prop · G30383 · 1979-12-31 00:00:00 — På grund av del sagda anser jag i likhel med kommittén ochflera remissinstanser alt en central registrering av meddelade näringsförbudbör komma till ständ. Registreringen bör omfalta även interimistiska näringsförbud. 1 fråga om förläggningen av ett centralt register övernäringsförbud har delade meningar framförts från remissinstanserna. förslag om förläggning till RSV har föreslagits patent- ochregistreringsverket saml NO. Frågan hänger samman med spörsmålet omupprättande av ett konkursregisler. Flera inslanser förordar att ett sådantregister upprättas. Enligl min mening lalar starka skäl för att ett registeröver näringsförbud förläggs lill RSV. De kronofogdemyndigheter som ärtillsynsmyndigheter i konkurs har en viss roll i syslemel med näringsförbud.RSV är centralmyndighet för administrationen av exekutionsväsendet. pågår som har nämnts arbelet på . I likhet med kommittén anser jag det naturligt alt låtauppgifler om näringsförbud ingå i ett konkursregister om ett sådant inrättas.Införandet av det nya näringsförbudet bör emellertid enligt min uppfattninginte i och för sig motivera inrättandet av etl särskilt konkursregister. Dettabehövs inte för att kontrollera efterlevnaden av redan meddelade förbud ochinte heller är elt konkursregister nödvändigt för att ta ställning till enförbudsfråga när en sådan aktualiseras. Frågan om konkursregisler rymmer ävenallmänt exekutionsrältsliga aspekier. Jag är inte beredd all i delta ärendeförorda alt ett särskilt konkursregister för hela riket upprättas utan dennafråga får avgöras i annat sammanhang. Sammanfattningsvis anser jag atl registret övernäringsförbud bör förläggas till RSV. Uppgifterna i legistret om vilka som harmeddelals näringsförbud bör vara offentliga. Somjag har framhållit bör inte den som harmeddelats näringsförbud kunna bli registrerad som enskild näringsidkare ellersom ställföreträdare för aktiebolag, handelsbolag eller ekonomisk föreningeller för ideell förening eller stiftelse som driver näringsverksamhet. Sådanregistrering sker i handels-, förenings- och aktiebolagsregistren. Kommitténsförslag om att det vid ansökan om registrering skall fogas en försäkran om attvederbörande ej är underkastad näringsförbud kan ifrågasättas. Betydligtsäkrare är naturiigtvis ett bevis från myndighet att något näringsförbud ejföreligger. Genom att näringsförbudsregislret förläggs till RSV bör det intevara förenat med störte svårigheier eller koslnader all framställa bevis somkan bifogas en ansökan om registrering. 1979/80:83 49 som bör undersökas är att låla RSV kontinuerligt hållapatent- och registreringsverket och länsstyrelsema informerade omnäringsförbudsregistrets noteringar. Del synes ej nödvändigt att i dettaärende ta en slutgiltig ställning i denna fråga. Meddelar en domstol ett näringsförbud, bör underrättelseske till näringsförbudsregistret. Detsamma bör gälla om ett förbud upphävs helteller delvis eller om det förlängs. Även om interimistiska näringsförbud börunderrättelse lämnas till registret. Är del känt att vederbörande förekommer iaktiebolags-, förenings- eller handelsregister bör, som kommittén harföreslagit, underrättelse också ske till det registret. En viktig fråga är i vad mån olika myndigheter skall varaskyldiga att kontrollera att ett meddelat förbud efterlevs. Som framgår av detföljande bör näringsförbudet sanktioneras av straffpåföljd. Underlåter den somhar träftats av ett förbud att ställa sig detta till efterrättelse ankommer detytterst på polis- och åklagarmyndigheterna att beivra överträdelsen. Avnaturliga skäl måste det i många fall bli svårt för polisen att få kännedom omen överträdelse. Detta sammanhänger delvis med att det saknas målsägande somkan göra anmälan om brottet. Det kan därför ifrågasättas om inte andramyndigheter borde medverka i kontrollen av förbudets efterlevnad. I dettasammanhang finns det anledning att erinra om det utredningsuppdrag somregeringen genom beslut har meddelat brottsförebyggande rådet(BRÅ). 