prop · G303116 · 1979-12-31 00:00:00 — Kraven på helhetssyn uch kontinuitet i vården får emellertid inte ledatill att patientens personliga integritet träds för när. Jag vill därförunderstryka vikten av att vårdorganisationen utformas på sådant sätt attpatientens valfrihet garanteras i största möjliga utsträckning. Ettåtgärdsprogram för att förbättra kontinuiteten måste omfatta resurs- 1979/80:116 11 förstärkningar, organisatoriska förändringar uchattitydförändringar. Det är nödvändigt att ansträngningar för att förverkligadetta görs av såväl sjukvårdshuvudmännen sum av centrala myndigheter uch nrganisatinner.Detta är självfallet ett långsiktigt arbete. Det är emellertid enligt minmening viktigt att utvecklingen inum primärvården så snart sum möjligt lederfram till den gnda knntinuitet, sum i regeringsförklaringen sammanfattas ibegreppet husläkarsystem. Att mycket kan göras för atl förbällra kuntinuiteten ivården inum nuvarande sjukvårdsnrganisatiun och med relativt enkla medel hardokumenterats i försöksverksamheter runt om i landet. Jag återkommer i detföljande med förslag om alt stödja fortsatt sådan verksamhet. En bristande samordning av öppenvårdsaktiviteter av olikaslag har ansetts vara en av de väsentligaste orsakerna till att hälso- ochsjukvården inte erbjuder en tillfredsställande kontinuiiet. Ettflertal landsting är emellertid nu i färd med att uiarbeta program förprimärvårdens organisation och arbetssätt. Det är härvidlag viktigt attarbetsfördelningen mellan primärkommuner och landstingskommuner sker medbeaktande av kravet på en gud knntinuitet i relatiunerna vårdgivare-vårdtagare. Utvecklingen av nya arbetsfurmer inumsjukvården har inriktats mul ökat lagarbete. Inum primärvården pågår försöksverksamhetermed varierande sammansättning av vårdlagen. I allmänhet ingår distriktsläkare uchdistriktssköterska i vårdlaget. Till laget knyts - bemende på vilken typ avvård det är fråga nm - sjukgymnaster, arbetsterapeuter, psykulnger, sucialarbetare,underskötersknr m. fl. Utredningen um sjukvårdens inre urganisatiun (SIO) anföri sin framlagda idéprnmemuria att en utveckling av arbetsurganisatiunenmul ökat lagarbete skapar de bästa förutsättningarna för knntinuitet i kuntakternamellan patient nch persunal. infnrmatinn till uch från patient uch persunal, inflytandeför patient uch persunal samt kuntinuerlig furtbildning i arbetet. Remissbehandlingen av idéprnmemnrian har nyligenavslutats. Jag vill duck redan nu instämma i SIO:s bedömning att lagarbetet kanförbättra kuntinuiteten i vården. Patienter snm behandlas av ett vårdlag mötersamma läkare, samma distriktssköterska, sjukgymnast etc. Sum jag har nämnt i det föregående sker på flera håll ilandet en uppbyggnad av vårdlag kring allmänläkarna sum skall svara förhuvuddelen av hälsn- uch sjukvården för knmmunen/upplagningsnmrådet. Avsiktenär att vården i stur utsträckning skall kunna ges i patientens hemurt uch inära samverkan med försäkringskassa, sncialvård. arbetsvärd, sknia etc. Gennmsin bredd i kuntakterna har allmänläkarna gnda förutsättningar att bygga uppett sncialmedicinskt knntaktnät i primärvårdsumrådet. För invånarna i ettdistrikt bör det vara naturligt att vid sjukdum vända sig till sin vårdcentral. 