prop · G303159 · 1979-12-31 00:00:00 — Bestämmelsenijänar visserligen andra syften än ett likviditetskrav, nämligen alt ilångivares och kunders intresse garantera att finansbolagen har en godsoliditet. Eftersom finansbolagen är hänvisade lill att på marknaden låna uppde medel som används för utlåning kan kapitaltäckningsbesiämmelsen emellertidockså få en i viss mån bromsande effekt på utlåningen. Flera av finansbolagensförelagstjänsler, såsom facloring, leasing, etc, offereras i viss konkurrensmed utländska finansbolag. Ett likviditetskrav på finansbolagen som fördyrarderas krediter kan medföra atl motsvarande tjänster köps billigare utomlands,vilket innebär konkurrensfördelar för de utländska företagen till nackdel förvår bytesbalans. Vad jag nu har anfört visar enligtmin mening att nackdelarna med att rikta ett likviditetskrav mot finansbolagenskulle bli betydande. gäller, som jag förut har hävdat, atteffekterna från samhällsekonomisk synpunkt av ett likviditetskrav motfinansbolagen skulle bli begränsade. Vid en avvägning mellan för- ochnackdelarna finner jag därför att nackdelarna överväger. Jag vill alltså inteförorda att likviditetskrav skall kunna tillämpas på finansbolagen. Jag återkommer till detkreditpolitiska medlet kassakrav, som kan riktas mot bankinstitut. Kassakravinnebär att en banks medel som innestår på checkräkning i samt - iden mån anger -inneliggande kassa skall motsvara viss andel, högst ,av bankens förbindelser med vissa undantag. Kommittén påpekar att kassakravframför allt används för att påverka räntenivån på dagslånemarknaden ochdärigenom också på annan lånemarknad för kortfristiga lån. Ett kassakrav påfinansbolagen skulle enligt kommittén få en verkan av samma slag som ettlikviditetskrav, enbart med den skillnaden atl de likvida medlen uteslutandeskulle utgöras av kontofordringar på . Det skulle därför framstå sommindre ändamålsenligt. Mot bakgrund härav föreslog kommittén inte attkassakrav skall kunna riktas mot finansbolagen. Detta har heller inteföreslagits under remissbehandlingen. Enligt min mening kan flera av deskäl som jag har anförl mot atl tillämpa likviditetskrav mot finansbolagen istort sett anföras också mot en tillämpning av kassakrav. Jag delar därförkommitténs och remissinstansernas uppfattning att kassakrav inte bör kunnariktas mot finansbolagen. Det skulle i och för sig kunna tänkas att en annankonstruktion av Prop.1979/80:159 24 kassakravel skulle göra detta medel bättre lämpat förfinansbolagen. Elt med utlåningsreglering snarlikt medel är etl marginelltkassakrav i förhållande till utlåningen, dvs. etl krav pä all en viss andel aven utlåningsökning utöver en viss fastställd volym skulle bindas iinneliggande kassa eller sättas in i . Delta skulle kunna görasselektivt med hänsyn till ändamålet med utlåningen, vilket skulle vara enfördel. Vidare skulle ell marginellt kassakrav kunna utnyttjas för en mjukuppbromsning av finansbolagens kredilgivning. Eftersom det i praktiken rör sigom ett nytt kredit-politiskt medel ärjag, trots de antydda fördelarna,emellertid inle beredd atl utan närmare utredning förorda ett sådanl kassakrav. Med räntereglering menas att enhögsta eller en lägsta ränla fastställs för inlåning eller att en högsta ränlafastställs för utlåning. Det är ett extraordinärt kreditpolitiskl medel och fåralltså lillämpas endast om synnerliga skäl föreligger. Räntereglering kan avsekreditinstitut, dvs. banker, försäkringsbolag, kreditaktiebolag m.fl. och ifråga om inlåning även annan som driver inlåning på räkning av det slag bankallmänt begagnar. föreslår att ränteregleringskall kunna till-lämpas mot finansbolagen. Kommiitén anser att elt viktigt skälatt vidga ränteregleringen till finansbolagen är att man därigenom i vissasituationer kan sänka räntenivån på specialinlåningsmarknaden. En alltför högräntenivå på den marknaden kan enligt kommittén få spridningseffekter sommedför en allmän ränteglidning. Remissinstanserna är splittrade ifråga om kommitténs förslag beträffande