1 beslutet uppdrogs åt BRÅ att inom ramen för översynen avlagsfiftningen mot den organiserade och ekonomiska brottsligheten se överbestämmelserna om informationsutbyte och anmälningsskyldighet mellanmyndighelema samt föreslå erforderliga lagstiftningsåtgärder m.m. Med hänsynhärtill anser jag att det är för tidigt att nu ta ställning till frågan om attålägga någon annan myndighet än polis-och åklagarmyndigheterna en generellskyldighet att utforska i vad mån den som har underkastats förbud fortsätteratt driva näringsverksamhet. Det finns emellertid anledning att särskilt beakta de falldär det är aktuellt att avveckla näringsverksamhet som pågår vid den tidpunktdå förbud meddelas av domstolen. I sådana fall skulle det framstå som stötandeom det inte sker en effektiv tillsyn över att avveckling verkligen äger rum.Nära till hands för denna uppgift ligger tillsynsmyndigheten i konkursen. Enligt min mening bör det alltså ankomma påtillsynsmyndigheten att -utöver skyldigheten att vid behov anmäla fråga omförlängning av näringsförbudet - särskilt övervaka att den som har meddelatsförbud avvecklar sin näringsverksamhet. Sker inte detta bör tillsynsmyndighetenanmäla förhällandet till polisen. Som ett led i sin övervakning börtillsynsmyndigheten bl.a. kontrollera huruvida vederbörande vidtar åtgärderför att bli avförd från exempelvis aktiebolagsregistret. Olika myndigheter kan i sin verksamhet komma i kontakt medpersoner som trots näringsförbud driver näringsverksamhet. 4 1979/80. Prop.1979/80:83 50 exempelvis kronofogdemyndigheterna i den exekutiva verksamheten,länsstyrelsernas skatteavdelningar, de lokala skattemyndigheterna,och . Utan att det framgårullryckligt av särskilda föreskrifter måste det anses förenligt med dessamyndighelers verksamhel och dessulom önskvärt att de anmäler överträdelser avnäringsförbud till polisen. När det gäller kontrollmöjligheterna i samband mednäringsförbud kommer förhållandena som sagts snart att avsevärtförbättras. Överföringen av aktiebolagsregistret lill data beräknas varaslutförd . Vid uppbyggnaden av detta register liksom övrigatidigare nämnda dalabaserade register är det viktigt all man beaktar desärskilda önskemål som kan föranledas av beslämmelserna om näringsförbud. 2.15 Sanktioner vid överträdelse av förbud Den lämpligaste reaktionen mol överträdelse avnärngsförbud är enligt kommitténs mening straff Straffet föreslås bli fängelsei högst . I ringa fall föreslås dock påföljden bli böter eller fängelse ihögst . Kommittén diskuterar om del straffrättsligasanklionssyslemet bör kompletteras med påföljder av ekonomisk natur, i förstahand en möjlighet att i förbudei utsätta vite. Överträdelse av förbud somförenats med vite skulle då inte föranleda ansvar. En ordning med vite ansesdock vara mindre lämplig. Vederbörande skulle enligt kommittén bl.a. kunnamedvetet kalkylera med viiesbeloppet vid överträdelse av förbudet. Kommittén har också övervägl att låla den som genom t.ex.ett aktiebolag överträder förbud drabbas av personligt betalningsansvar förbolagets skulder. Kommittén har emellertid inte velat föreslå ett sådantbetalningsansvar. lorde reglerom personligt betalningsansvarha betydande preventiva verkningar i de fall där vederbörande har utmätningsbaralillgångar. 1 de fall där näringsförbud har meddelats synes dock den avhållandeeffekten vara osäker. När det gäller straffbestämmelsen rörande överträdelse av199 a § KL föreslår kommittén att den skall finnas kvar oförändrad. Kommitténs val av straff som sanktion har fått ett ihuvudsak positivt mottagande av remissinstanserna. Flera instanser föreslårdärutöver att personligt betalningsansvar skall kunna ådömas den som överträdernäringsförbud genom att driva näringsverksamhet i form av exempelvisaktiebolag. En instans anser alt etl annat sanktionssystem än det kommitténhar föreslagit bör övervägas. Föreläggande av vite framhålls därvid som ensanktion med en tillräckligt återhållande effekt. I likhet med kommittén och flertalet remissinstanser anserjag att straff är den lämpligaste sanktionen. Jag anser också attstraffbestämmelsen enligl kommitténs förslag har fått en lämplig utformning. 