1979/80:116 12 där allmänläkare och tjänstgörande specialister i öppenvård kan sköta behandlingen av den övervägande delen av de sjukdomarpatienterna söker för. Studier har också visat att endasl en mindre del avpatienterna som vänder sig till en vårdcentral behöver remiss till annanvårdinrättning. Utbyggnaden av primärvården kommer således att ökamöjligheterna för god kontinuitet i relationerna mellan patient och vårdgivare. Den nästan fullständiga kontinuitet i vården och , som provinsialläkare och distriktssköterskor ännupå kunde erbjuda, är självfallel inle längre möjlig all ge. Enåtergång till en så orimlig arbetsbörda som delta innebar förhindras avskyddslagstiftning och avtal och önskas inte heller av någon. Det bör dock vara möjligt att skapa sådana fastarelationer mellan patient och personal, alt den som så önskar för allaplanerade besök inom primärvården kan komma till samma läkare och sammadistriktssköterska. När arbelet organiseras i vårdlag, representerar allamedlemmarna i vårdlaget en viss kontinuitet. 1 den mån flera läkare ochdistriktssköterskor ingår i laget, är det dock angeläget att patienten ges möjlighelatt i första hand höra till en viss läkare och en viss sjuksköterska. Som exempel på åtgärder inom öppen och sluten vård förbättre kontinuitet mellan patient och vårdpersonal som redan nu kan genomförasvill jag framhålla följande. Långtidsplanering av läkarnas tjänstgöring samt avledigheter och uttag av jourkompensation samordnas numera på allt fler håll medpatieniboknings-systemet. Tider reserveras också i läkarnas mottagning förakuta besök av "gamla" patienter och s. k. återbesök. En annan åtgärd för att underlätta samordningen mellantjänstgöringsschema och patientbokning är kallelsesystem i två steg. Om enpatient t. ex. behöver göra ett återbesök som i tiden ligger bortom den punkttill vilken man hunnit planera tjänstgöringar erhålls först ett ungefärligt besked- vecka eller månad. När schemaläggningen hunnit i fatt fastställs tiden ochpatienten får en skriftlig kallelse. Olika system för datorbaserad patientbokning,patientmottagning och telefonrådgivning prövas av sjukvårdshuvudmännen och ärexempel på administrativa rutiner som kan vidareutvecklas. System för arbete i läkarteam bör kunna organiseras.Skulle en efterfrågad läkare inte vara i tjänst, bör en läkare som sköttpatienten tidigare träda in. Även lag bestående av specialistkompetent läkareoch läkare under utbildning kan inrättas. Kontinuiteten på lång sikt kan dåupprätthållas av en färdigutbildad läkare i gruppen. För läkare under vidareutbildning bör genomföras en sålångsiktig och noggran planering att tjänstgöringsperioderna per avdelning blirsammanhållna. En patient bör på förhand underrättas om att han eller honkummer att träffa en annan läkare resp, annan behandlande persunal än den urdina- 1979/80:116 13 Vårdlag bestående av läkare, sjukskötersknr, sjukgymnast,arbetsterapeut, sucialarbetare etc. kan bildas. Därigenum kan patientens tutalabehuv av vård och omsorger lillgodoses pä ett smidigt sätt. vilket är viktigtinte minst inom den decentraliserade öppna sjukvården. Kontinuiteten upprätthållstill vårdlaget och patienten lär känna samtliga personer i detta. För äldre och långlidssjuka kan vårdplanering ske sum nmfattarsåväl sluten sum öppen vård saml samarbelsrutiner med primärknmmunernas sncialaservice. Innm hemsjukvård nch sjukhemsvård med i många fall långvarig knntaktmellan patienter uch persunal, bör begreppet knntinuitet få en mycket påtagliginnebörd. Spri har i en undersökning kartlagt personalrörligheteninom den slutna vården. Härvid har bl. a. framkommit att andelen vikarier uchextrapersonal på vårdavdelningarna är mycket stor. Sjålvfallet påverkar dettakontinuiteten ytterligt negativt. I försöksverksamheter på ochSabbatsbergs sjukhus har visats på en rad åtgärder för att minskapersonalrörligheten, bl. a. höjd grundbemanning. Till oförändrade kostnader harpå detta sått en avsevärt förbättrad kontinuitet uppnåtts liksom en bättrearbetsmiljö för personalen. Svårt sjuka patienter kan i större omfattning skötasav ordinarie personal i stället för av tillfällig ofta mindre väl utbildadpersonal. Klinikbundna personalpooler i stället för extrapersonal som ärgemensam