationsnämnden är av mycket allmän art och gäller sådana tvister""som inte lämpar sig för nämndens prövning"". 1betänkandet lämnas en närmare redovisning av vilka fall detla skulle gälla. Somen punkt tas upp ärenden där ulredningen är alllför ofullständig. Vidare angesivisler i vilka det är svårl all uireda om en vara är behäftad med fel ochsådana tvisier i vilka en nödvändig undersökning av elt reklamalionsobjektskulle visa sig alltför dyrbar eller tidskrävande. De ärenden som skulle krävaalltför lång handläggningslid eller som skulle ta i anspråk alllför siorapersonalresurser skall ocksä fä avvisas. Tvisier som rör mycket slora beloppanges kunna vara mindre lämpade för en prövning i reklamationsnämnd. Nämndenskall vidare ha rätt att avvisa ett ärende, om del visar sig all tvisten ifråga redan är anhängig vid allmän domstol eller senare under pågående nämndförfarande anhängiggörs där. Vidare skall avvisning ske om tvisten är mer gammal när den anmäls, eftersom det blir svårare atl utreda defaktiska förhållandena i en ärende,ju längre lid som förflyter. I sädana falldär det ärsvåri all objekiivt bedöma reklamationsobjekteis kvalitet,säsom ifräga om konstverk, fotografier och böcker, skall avvisning ocksä kunna ske. Det kanifrågasättas om lämpligheten av an pröva visst ärende vid nämnden bör få sessom etl så isolerat nänmdproblem som reklamaiionsutredningen synes ha tänktsig. De mål som inte går alt utreda inom ramen för etl renl skriftligtförfarande passar giveivis inte för prövning inför niimnden. Man gördelemellerlid enligt rättegångsulredningen alltförenkell för sig, om man hävdaratt nämndförfarandet inte bör komma till användning bara därior atl t. ex.utredningen vid nämnden skulle varu resurskrävande. En beaktansvärd faktor vidnämndens prövning av fråga om avvisning borde enligt räiiegångsutredningensmening vara, alt avvisningen inte loialt selt 1979/80:114 144 kanförutsättas bli dyrare för samhället än vad en nämndpriivning skulle ha blivit.Om resultatet av en avvisning blir att enskilda tvingas avstå från atl göra sinrätt gällande eller tvingas driva sin sak, eventuellt på samhällets bekosinadgenom rättshjälpen vid en kostnadskrävande domstolsprocess, bör ennämndprövning vara atl föredra. Enfullsländig kostnadsanalys av etl enskilt fall lorde vara omöjligall göra. Hänsyn kan behöva las bl. a. liil alt nämndbesluten inte ärverkställbara och atl en senare domstolsprocess kan länkas komma till ståndefier nämndens prövning av eu ärende. Den omständigheten atl effekterna av ettavvisningsbeslut långl ifrån alltid kan överblickas böremellertid inte föhindra att nämndens prövning av avvisningsfrågan principielll görs utifrån ettvidare perspekliv än vad som har förutsatts i reklamalionsutredningensbelänkande. Utredningendelar den i beiänkandei framförda uppfattningen att tvister som rör storabelopp kan vara mindre lämpade för prövning i reklamationsnämnden. För tvistersom rör stora belopp bör i slället dumslulsförfarandet mestadels anses lämpat.Visseriigen kan del med fog hävdas att tvisteföremålets värde inte påverkarell måls svårighetsgrad i sakligt eller juridiskt hänseende. Men när det gällersiora belopp har parterna befogade anspråk pä all få del av den noggrannare ochmera rätissäkra domstolsprövningen. Domstolsförfarandel blir mer tungrott ochkostsamt, men mäl om stora värden bär också större kosinader. Vad nu sagtshindrar emellertid inte alt parter i tvist om slnrt belupp bör ha möjlighel atlvälja reklamalionsnämnden som tvisilösningsorgan, om förutsättningarna förnämndens medverkan i övrigl är uppfyllda. Delbör tilläggas all den föreslagna rälien för nämnden att själv utan närmarevägledningav lagtext avgöra,om den är lämpad för prövning av visst ärende,torde vara närmast unik när det gäller offenllig verksamhel. Banklagsuiredningenhar ännu ej behandlat vad som bör gälla i fräga om bankinspektionens granskningav bankernas verksamhet för att i skilda hiinseenden ge ett gott konsumentskyddåt bankkunderna. delar emellertid reklamalionsutredningensuppfattning alt bankernas verksamhet f n. inie bör bli föremål för behandling