räntereglering. Meningarna är sålundadelade bland de myndigheter som har yttrat sig och så gott som alla instansersom representerar näringslivet vänder sig mot förslaget. Riksbanksfullmäktigetillstyrker förslaget och påpekar att förordnande om räntereglering enligt denkreditpolitiska lagen inte har behövt utnyttjas, men attbestämmelserna har legat till grund för de överenskommelser med och derekommendationer till kreditinstituten som fullmäktige har tagit initiativettill. Fullmäktige anser i likhet med kommittén att del är angeläget attfinansbolagen omfattas av bestämmelserna om räntereglering så att ränteläget påspecialinlåningsmarknaden kan kontrolleras. Flera av de mot förslaget kritiskaremissinstanserna, bl. a. bankorganisationerna, framhåller att finansbolagen isin kredilgivning är beredda att ta större risker än bankerna och att dettamåste få avspeglas i räntesättningen. Det framhålls också att finansbolagen isin verksamhet har en omfattande administrativ service, för vilken debiteringeninte särskiljs från räntedebiteringen. Jag vill för egen del erinra om attfinansbolagens kredilgivning och övriga finansieringsverksamhel normalt ärförknippad med större risker och mer varierande villkor än bankernaskredilgivning. Den anpassning till framför allt de små och medelstoraföretagens kreditbehov som finansbolagen har kunnat göra har med hänsyn tillriskerna medfört krav på högre ränta än vad bankerna normalt ställer. Trotsnågot större räntekostnader är Prop.1979/80:159 25 bolagens finansieringsverksamhel lill stor nytta för värtnäringsliv. Detla hänger samman bl.a. med alt finansbolagen i högre grad änbankerna utnyttjar kundernas lillgångar, l.ex. företagens fakturafordringar,som säkerheler. Finansbolagens kredilgivning ulgör därför i delta avseende ettviktigt komplement lill bankernas kredilgivning. En räntereglering skulle kunnafå den från allmän synpunki negaliva konsekvensen all finansbolagen begränsadesin i konventionell mening riskfyllda kredilgivning till näringslivet och ihögre grad än f. n. övergick till att lämna kredii mot traditionellasäkerheter. Det nu sagda talar mot att räntereglering användsbeträffande finansbolagen. Detta kredilpoliliska medel skulle också varapraktiskt svårt att genomföra genlemol dem. Finansbolagensfinansieringsverksamhel är inte enhetlig och innehåller belydande inslag avolika Ijänster. Inom samma bolag förekommer ofta skilda lyper avfinansieringsverksamhet såsom leasing, facloring och vanlig läneverksamhet. Somtidigare har nämnts lämnar finansbolagen i samband med finansieringen sina kunderen omfattande administrativ service såsom bokföring, fakturering, likvidmottagning,inkasso m.m. Dessa tjänster är i vissa fall en förutsättning förfinansieringen. Det ställer sig mot den bakgrunden svårt att renodla räntanfrån annan ersättning. Detta gäller inte minst vid leasing, där leasingavgifteninnefattar såväl ersättning för leasingobjektets anskaffningskostnad somersättning för den kredit som ingår i leasingen och ersättning för övrigakostnader. Räntenivån påspecialinlåningsmarknaden kan givetvis i viss mån påverkas av attfinansbolagen kan erbjuda förhållandevis hög ränta på sin upplåning. Dettabehöver emellertid inte leda till en allmän ränteglidning, eftersom bankernasutlåningsräntor inle direkt påverkas av ränteutvecklingen på specialinlåningsmarknaden.Bankernas utlåningsräntor beror mera på andra faktorer, bl. a. den allmännaräntepolitiken. Enligt min mening ärränteförhållandena en av de huvudsakliga orsakerna till den gråkreditmarknadens expansion. En räntereglering för finansbolagen skullesannolikt medföra att den övriga grå kredilmarknaden ökade och att nyakreditkanaler utvecklades. Från den synpunkten skulle i och för sig en friareräntebildning på banklånemarknaden vara att föredra. Stora delar av den gråkredilgivningen skulle därigenom kunna överföras till den organiserademarknaden. Mot bakgrund av vad jag nu haranfört anser jag att räntereglering inte bör tillämpas beträffandefinansbolagen. Det