för sjukhuset är ett kompletlerande sätt att undvika allt för storapersonalväxlingar på vårdavdelningarna. Primärvårdsområden med fast bemannade läkartjänster kandelas in i geografiska upptagningsumråden med ansvariga läkare/vårdlag.Alternativt kan patienten på förhand erbjudas att välja till vilken läkareresp. vilket vårdlag han/hun vill knmma. En fnrmell registrering av patienternahos en viss läkare torde inte vara nödvändig för en sådan organisation. Olikapraktiska lösningar för hur denna kontinuitet skall kunna upprätthållas börprövas. Principen om fritt läkarval bör enligt min mening upprätthållas sålångt det är möjligt. Arbetsfördelningen mellan allmänläkarna ochspecialistläkarna bör utformas med beaktande av vederbörandes kompetens uchpatienternas medicinska behuv nch önskemål. Vem sum är huvudansvarig förbehandlingen bör bestämmas bl. a. med utgångspunkt från att kuntinuiteten skallbli den bästa möjliga. Ett läkarteam på en klinik eller vårdavdelning kantilldelas ansvaret för specialistvården inum ett upptagningsområde. En bestämdläkare från kliniken kan nckså någun eller tjänstgöra viden eller flera vårdcentraler inum upptagningsumrådet. I en sådan urganisatiunkan specialisten snm knnsult vid en vårdcentral ta emut en patient snm behöversluten vård. Intagning kan då nrdnas när specialisten finns itjänst på vårdavdelningen så att patienten även där behandlas av "sin"duktnr. Återbesök efter utskrivningen bör om möjligt ske hos samma läkare 1979/80:116 14 på klinikens eller vårdcentralens mottagning, allt eftermedicinskt behov. Ur kontinuitelssynpunkl kan det vara fördelaktigt om vissaspecialistfunktioner ombesörjs av specialister från sjukhus. Specialist kanockså tjänstgöra uteslutande inom primärvård och vara knuien lill en ellerflera vårdcentraler. En annan lösning kan vara att specialister arbetar somdistriktsläkare inom allmänläkarvård med specialistprofil. En del av dessaspecialister kan behöva kompletterande utbildning. Vid integrering av lokala sjukhem i primärvårdens resurservinner man en förbättrad kontinuitet, då öppenvårdsläkaren kan sköta sinpatient, som tagits in på sjukhemmet. Specialisterna i långtidssjukvård pålänets långvårdskliniker kan - liksom andra specialister - verka som konsultervid sjukhemmen. Behovet av adekvata rutiner för informationsutbyte mellanolika vårdnivåer är också påtagligt i situationer med flera vårdgivareinblandade. Informationsutbytet mellan vårdnivåer och vårdformer kansystematiseras och utfnrmas på ett administrativt enkelt sätt.Behandlingsansvarig läkare eller vårdlag i primärvården bör snabbi kunna få delav aktuell medicinsk dokumeniation. System för överföring avjournalanteckningar från jourmottagning till ordinarie läkare bör beaktassärskilt. Distriktsläkare bör kunna erbjudas kortare tidstjänstgöring vid de avdelningar eller kliniker inum vars upptagningsnmråde dearbetar. Mnlsvarande möjligheter bör finnas för sjukhusläkare att praktiserainom primärvården. Därigenom kan en fortbildning ske med enutveckling av samarbete och behandlingsrutiner mellan primärvård ochspecialistklinik. Etl väl fungerande samarbete och utbyte av erfarenheter är enförutsättning för att åsladkomma en lämplig fördelning av arbetsuppgiftermellan primärvård och länssjukvård. Kontinuitetskraven kan beaktas i etl sådanlsamarbete. Då patienter har lång resväg till sjukhuset, kan det i många fallvara naturligt alt eftervården sköts av allmänläkare. Även andra vårdmomentkan av praktiska skäl behöva förläggas till primärvården. Frågor av detta slagkan vägas in vid arbelet med regionala uch Inkala vårdprngram för olikasjukdomar. För kontinuiteten i vården torde det vara en fördel om allpersonal inom primärvården kan föra sina