ireklamationsnämnden. Reklamationsutredningenföreslår att skall kunna behandla sådana ärendendär kommun uppträder som näringsidkare. Slyrelsen vill även hår hänvisa tillproposition nr 33 till riksdag om samhällels konsumenlpolilik. Däranförs å sid. 62 följande: 1979/80:114 145 ""Begreppet konsumentpolitik bör avse de problemsom sammanhänger med konsumenternas köp och användning av varor och tjänster,som bjuds ut på den privata marknaden eller på marknader som arbetar enligtlikartade principer"". Slyrelsen som finner att utredningen tagil allt för län påfrågan om reklamation av kommunala varor och tjänster, avvisar del framfördaförslaget. Frågan om reklamation inom den offentliga sektorn fordrar föreställningstagande en omfattande analys varvid beaktas vilka andra möjligheteren konsument har att få rättelse när det gäller den offentliga sektorns varoroch tjänster. Utredningen föreslår atl det i reklamationsnämndensinstruktion intas en regel om möjlighet för nämnden att avvisa ärenden.Avvisning skall kunna ske om exempelvis etl ärende bedöms kräva alltför långhandläggningstid eller om det med hänsyn till tvisteföremålets ringa värde inteframstår som motiverat atl konsumenten får saken prövad. Enligt LO:s meningmåste en sådan regel hanteras med stor varsamhet eftersom även bagatellärendeni vissa fall kan vara principiellt viktiga. Vidare kan det ibland vara avsärskild betydelse för knnsumenlen alt få saken prövad även om den rör etlobetydligt värde. Utredningenföreslår att endasl konsumenten skall kunna påkalla reklamationsnämndensprövning av en tvist, och att denna prövning skall vara kostnadsfri förkonsumenten. LO delar ulredningens uppfattning i dessa frågor. Likaså finner LOdet riktigt atl nämndens beslut även fortsättningsvis bör ha karaktären avrekommendationer, och att publicering av namnen på de näringsidkare sum inteföljer reklamationsnämndens beslut sker i regi och i deformer som verkel bestämmer. 4.2.11 /SR: Utredningen föreslåratl även statlig och kommunalverksamhe! bör falla under nämndens verksamhetsområde. Det är emellertid oklartvar utredningen anser att gränserna går mellan de områden som nämnden kan ochinte kan behandla. /SR anser alt alla tjänster utförda av stat ellerkommun, när denne uppträder som näringsidkare skall kunna vara föremål förnämndens verksamhet. Konsumenten torde ofta känna sig minsl lika utlämnad, närstat eller kom mun är motpart som när en enskild näringsidkare är det. /SRlillstyrkeräven utredningens uttalanden.all ijänsteravjurisler, som ej ärledamöter av , kursverksamhet och annan utbildning samlbegravnings-, hälsovårdsijänster och bekantskapsförmedlingar o dyl. bör kunnaprövas av . 10 1979/80. 1979/80:114 146 1del inledande tillstyrkandet av att permanentas ligger åven etttillstyrkande av att får verka under tämligen fria former även fortsättningsvisnär del gäller förfarandel. skall således på lämligen diskretionära grunderkunna avvisa ärenden. Om så sker, är det emellerlid angeläget att konsumenten färupplysning om vart hon i stället ska vända sig med sin reklamation. Ianledning av vad utredningen anför (sid. 160) angående juridiska uppdragutförda av annan än advokat vill samfundet påpeka att dess tillsyn överadvokaterna omfattar advokaternas principalansvar för bi trädande ju rist somär anställd på advokatbyrån. 4.2.13 Sverigesindusirifiirhund och : Videlar uppfattningen au nämnden inte skall pröva tvisier näringsidkare emellaneller konsumenter emellan. Däremoi anser vi det inte självklart atl varor ochtjänster producerade av stat och kommun inte skall kunna behandlas av nämnden isådana fall då stal och kommun ej uppträder som näringsidkare.Konsumentproblemen kan uppkomma såväl pga offenllig som privat verksamhet ochoavsett om samhället uppträder i kommersiellt sammanhang eller inte. Ettpraktiskt argument skulle vara att en utvidgning av verksamhelen på detta sättskulle föra med sig en så stor ärendeiillsirömning att nämndens uppgift attenkelt, snabbt och billigt lösa tvisier skulle sättas i fara. Detla förhällandeskulle dock visa på behovel av tvisllösande organ då det gäller den offentligasektorn. Vi anser dock att frågan inle är lillräckligl penetrerad för attomgående ingå i nämndens verksamhel. a. detta skäl bör en utredningtillsättas med syfte alt se över konsumeniskyddel inom den offentliga sektorn. 