1979/80: 83 51 Det är givetvis viktigt alt bestämmelsen ges entillämpning som bidrar till att den som har meddelats näringsförbud verkligenavstår frän att idka näring förbudei gäller. Näringsförbud äravsett atl meddelas endast vid allvarliga missbruk av näringsfriheten.Inträffar det att den som har meddelats förbud fortsätter en verksamhet med istort sett samma karaktär som den tidigare bör enligt min meningfrihetsberövande påföljd normalt väljas. Åtminstone f n. anser jag det inte erforderiigt attkomplettera den föreslagna straffsanktionen med bestämmelser om personligtbetalningsansvar. I de fall näringsförbud har meddelats synes också denavhållande effekten av etl personligl betalningsansvar vara osäker. Omemellertid erfarenheterna av tillämpningen av det nya näringsförbudet visar attbehov av etl vidgat sanktionssystem föreligger får saken tas upp till förnyatövervägande. Jag har tidigare (avsnitt 2.12) förordat att ettursprungligt näringsförbud skall kunna förlängas vid överträdelse av förbudet.Utan att formellt utgöra en påföljd ulgör föriängningen en reaktion i anledningav överträdelsen. Jag har lidigare också föreslagit att det automatiskaförbudet enligt 199 a S KL för gäldenären att under konkursen drivabokföringspliktig rörelse skall behållas. Nuvarande straffbestämmelse bör, ilikhet med vad kommittén har förordat, stå kvar. Om gäldenären har meddelatsdet utvidgade förbudet innan konkursen har avslutats, kommer de båda förbudenatt gälla vid sidan av varandra. Startar gäldenären en förbjuden verksamhetunder tid då förbuden gäller får överträdelse av det utvidgadeförbudet anses konsumera åsidosättande av förbudet i 199 a §. Om gäldenärenhar påböljat den nya verksamheten före den tidpunkt från vilken det utvidgadenäringsförbudet skall gälla, fär straff ådömas både för överträdelse av 199 a§, nämligen såvitt avser tiden från den dag då verksamheten började lill dendag från vilken beslutet om näringsförbud gäller, och för brotl mol detsärskilda förbudet. Den som har meddelats förbud kan söka kringgå detta genombulvan. Den föreslagna regleringen ger som jag har antytt möjlighetatt ingripa både mol den beträffande vilken förbudei gäller såsom gärnings manoch mot bulvanen såsom medhjälpare. Vid bedömningen av vad som skall anses sommedhjälp bör allmänna regler om ansvar för medverkan gälla. Överträdelse av näringsförbud utgör elt s.k.kollektivdelikt. Vederbörande blir således dömd för sitt handlande ända framtill den senasle tidpunkt som domen avser. Om vederbörande därefter fortsätteratt trotsa förbudet, kan han ställas under nytt åtal för en verksamhet som hanhar bedrivit efter angivna tidpunkt. Utredning och åtal bör handhas av polismyndighet ochallmän åklagare enligt vanliga regler. Frågor om överträdelse av förbud och omutdömande av påföljd skall prövas av allmän domstol. 1979/80:83 52 Kommitténanser det inte möjligt alt närmare uppskatta antalet konkurser i vilka fråganom näringsförbud kommer alt aktualiseras. Beräkningar av kostnaderna är därförsvåra atl göra. Kostnaderna torde emellertid enligt kommitténs uppfattning bliganska begränsade. De nya uppgifter som läggs på tillsynsmyndigheterna antas avkommittén inte behöva föranleda några omedelbara personalförstärkningar där.Däremot kan det behövas resursförstärkningar hos NO och . Någraremissinstanser har berört kommitténs kostnadsberäkningar och har därvid ihuvudsak instämt i vad kommittén har anfört. Ävenjaganser del svårt att göra en tillförlitlig uppskattning av det årliga antaletfall där ett näringsförbud aktualiseras. Försl efter någon tids erfarenhet avlagens tillämpning torde det vara möjligt att göra en mera säker bedömning avbehovet av personalförstärkning. Genomden reform av konkurslagstiftningen som har trätt i kraft den I januari 1980tillförs vissa av de kronofogdemyndigheter som skall vara