tredje kreditpolitiska medletsom finansieringsbolagskommillén föreslår för finansbolagens del ärutlåningsreglering. Även detta är ett extraordinärt medel. Det får alltsåtillämpas bara när del finns synnerliga skäl. Utlåningsregleringen kan f.n.endast avse bankinstitut. Regleringen innebär normalt att förändringarna i kreditvolymenför en lidsperiod begränsas till en kvotdel av kreditvolymen vid en lidigaretidpunkt. Prop.1979/80:159 26 det för ett s. k. ullåningstak kan också bestämmas som t.ex. etl genomsnitt av utlåningsvolymen vid flera tidpunkter.Finansieringsbolagskommittén framhöll att finansföretagen har en förmåga att påsamma sätt som affärsbankerna snabbi öka sin utlåning. Det är därför enligtkommittén av vikt för kreditpolitikens effektivitet atl utlåningsregleringenkan utsträckas till all omfatta också dessa företag. Flera av de mot kommitténs övrigaförslag kritiska remissinstanserna -l.ex. bankorganisationerna anser sigkunna godta ullåningsreglering i fråga om finansbolagen. Man framhålleremellertid att dess extraordinära karaktär måste iakttas och att förordnande omutlåningsreglering bör gälla endast . Några remissinstanser anseratt leasing skall undantas från utlåningsreglering. För egen del vill jag framhålla atlutlåningsreglering till skillnad från likviditetskrav kan göras selektiv i denmeningen att skilda regler kan meddelas för utlåning för olika ändamål.Utlåningsreglering kan alltså användas som ett medel att påverka såvälkredilvolymen som kreditfördelningen. Det är således möjligt att lillämpautlåningsreglering på krediter för konsumtionsändamål medan krediter tillnäringslivet, t. ex. facloring och leasing undanlas. En utlåningsreglering motfinansbolagen skulle innebära att den totala kreditvolymen kan hållas tillbakaunder förutsättning alt kredilgivningen på den grå marknaden inte expanderar.Eftersom utlåningsreglering skall användas i extraordinära situationer ochunder begränsad tid är det, till skillnad från vid tillämpning av ett permanentmedel mindre risk för att nya kreditkanaler arbetas upp för att kringgåregleringen. Jag anser all det nu anförda talarför att man i sådana extraordinära silualioner då utlåningsreglering kanförekomma skulle öka kredilpolili-kens effektivitet om regleringen kantillämpas på finansbolagen. Dessa bolag kan nämligen bidra lill enkreditexpansion som kan stå i strid med statsmakternas strävanden eflersamhällsekonomisk balans. Det är därmed från allmänna samhällsekonomiskasynpunkter angeläget att en ullåningsreglering kan riktas också motfinansbolagen. En ullåningsreglering motfinansbolagen kan givetvis få en hämmande inverkan pä konkurrensförhållandena ibranschen och leda till en konservering av rådande strukturer. Denna nackdelmildras dock väsentligt av all regleringen är av exlraordinär och lemporärnalur. Etl förordnande får vara i krafl under högst i taget och kanförlängas endast om regeringen pä nylt förordnar om ullåningsreglering. På grund av det anförda förordarjag att lagen om kreditpolitiska medel ändras så att elt förordnande omutlåningsreglering kan omfatta finansbolagen. Några remissinstanser som i och försig har godtagit alt utlåningsreglering kan riktas mot finansbolagen anser altfinansiell leasing bör undantas från en sådan reglering. Det finns enligt minmening anledning utgå från att Prop.1979/80:159 27 en utlåningsreglering i försia hand bör avse krediter förkonsumtionsändamål och att finansiering till näringslivet i form av t. ex.facloring och leasing inte bör omfattas. Jag anser att det från allmännasynpunkter är angelägel att näringslivets, inte minst de små och medelstoraföretagens, kreditförsörjning främjas och alt deras investeringsaktivitet och utvecklingsmöjligheterstimuleras. En utlåningsreglering bör alltså inte motverka dessa strävanden.Del kan emellertid enligt min mening knappast komma ifråga att i lagensärbehandla den del av finansbolagens verksamhet som utgörs av leasing, utanlagen bör i formellt avseende omfatta finansbolagens hela