1frågan om vilken part som skall kunna påkalla prövning hos reklamationsnämndenvill vi framhålla atl det finnssituationer dääven näringsidkare borde ha dennamöjlighet. Det gällerexempelvis de fall då parterna själva inte kunnat lösakonflikten men konsumenien trots uppmaningar från näringsidkaren ochexempelvis konsumenlsekreterare inte vill påkalla prövning utan återkommer medkrav till näringsidkaren. Sådana fall är antagligen relativt sällsynta ochskulle därior inle utgöra någon större arbetsbelastning för nämnden men utgöraen uppenbar fördel för näringsidkaren i här angivna situationer. 1979/80:114 147 4.2.14 liäluis/åbnkers riks/örbinul: vill vidare förorda, alt nänmden skall kunna prövaärenden där kommun är konsumentens motpart. Huruvida kommunen i det enskildafallet kan betraktas som näringsidkare eller som offentligrättsligt subjekt lordesakna belydelse. Del avgörande skall vara om kommunen tagil betalt för sinatjänster. Om lagändring krävs för att nå detta resultat föreslås att sådanlagändring vidlas. 4.2.15 Moiorniäniiciis riks/öibuiid: I och för sig synes del riktigt all endast har att pröva tvister mellan konsumenter ochnäringsidkare. 1 en viss situation kan det dock vara av intresse att fåAllmänna bedömning i en tvist mellan två konsumenler. Msyftar härvid på den situation som t. ex. uppkommer när en konsumeni säljer enbål till en annan konsument genom förmedling av näringsidkare. I händelse avtvist mellan köpare och säljare är i ett sådanl fall konsumeniköplagentillämplig. Vad angår förslaget att statlig och verksamhetskall kunna bli föremål för prövning i , dockendast i den mån staten eller kommunen uppträder som näringsidkare,ifrågasätter M huruvida det icke vore lämpligt att l.ex. tvister mellankonsumenter och AB på grund av obligatorisk kontrollbesiktningbör kunna prövas av . Man bör härvid hålla i minnetatt i den män AB utför s. k. frivilliga konditionsiestertorde tvisier på grund härav kunna prövas av . 4.2.16 Svenska Jörsäkringsbolags riks/örbiind: Avvisningsfrågan uppkommer inte sällan i ärenden angåendeersättning ur ansvarsförsäkring, trafikförsäkring eller annan försäkring på skadeståndsom-rådel.Bedömningen kan här vara beroende av muntlig bevisning. Vidare finns ibland idessa ärenden juridiskt komplicerade frågor om förutsättningar för attersättningsansvar skall föreligga. De kan också karaktäriseras av all tvisteninte sä mycket kan anses hänförlig till förhållandet mellan försäkringsgivareoch konsument som till förhållandel mellan (vanligen) tvä konsumenter: denskadeståndsskyldige och den skadelidande. 1 ett ärende om ersättning ur vanligansvarsförsäkring rör tvisten mestadels förutsättningarna för ansvar ochskadeståndets storlek. Försäkringsbolaget ärbetalare av skadeståndet, men denförsäkrade (den skadeständsskyldige) kan ha viktiga intressen att bevaka, t.ex. självrisk eller annan oförsäkrad del av ansvarei. I ärendena om ersäitningur trafik- eller annan motorfordonsförsäkring kommer en eventuell motpart in ibilden, och tvisten kan dä komma 1979/80:114 148 an röra kontrahenternas motstridiga intressen ochuppfattningar beträffande trafikolyckan. Au skadestånds- och irafikärendena i de nu berördaavseendena inte alltid äran jämställa med sådana reklamationsärenden somnämnden i första hand är lill för hindrar inte att nämnden ändå i vissa fiillkan vara ett lämpligt forum lör tvistlösning också på detla område. Domstolarnaförbehålls därigenom prövningen av mål där rättsfrågorna iir komplicerade ellerdär det är nödvändigt med bevisupptagning i former som inle är möjliga i niimnden. På detta sätt tillgodoses försiikringsbolagens intressenav ;iit praxisbildningen sker i tillförlitliga former. Når nu nämndverksamhetenpermanenlas finner riksförbundet det angelägel au principerna för fördelningenav ärenden mellan domstolarna och niimnden i de nu berörda avseendena klarlanges i den blivande propositionen. En annan kalegori av ärenden där