tillsynsmyndighetökade personalresurser för sin verksamhet. Redan härigenom har skapats visstutrymme för tiUsynsmyndighetema att hantera frågor om näringsförbud.Huvudansvaret för utredningen av frågor om näringsförbud kommer dock att liggapå polis- och åklagarmyndigheterna där en redan uppbyggd organisation stårtill buds. Somjag tidigare framhållit kommer näringsförbud att aktualiseras imånga fall där utredning görs av andra orsaker, såsom förundersökning vidgäldenärsbrott. Några ytterligare nämnvärda resurser behöver då inte användasför näringsförbudsfrågan. Dessa förhållanden gör enligt min mening att någraomedelbara personalförstärkningar inte blir behövliga hos någon av demyndigheter som kommer atl få utreda frågor om näringsförbud. Inte hellerdomstolarna torde behöva resursförstärkningar. Erfarenheterna av de nyareglerna får visa i vad mån resurser bör tillföras myndigheterna. Detär angeläget att de nya bestämmelsema om näringsförbud träder i kraft så snartsom möjligt. Jag föreslår att reformen träder i kraft . Somen övergångsregel bör på vanligt sätt föreskrivas att äldre bestämmelserfortfarande skall gälla i fråga om konkurs, i vilken konkursbeslutet harmeddelats före dagen för ikraftträdandet. Enligtförslaget kan näringsförbud meddelas bl.a. den som upprepade gånger harförekommit i konkurs. Den senaste konkursen måste i såfall ha beslutats efterikraftträdandet. Vid förbudsprövningen bör emellertid hänsyn kunna tas äventill konkurser som har inträffat före ikraftträdandet. Prop.1979/80:83 53 Likaledes bör domstolama kunna ta hänsyn till övrigabelastande omständigheter som har inträffat före ikraftträdandet. I enlighet med vad jag nu har anfört har inomjustitiedepartementet upprättats förslag till lag om ändring i konkurslagen(1921:225). Förslaget bör fogas till protokollet i detta ärende som bilaga 3. De ändringar i KL som berörs i det följande utgår från denlydelse lagen har fr.o.m. . 55 och 185 b §§ I 55 5 finns i första och andra styckena bestämmelser omförvaltarberätlelse i ordinär konkurs och i tredje stycket föreskrifter omundertättelse från förvaltaren till äklagaren om misstänkt brottslighet.Molsvarande bestämmelser beträffande mindre konkurser återfinns i 185 b §. När det gäller förvaltarberättelsen och dess motsvarighetförvaltaruppgift i mindre konkurser föreskrivs att där bl.a. skall anmärkashuruvida skälig anledning finns till antagande att gäldenären gjort sig skyldigtill gäldenärsbrott. Finns sådan anledning skall grunden därför anges. Redaninnan berättelsen resp. uppgiften avgivits kan misstanke om gäldenärsbrottföreligga. Eftersom det är viktigt att fömndersökning mot gäldenären kaninledas så fort som möjligt har förvaltaren, om han finner att gäldenären kanmisstänkas för gäldenärsbrott, ålagts skyldighet att underrättaallmän åklagare om misstanken. Samma underrättelseskyldighet gentemotåklagaren gäller om gäldenären har drivit näringsverksamhet och det underkonkursförvaltningen kommer fram att gäldenären kan misstänkas för annat brottav ej ringa beskaffenhet, som har samband med verksamheten. Som framgått av den allmänna motiveringen (avsnitt 2.13)skall förvaltaren göra anmälan till åklagaren, om det kan finnas anledning attmeddela näringsförbud. Bestämmelserna om förvaltarens skyldighet pä den punktenhar utformats delvis efter mönster av nämnda regler. Sålunda föreskrivs i55 § första stycket och 185 b § andra stycket att om det finns skälig anledningtill antagande att gäldenären eller, om denne är en juridisk person, någonsådan företrädare som avses i 199 b § har förfarit på ett sädant sätt attnäringsförbud enligt sistnämnda paragraf kan meddelas, Prop.1979/80:83 54 skall det anges i förvaltarberättelsen resp. förvaltaruppgiften. Även grunden för antagandet skall anges. I 55 S iredje stycket och 185 b S femte stycket föreskrivsvidare att om det kan misstänkas all gäldenären eller, om denne är en juridiskperson, någon sådan företrädare som avses i 199 b 8 har förfarit på ett sådantsått att näringsförbud