anteckningar om patienten i en ochsamma journal. Detta bör - om möjlighet härtill föreligger - även gälladistriktssköterskor. På liknande sätt kan man samordna journalföringen inomden slutna vården. Därigenum kan dubbelarbete undvikas och besparingar uppnås. Öppethållande av mottagningar på kvällstid kan bidra tillatt ge icke sjukskrivna patienter och patienter som behöverföljeslagare-exempelvis en förvärvsarbetande anhörig- större möjligheter tillkontinuitet i vården. En förutsättning för att ett ökat öppethållande inteskall verka negativt på strävandena att öka kontinuiteten är atttjänstgöringsplanering sker på lång sikt. 1979/80:116 15 Jourverksamhet inum primärvården torde inte kunnaupprätthållas vid varje vårdcentral. En samverkan mellan flera vårdcentralerblir i regel nödvändig. En alltför decentraliserad juurverksamhet under nätteroch skulle för varje vårdcentral medföra ett så storl bortfall av läkararbetstidunder daglid att verksamheten kan utsättas för belydande störningar. Inte minstfår det konsekvenser för möjligheterna att upprätthålla en tillfredsställandekontinuitet i vården. De åtgärder sum jag här har redovisat är exempel på atlman med relativt enkla metuder som inte kräver särskilda resursökningar genomändrade rutiner och organisatoriska lösningar kan komma till rätta med storadelar av bristerna beträffande kontinuiteten i vården. Hos olikasjukvårdshuvudmän pågår också försöksverksamhet för att förbättrakontinuiteten. Jag anser att det är angeläget att ytterligare sådanförsöksverksamhet initieras runt om i landet. Spri har t. ex. genom deerfarenheter som vunnits i utvecklingsprojekt visat att långtidsplanering avtjänstgöringsschema, utveckling av boknings- uch kallelsesystem samt av patientmuttagarfunktinnenkan betyda mycket. Enligt min mening är det angeläget attsjukvårdshuvudmännen, i takt med att tillgången på läkare och distriktssköteskorökar, bygger upp ett husläkarsystem med god kontinuitet enligt de riktlinjerjag har skildrat i det föregående. 2.4 Personalpolitiska åtgärder m. m. Utbildning av sjukvårdspersonalen är ett betydelsefulltmedel för att förändra och förbättra situatiunen för de vårdsökande, eftersomde kunskaper, färdigheter och attityder som personalen besitter återspeglas iden hälso- och sjukvård som tillhandahålls i samhället. Utbildning är samtidigtett medel för att förverkliga målen för hälso- uch sjukvårdens nmfatlning ochinnehåll. Vårdutbildning utgör i likhet med fursknings- uch utvecklingsarbeteett viktigt instrument för att påverka hälsu- nch sjukvårdsverksamheten nchdess framtida utveckling. Detta har uckså påtalats av hälsu- nchsjukvårdsutredningen. Behuvet av helhetssyn i vårdarbetet kräver att man mera äntidigare puängterar nmvårdnadsaspekten i utbildningen av all sjukvårdspersnnal.En ständig växling mellan medicinska nch snciala behuv präglar ufta verksamheteninom primärvården. Vidare sker en förskjutning av arbetsfnrmerna innm allsjukvård mnt arbete i vårdlag. Detta arbetssätt - nch därmed sammanhängandekontinuitetsfrågor- måste beaktas i utbildningen. En grundförutsättning för att sjukvårdshuvudmännen skallkunna erbjuda sjukvårdsservice med god kontinuitet är sjålvfallet att behovetav utbildad personal inom olika yrkesgrupper så långt möjligt kan tillgodoses.Jag vill i detta sammanhang understryka angelägenheten av att ansträngningargörs 1979/80:116 16 för att få till stånd en bättre samordning avutbildningsplaneringen med hälso- och sjukvårdsplaneringen både pålandstingskommunal och central nivå. Vid jämförelser mellan hittillsvarande sjukvårdsplaner ochfaktisk utveckling kan konstateras att utvecklingen av den öppna hälso- ochsjukvården går i den riktning som planerats men i väsentligt långsammare taktän