reklamationsnämnden intealltid utgör lämpligl forum är tvister om värderingar. Som exempel kan nämnasvärdering av stulen eller annars förkommen eller skadad egendom. En rimlig ståndpunkt är ofta att värderingsfrågor hanteraspå del sätt som föreskrivits i försäkringsavtalet, nämligen genom hänskjutandetill skiljemän, när skiljeklausul finns, eller till värderingsman enligtförsäkringsbolagens allmänna bestämmelser 1976, AB 101, vilka i regeltillämpas vid tvist om värdel av skada på lösegendom. Det kan inte anses obilligtmot konsumenien atl viirderingen sker i nu angiven ordning, eftersom dengaranterar atl sakkunskapen kommer lill tals på de många olika områden som äraktuella. ,har också i ell ärende 1976 angående värdering av brandskada påbyggnad ansett atl värderingen bör ske i sådan ordning (dnr 1207/76). Som framgår av beskrivningen i betånkandet om nuvarandeförhållanden vid .ARN (särskilt sidorna 54-56) intar försäkringsnämnden i flerahänseenden en särställning. Vad som där prövas är i huvudsak beslut frånförsäkringsbolagens sida innebärande avslag helt eller delvis av begäran omförsäkringsersättning (inkl. skadestånd). Nämndens verksamhet blir därför merlik t. ex. den som förekommer vid klagoinslanserna inom socialförsäkringen änden inom övriga nämnder inom reklamationsnämnden, något som bl. a. belyses avden mycket stora skillnad i ärendefrekvens som redovisas i labell 2.2.12. Utredningen föreslär inte någon egenllig förändring av dethittillsvarande verksamhetsområdet för nämnden. Som skall nämndensåledes ha rätl all avvisa ärende som inte lämpar sig för en prövning inämnden. Den av Ulredningen gjorde genomgången av omständigheter som enligt ulredningensmening bör kunna föranleda sådan avvisning stämmer väl med åsikter. 1979/80:114 149 Det böremellertid diskuleras om del inte ifråga om enärendekategori, s. k. vållandefrågor, finns anledning all gå längre, dvs. atthelt undanta dessa ärenden från möjligheten att bli prövade i nämnden. Skälen för ett sådant undantagande är i huvudsak följande.Om de av utredningen angivna motiven för att nämnden bör avböja all prövaärenden skulle följas, synes det vara stor sannolikhet för alt större delen avärendena rörande vållandefrågor skulle komma att avvisas. Det sammanhänger medalt ett lillfredsställande underlag för prövningen i dessa fall förutsälterarbetsformer av det slag som finns vid underrätterna, men inte hos nämnden. Ifråga om den del av ärendena som skulle vara möjliga atl pröva i nämnden gälleratt de också skulle kunna prövas i domstol. Här föreligger alltså den situationen atl domstol alllidär lämpligt organ för tvistlösningen och oftast det enda lämpliga organel,medan är lämplig i vissa fall men olämplig i kanske flertalet fall. Motdenna bakgrund synes den enda rimliga lösningen vara att låta alla dessaärenden avgöras av domstol och inte av . Genom ett sådant ställningstagande skulle man framför alltnå två mäl. Dels skulle man fä en styrning av denna ärendetyp till enprövningsorgan som i varje fall för det stora flertalet fall svarar motönskemålen om lättillgänglighet, låga kostnader och kompetens, dels skulle mandärigenom väsentligt underiätta hänvisningsproblemet. Härmed avser vi deninformation om vilken möjlighet/vilka möjligheter en missnöjd kund har att fåsitt ärende prövat. Sådan information lämnas nu såväl skriftligen som munlligenoch av ett stort antal personer, däribland även av kommunernas konsumentvägledning.Man kan säkerligen inte begära av dessa personer att de skall kunna gekonsumenterna någon ledning för valet mellan domstol och . Skullehänvisningen ske så att konsumenten upplyses om att han kan vända sig, eftereget val, antingen till domstol eller till föreligger det uppenbarligenstor risk för att hänvisningen leder konsumenten in i en återvändsgränd och välockså därigenom skapar viss risk för rättsförlust. vill föreslå att det överväges om inte systemetför tvistlösning på konsumentområdet skulle vinna på om vållandefrågornaflyttades bort från ARN:s verksamhetsområde. Det förutsätter att ansträngningargörs i syfte att förändra konsumenternas nuvarande attityd gentemotdomstolarna.