enligl denna paragraf kan meddelas, skall förvaltarenomedelbart undertätta åklagaren och ange grunden för misstanken. Attförvaltaren underrättat åklagaren fritar honom inte från skyldigheten att iförekommande fall i förvaltarberättelsen resp. förvaltaruppgiften anmärka attanledning finns att överväga näringsförbud. Som följer av lagtexten behöverförvaltaren inte särskilt ange att det inte finns skäl att meddelanäringsförbud. Hur pass omfaltande undersökningar som bör göras avförvaltaren i fräga om omständigheter som kan föranleda näringsförbud fårbedömas med beaktande av omständigheterna i varje särskill fall. Enutgångspunkt härvidlag måsle vara att det är ett samhälleligt inlresse och ettintresse för borgenärskollektivet att missbruk av näringsfriheten i samband meden konkurs utreds och att ett fortsatt missbruk förhindras genom näringsförbud.I mänga fall kan transaktioner som förvaltaren stöter pä i samband medutredningen av konkursboet utgöra omständigheter som bör beaktas vid enförbudsprövning. Förvaltaren bör därutöver också kunna inhämla kompletterandematerial som enbart tar sikte på förbudsfrågan även om detla inte får bli någonhuvuduppgift för honom. Det bör också framhållas att förvaltarens utredningskall ta sikte på att fastställa om det finns någon misstanke att vederbörandeförfarit på sådant sätt att näringsförbud kan meddelas. Det är alltså intemeningen atl förvaltaren på konkursboets bekostnad skall göra en fullständigutredning i förbudsfrågan. Att verkställa en sådan ankommer i första hand påpolis- och åklagarmyndigheten. När förvaltaren tar ställning till om han skall underrättaåklagarmyndigheten måste han givetvis göra sin bedömning pä det material somfinns tillgängligt för tillfället. Det utredningsmaterial som är tillgängligtför förvaltaren torde ofta vara begränsal, varför bedömningen blir imotsvarande mån osäker. skall emellertid, sedanundertättelse kommit in, vid behov se till aU det företas en mer fullständigutredning till belysning av näringsförbudsfrägan. Härvidlag bör givetvisförvaltaren lämna alla upplysningar av betydelse som han förfogar över och varaberedd att tillhandahålla erforderiigt material. Även tillsynsmyndigheten börtillhandagå med sådant material som den har tillgång till. Till följd avåklagarmyndighetens utredning kan det visa sig att exempelvis förfaranden som päett tidigt stadium framstår som obehöriga kan fä godtas. Frågan omnäringsförbud kan dä få falla. Prop.1979/80:83 55 Beträffande denna paragraf kan hänvisas lill den allmännamotiveringen (avsnitt 2.7). 1 förhållande till gällande lydelse har gjorts denändringen atl förbudet endasi avser näringsverksamhet varmed följerbokföringsskyldighet enligt bokföringslagen. Näringsverksamhet som ärunderkaslad reglerna i jordbruksbokföringslagen (1951:793) faller alltsåuianför förbudet. Paragrafen har behandlats utförligt i den allmännamotiveringen (avsnitt 2.9 och 2.10). Paragrafen upptar förutsättningarna förmeddelande av näringsförbud och personkretsen. Paragrafen inleds i första slycket med en bestämmelse somtar sikte på det fallet att gäldenären är en fysisk person som har idkatnäring. Förbud kan då meddelas, om gäldenären har förfarit grovt otillbörligtmot borgenärerna eller på annal sätt grovt har åsidosatt vad som ålegat honomsom näringsidkare. Genom andra stycket blir regleringen tillämplig även när etlakiiebolag, en ekonomisk förening eller ett handelsbolag har försatts ikonkurs. Detsamma gäller om gäldenären är en ideell förening eller en stiftelsesom har drivit bokföringspliktig näringsverksamhet. Förbud kan då meddelas densom är eller senare än innan konkursansökningen kom in har varitställföreträdare för den juridiska personen eller faktiskt handhar eller undernämnda tid har handhaft ledningen eller förvaltningen av dess angelägenheter.Samma förutsättningar för förbud som gäller för fysisk person skall gälla förställföreträdare för den juridiska personen eller därmed likställd. Det äralltså denne själv som skall ha förfarit på angivet sätt. Om flerakonkursansökningar har förelegat och beslut om konkurs har meddelatsi anledning av en annan ansökning än den som först kom in skall tvåårsperiodenbestämmas med utgångspunkt för den första ansökningen (17 8 KL). De förfaranden som skall kunna föranleda näringsförbudmåste ha skett i den näringsverksamhet som har avslutats med konkursen.