vad som beräknats. Det gäller särskilt allmänläkarvård och specialistvårdutanför sjukhus. Primärvårdens andel av hälso- och sjukvårdens totala resurserhar inte ökat nämnvärt, då länssjukvårdens resurser ökat. Det råder f.n. en betydande obalans mellan tillgång och efterfrågan på sjukvårdspersonalinom flera yrkesgrupper. Även vid jämförelser mellan beräknat personalbehov ochplanerad utbildningskapacitet kan väsentliga skillnader iakttas. Som nämnls i det föregående uttalade socialutskottet medanledning av propositionen 1978/79:178 om husläkarsystem inom hälso- ochsjukvården m. m. jämte därtill väckta motioner önskemål um att de kunkretaåtgärder snm behövs för att stimulera utvecklingen nch utbyggnaden avprimärvården skulle föreläggas sammanfattade i ett åtgärdsprngram. När det gäller utbildningsåtgärder för att tillgndoseprimärvårdens behov vill jag understryka att sådana åtgärder kräver lång tidoch måste genomföras stegvis. Det är inte heller möjligt att redovisa ensamlad plan för att tillgodose det totala utbildningsbehovet för hälso- ochsjukvården. Under arbetets gång har vissa frågor diskuterats medLandstingsförbundet. Jag kommer i det följande att lägga fram förslag inomområden, där jag funnit det vara möjligt att nu initiera åtgårder snm är avbetydelse för att förbättra kontinuiteten i vården. 1 de frågnr snm berörutbildningsdepartementets verksamhetsområde har jag samrått med chefen förutbildningsdepartementet samt med statsrådet . I skrivelse har anmält sinabeslut i anledning av regeringens proposition om vårdutbildning inom högskolan m.m. (prop. 1978/79:197, UbU 1979/80:7, rskr 1979/80:100). a. ställt sig bakom förslagen i propositionen om att vissa allmänna målskall gälla för all vårdyrkesutbildning inom högskolan och utgöra riktlinjervid den fortsatta planeringen. Målformuleringarna berör bl. a. ävenförhållanden som är av betydelse vid strävandena att utveckla en bättrekontinuitet i sjukvården. Detta samband bör dock enligt min mening förtydligas. I samråd med mig kommer därför statsrådet senaredenna dag att föreslå regeringen att uppdra åt universitets- ochhögskoleämbetet (UHÄ) och () att i utvecklingen av målenför vårdyrkesutbildningarna beakta kravet på bättre kontinuitet i sjukvården. 1979/80:116 17 I propositionen 1978/79:178 förordades att husläkarrollenskulle åvila vårdcentralens allmänläkare eller privatläkare. Som skäl mot allgenerellt lägga husläkarfunklionen även på specialistläkare vid t. ex. sjukhusanfördes att det därigenom skulle bli svårt att förverkligafamiljevårdsprincipen och att upprätthålla en långsiktig kontinuitet. Ipropositionen framhölls dock samlidigt atl det för långvarigt sjuka patienterkan vara nödvändigl med en kontinuerlig kontakt med en specialistläkare. a.underströks att vård av handikappade och svårt sjuka barn som regel kräver enlångvarig kontakt med en specialist. Specialistläkaren skulle för dessapatienter bli "husläkare". När det gällde specialistläkare sumarbetar vid vårdcentraler anfördes att om målet sätts att inte ha för storavårdcentraler så kommer befolkningsunderlaget ufta inte att räcka till för enheltidsanställd specialist vid den enskilda vårdcentralen. Det kan därför varasvårt att upprätthålla en fast kontakt med en specialistläkare. I propositionenframhölls vidare att det är allmänläkarna som genom sin utbildning har de bästaförutsättningarna för en sammanhållen helhetssyn på patienternas problem.Allmänläkaren ansågs uckså vara den sum är bäst för familjeläkarrullen,dvs. att ta hand um patienier i alla åldrar uch i princip svara för förslahandsinsatserinnm samtliga medicinska umråden. Sum framgår av vad jag har anfört tidigare börallmänläkaren utgöra basen i primärvården. En allmänläkare med