verksamhet. Som jagredan har påpekat kan en utlåningsreglering göras selektiv med hänsyn tillkreditändamålen och räckvidden av en utlåningsreglering bör avgöras medbeaklande av de allmänna synpunkter somjag nu har anfört. Jag övergår nu till detkreditpolitiska medlet emissionskontroll, som innebär att obligationer,förlagsbevis och andra för den allmänna rörelsen avsedda skuldebrev inle utanriksbankens lillstånd får ges ul av annan än . Emissioner avstatsobligationer faller alltså utanför kontrollen. Denna kontroll omfaltarsåväl kreditinslilut som andra förelag. kan också utövaemissionskontroll såvitt avser andra skuldebrev, vanligen kallade reverser, somkreditinstitut ger ut. Bankernas inlåning på motböcker eller övrig inlåning ibank på räkning från allmänheten undantas dock. Emissionskontrollen kan avseemissionernas volym, räntesatser och andra villkor. anger vilka slagav värdepapper som inte får ges ut utan tillstånd och från vilken lidpunkt etlförordnande om emissionskontroll gäller. Elt förordnande kan gälla . Något förordnande om emissionskontroll finns inte f. n. upprätthållerdock i prakliken en fortlöpande kontroll av obligalionsulgiv-ningen ochobligationsvillkoren saml av den långfristiga reversupplåningen. Redan nu finns således i praktikenen emissionskontroll som innebär all ett finansbolag lika litet som någon annansom önskar emillera obligalioner kan göra detta utan kontakter med riksbanken.Någon ändring i detta avseende har inle föreslagits av kommittén och bör enligtmin mening inle göras. 1 fråga om den del avemissionskontrollen som omfattar enbart kreditinstitutens reversupplåningansåg finansieringsbolagskommittén att denna kontroll av upplåningen inle bordegälla finansbolagen. Dessa bolag har en upplåning som huvudsakligen ärkortfristig. I motiven till bestämmelsen omemissionskontroll av kreditinstitutens reversupplåning angavs (prop. 1974: 168s. 197) att kontrollen främst syftar lill att påverka förhållandena beträffandelångfristig upplåning på kapitalmarknaden, t. ex. kreditinstituts långfristigaupplåning i AP-fonden och hos försäkringsbolagen saml deras upplåning frånallmänheten, som inte kan anses som inlåning på räkning från allmänheten.Kontrollen skulle Prop.1979/80:159 28 därför i princip inte omfatta sådan upplåning som t. ex.kortfristiga reverslån som normalt tas upp i vissa kreditinstituts löpanderörelse. Däremot borde sådana långfristiga reverslån som kan anses ersältaobligationslån inräknas. Även om finansbolagens upplåning huvudsakligen är kortfristig och alltså inle består av sådan långfristigreversupplåning på vilken denna form av emissionskontroll är avsedd, anser jagför min del alt finansbolagens upplåning inle bör behandlas annorlunda än andrakrediiinstiluls och alltså inte undanlas från kontrollen. Man kan inte uteslutaalt finansbolagens reversupplåning skulle kunna få en merlångfristig karaklär, vilkel medför att dessa kan komma att konkurrera om demedel på kapitalmarknaden som är avsedda alt prioriteras för l.ex. statens ochbostadsbyggandets finansiering. har bildatskreditinstitut som har till syfte att bidra till finansieringen i samband medköp av äldre bosladsfasligheler bl. a. genom återbelåning av s. k.saljarreverser. Flertalet av dessa är krediiakliebolag. Även finansbolag kanägna sig åt sådan verksamhel och ta upp reverslån för verksamheten på sammasätt som kredilaktiebolagen, för vilka gäller emissionskontroll avseende derasreversupplåning. Om inle kontrollen gäller också för finansbolagen, kan dessafå konkurrensfördelar framför kredilaktiebolagen. En särbehandling avfinansbolagen med avseende på emissionskontroll av reversupplåningen kan vidareleda till att rörelsegrenar inom andra kreditinstitut omvandlas lillfinansbolag i syfle alt kringgå emissionskontrollen. Mot denna bakgrund förordar jagsåledes att finansbolagens långfristiga reversupplåning, på samma sätl som ärfallet för övriga kreditinstituts upplåning, skall kunna omfattas avemissionskontroll. Något undantag för finansbolagen