Åtgärder som inte har samband med vederbörandes egenskap av konkursgäldenäreller företrädare för konkursgäldenären skall alltså inte beaktas. Deotillbörliga förfaranden som skall kunna gmnda ett förbud bör heller inle liggaalltför långt tillbaka i tiden före konkursutbrottel. Förbudsprövningen innebärju en bedömning av en persons lämplighet att - efter att ha allvarligtmiss-bmkat näringsfriheten eller konkursinstitutet - i fortsättningen få drivaen näringsverksamhet. Detta fömtsätter att det framför allt är aktuellabeteenden som är av betydelse för frågan. 1 tredje stycket har tagits in en föreskrift som avserfömtsättningarna för näringsförbud vid upprepade konkurser. Bestämmelsen harberörts i den 1979/80:83 56 allmänna motiveringen (avsnill 2.10). Även enligt tredjestycket krävs att vederbörande har åsidosatt vad som ålegat honom somnäringsidkare. Till skillnad mol vad som gäller enligl första stycket behöverdock de förfaranden som har föregått konkurserna inte vara grova, tagna varför sig. I kravet på att näringsförbud skall vara påkallat av särskilda skälligger dock att vederbörande vid en samlad bedömning skall ha gjort sig skyldigtill ett så kvalificeral missbruk av näringsfriheten att situationen kan ansesjämställd med fall som avses i första stycket. Kravet på särskilda skäl innebärockså att de konkurser som åberopas i allmänhet bör ligga varandra relativtnära i tiden. Vidare bör framhållas att även om det i princip är tillräckligt medtvå konkurser för att näringsförbud skall kunna utlösas enligt tredje stycket,så lorde regeln framför allt bli tillämplig när det har förekommit fler än tvåkonkurser. De förutsätlningar för att meddela ett näringsförbud somhar angelts i tredje stycket avser bara de konkurser som åberopas som grund förnäringsförbudet. Skulle en person ha gått i konkurs och har hanåsidosatt sina åligganden i samband med några men inte alla konkurserna kanhan alltså likväl meddelas näringsförbud. Personkretsen vid näringsförbud enligt tredje stycket ärdensamma som vid övriga fall av förbud. 1 var och en av de konkurser somåberopas skall personen alltså vara eller ha varit enskild gäldenär eller, omgäldenären är en juridisk person av angiven art, vara eller senare än två årinnan respektive konkursansökning kom in ha varit företrädare för denjuridiska personen i enlighel med vad har sagts. Bestämmelsen omfattarbäde ställföreträdare och den som utan att formellt vara ställföreträdarefaktiskt har handhaft ledningen av ett företag. När elt näringsförbud är aktuellt i samband med enjuridisk persons konkurs fär frågan om vem som skall meddelas förbudet avgörasmed utgångspunkt i de faktiska förhållandena. Regleringen är sålunda tillämpligpå den som har haft det reella inflytandet och beslutanderätten öververksamhelen. Den som faktiskt - ehuru utan att formellt ha varit ställföreträdare har utövat befogenheter som tillkommer företagsledningen kan med andra ordträffas av förbud. Detsamma gäller beträffande den som utåt har ansvarat fördriften. Ingenting hindrar att flera personer meddelas förbud med anledning aven och samma konkurs. Vid bedömningen av om näringsförbud bör meddelas tordeinte sällan sådana förfaranden som faller inom det kriminaliserade områdetkomma i betraktande. Vid förbudsprövningen behöver emellertid inte avgöras, omvederbörande har gjort sig skyldig till något brottsligt. Lagföring i anledningav begångna brott i samband med konkursen behöver alltså inte ovillkoriigen avvaktas.En annan sak är att det, som har antytts i den allmänna motiveringen (avsnitt2.13), ofta kan vara lämpligt att förbuds-och ansvarsfrågor behandlassamtidigt.