i fråga om sådan kontrollbör alltså inte göras i den kredilpoliliska lagen. Det ankommer på att vidtillämpningen avgöra vad som skall anses som långfristiga lån. Därvid bör sammapraxis gälla som har utbildats beträffande kreditinstituten. Del är vidare angelägel altriksbanken vid tillämpningen av en emissionskontroll för finansbolagenslångfristiga upplåning beaktar de små och medelstora företagens behov av attfinansiera sin investeringsverksamhet genom leasing ochavbelalningsfinansiering. Jag återkommer i specialmotiveringentill de av mig förordade lagändringarna i den kreditpolitiska lagen. Ändringarna i lagen omkreditpolitiska medel bör träda i krafl som lagen om finansbolag,dvs. den Ijuli 1980. Regeringen har tidigare aviseratalt den avser alt tillkalla en kommillé för att se över den kredilpoliliskalagen och dess tillämpning från mera allmänna uigångspunkter (prop. 1978/79:47s. Jag avser att la upp frågan om direktiv för en sådanutredning. En uppgift för kommittén Prop.1979/80: 159 29 bör enligt min mening vara att undersöka behovet ocheffekterna av de nuvarande kreditpolitiska medlen och om de är lämpliga ochändamålsenliga mot bakgrund av de erfarenheter som har vunnils av denkreditpolitiska lagens tillämpning och utvecklingen påkreditmarknaden. Kommiitén bör därvid pröva förutsättningarna för en annanprincipiell utformning av kreditpolitiken som i ökad utsträckning förlitar sigpå generella medel och endast mer undantagsvis pä regleringar. En annanuppgifl bör vara att förutsättningslöst överväga i vad män kreditpolitiskamedel behöver användas mot t. ex. finansbolagen eller företag ulanför den kontrolleradekreditmarknaden. I kommitténs uppdrag bör också ingå all närmare undersökamöjligheterna atl i kredilpoliliken använda ett marginellt kassakrav av detslag somjag har berört. 2.5 Åtgärder i fråga om kontokortskrediter Som jag redan har nämnl bedrivervissa finansföretag kontokorlsverk-samhet. Av den tidigare redovisade tabell 2framgår atl denna verksamhet har ökat väsentligt . De uteståendekontokortskrediterna uppgick vid slutet av till ca . En närmare beskrivning av kontokorten ochkontokortsföretagens verksamhet finns i finansieringsbolagskommitténsbetänkande (SOU 1977:97 s. 73-86) saml i prop. 1978/79: 170 s. 12. En utförligbeskrivning finns också i näringsulskottels betänkande 1979/80:24. Jag skalldärför i det följande endast i korthet behandla huvuddragen avkontokortsmarknaden. En kontokortskredil innebär att kontoinnehavaren enligtavtal mellan honom och kontokortsföretaget har rätt att - ofta intill ett vissti förväg bestämt belopp - få kredit vid köp av varor eller tjänster hossäljare, som har anslutit sig lill del kontokortssystem som köparen utnyttjar.Kontokortet vanligen en plastbricka används för att visa att köparen ärberättigad att köpa på kredit som tillhandahålls av kontokortsföretaget. I ettkontokortssystem bokförs inköp eller andra transaktioner på kontohava-renskonto hos kontokortsföretaget. 1 fråga om kreditfunktionen kan man skilja mellan s.k.betalkort och s. k. kreditkort. Betalkortet är i första hand ettbetalningsmedel som endasl har mindre betydelse från kredilgivningssynpunkt.Den skuld som uppkommer vid köp med betalkort skall vanligen betalas månadenefter den då köpet skedde. Ränta utgår oflasl inte men däremot enfaktureringsavgift. Den skuld som uppkommer vid köp med kreditkort får däremotamorteras . Krediten som är kopplad till kreditkorten är iallmänhet revolverande, vilket betyder att varje amortering skapar utrymme fören ny kredit inom ramen för del medgivna kreditbeloppet. Kontohavaren kananvända kreditkortet som ett betalkort genom att vid varje fakturering betalahela den fakturerade skulden. Han behöver i så fall vanligen inle betala ränta. Prop.1979/80:159 30 Förutom betalkort och kreditkortförekommer s.k. bankkort. Dessa förutsätter atl kontohavarna har bankkonton ochgör det möjligt för dem att med hjälp av korten göra uttag från sina konton isärskilda sedelautomater. Om korlens användningsområde vidgas så att de ocksäkan användas för köp av varor eller tjänster och till kontona kopplas krediträtl,blir bankkorten betalkort eller, om krediträtten utnylljas, kreditkort. Den alldeles övervägande delen avkontokortsverksamheten i drivs med ett finansbolag som administratöroch finansiär. Vissa finansbolag har egna kortsystem som berättigar lill inköpi en stor mängd affärer som har anslutit sig till syslemen, s. k. externakontosystem. Det förekommer också konlokortssyslem som i fråga om rält lillköp är begränsade till visst eller vissa företag, s. k. legokontosystem. Dessaadministreras och finansieras av olika finansföretag. En annan typ avkontokortssystem är de s. k. interna systemen. I dessa administrerar ochfinansierar säljföretagen själva eller genom dotterbolag kontosystemen. Ettsådant dotterbolag kan vara finansbolag om upplåning för verksamheten sker frånallmänheten. I några fall sköts emellertid kontokortsverksamheten helt inomsäljbolaget och i dessa fall är inget finansbolag direkl engagerat ikonlokortsverksamhelen. I externa kontosyslem ochlegokontosystem får i regel det från säljföretagen frislåendekontokortsföretaget ta föriuslen om kontohavaren inte belalar sin skuld.Säljföretaget lämnar de försäljningsnotor som upprättas vid köp med kontokorttill konlokortsförelagel eller dess bank och kredi-leras notornas belopp medavdrag för eventuell ersättning. Kontokortsföretaget fakturerar sedankontokortshavaren, som skall amortera skulden till detta företag. Antalet kreditkortssyslem på densvenska marknaden kan f. n. uppskattas lill omkring 100. fanns del drygt60 kreditkort på den svenska marknaden. Av dessa var ca 35 exklusiva, dvs.kunde användas endast hos elt företag eller en koncern. Ca 25 kort varselektiva, dvs. kunde användas inom viss bransch eller inom visst geografisktområde. fanns del två generella kort, dvs. kort som kunde användas bosen mångfald säljföretag ulan inbördes anknylning. F.n. finns det fyragenerella kreditkort på den svenska marknaden, nämligen Köpkort, konto,VISA och Mas-ler Chargé. som ägnarsig åt kontokortsverksamhet har specialiserat sig på verksamheten ochadministrerar och finansierar ofta elt stort anlal kortsystem. Det finns f. n.ca femton företag på marknaden, varav hälflen svarar för avkontokortsverksamheten. Antalet kontokort har beräknats väsentligt överstigaen miljon . Som framgår av tabell 2 överfinansförelagens kredilgivning har konlokortskrediterna ökatsärskilt . , dåkontokortskrediterna var ca 680 milj. kr., ökade de till ca 1,2 miljarder kr.år 1977 och ca . Prop.1979/80:159 31 finns ännu inga siffror. Det kan konstateras enviss stagnation av avbetalningshandeln . Det är troligtatt kontohandeln har kommit att ersätta en slor del av avbelalningshandeln. Dengenomsnittliga årliga tillväxten av kontokortskrediterna framgår av följandesammanställning. Den genomsnittliga årliga tillväxten avkontokortskrediterna Genomsnittlig ärlig tillväxt i % Källa: SCB. Som jag nämnde inledningsvis harriksdagen beslutat att hos regeringen begära en övergripande utredningpå kontokortsområdet genom en parlamentarisk kommitté. Inomekonomidepartementet pågår f. n. arbetet med atl utforma direktiven för ensådan kommitté. beslutade att som sin mening ge regeringentill känna att regeringen utan hinder av utredningsarbetet vid behov omedelbartbör vara beredd alt ingripa med åtgärder av såväl kreditpolitisk somkonsumentpolitisk natur (NU 1979/80: 24 s. 17). Den debatt som har förekommil omkontokorten - särskilt kreditkorten - har närmast gällt två frågor; dels desamhällsekonomiska, dels de konsumentpoliliska effektema av korten. Vad först gäller de samhällsekonomiska aspektema är detrikligt att kontokortskreditema har ökat avsevärt under de senasle åren. Dessakrediter är dock fortfarande av relativt begränsad omfattning. Kontokortskrediternasvarade inte för mer än 0,av den lotala privatakonsumtionen samt för av de lotala kredilerna lill hushållen.Samtidigt har avbetalningshandeln bromsats upp.