ett kompetensområdedär huvudvikten lagts vid allmänmedicin, iniernmedicin, långvårdsmedicin ochpsykiatri kommer att utgöra en mycket värdefull del i den framtida sjukvården.Differentierade resurser inom primärvården är dock enligt min mening enförutsättning för kvalitet och säkerhet i vårdarbetet. Det är därför önskvärtatt man innm primärvården har läkarresurser sum ger ett kompetenstillskott inomolika medicinska verksamhetsområden, i första hand inom barnsjukvård och obstetrik-gynekologimen även inom långvårdsmedicin, psykiatri och andra specialiteter. En sådan kompetensförstärkning ger primärvårdenmöjligheter att ta på sig ett ökat ansvar för invånarnas hälsutillstånd nch haräven fördelar ur knntinuitetssynpunkt. Sjukvårdshuvudmännen deklarerade i sina remissyttrandenöver kuntinui-tetsutredningens betänkande att man helt ställde sig bakum ambitinnenatt förbättra kuntinuiteten i vården. Därvid avsåg man såväl vårdepisudknnti-nuitet,långsiktig knntinuitet snm knntinuitet i behandling snm sker i ulika vårdformeroch på olika vårdnivåer. Flera landsting framhöll också atl ett system medfasta läkarkontakter väl kan genumföras innm ramen för gällandeprimärvårdsplanering. 1 likhet med vad sum anfördes i den tidigarepropositionen i ämnel anser jag att fasta läkarkontakter inte får betraktas somen isolerad fråga utan måste infogas i ett totalt mönster för primärvår- 1979/80:116 18 Vidare anser jag att olika organisationsmodellermåsle prövas. Jag har tidigare anfört exempel på organisaloriska lösningar för atlförbättra kontinuiteten inom såväl öppen som sluten vård. Läkartillgången inom den öppna vården - såväl beträffandeallmänläkare som specialister - aren kritisk faktor. Inom mångasjukvårdsområden i riket föreligger påtagliga vakansproblem. Att ge patientenmöjlighet att alltid få iräffa samma läkare är under sådana omständighetersvårt. fanns del drygt 1 700 tjänster fördistriktsläkare inom allmänläkarvård. Av dessa var ca 1 000 besatta medordinarie innehavare, ca 460 med vikarier och ca 240 var helt vakanta utanvikarier. Av de inrättade utbildningsplatserna för fortsattvidareutbildning (FV-block) i allmänmedicin tillsattes jämförtmed endasl . Detta har skett som antalet inrättadeblock utökats. Anlalel tillsatta block var därigenom nästan 90 flerän . Enligt det senasle läkarfördelningsprogrammel (LP82) förväntas 3030 allmänläkare och specialister i socialmedicin samt 11 580 övrigaspecialister komma att vara yrkesverksamma 1985. Av specialisternakommer en betydande del all arbeta i primärvården. beslöt socialdepartementetssjukvårdsdelegation att revidera gållande läkarfördelningsprogram avseende åren1981 och 1982. Antalet nya tjänster för vidareutbildade läkare har hållits lågtför att man därigenom skall kunna besätta de vakanser som finns, särskilt iglesbygder. Som grund för programmet åberopas den överenskommelse, som underhösten 1979 träffades mellan och omvissa åtgärder för en förbättrad läkarförsörjning. Antalet utbildningsplatser för fortsatt vidareutbildning, FV-block,fastställdes i detta sammanhang till 1 040. Av dessa är 365 avsedda förblivande allmänläkare. Delegationen uppdrog vidare åt att prövamöjligheterna att ytterligare öka anlalet utbildningsblock för allmänläkarvård. Det tjänstgöringsutrymme inom sjukvårdsorganisationen förläkare under utbildning som den fastlagda dimensioneringen erfordrar utgörredan idag en begränsande faktur. Huvudmännen har svårl att ta emot flerunderläkare till de kliniker vid vilka en blivande allmänläkare måstetjänstgöra. Inom nämnden för läkares vidareutbildning (NLV) pågår enöversyn av läkares vidareutbildning. Uppläggningen av vidareutbildningen tillallmänläkare - vilken består i ett antal tjänstgöringsavsnittvid framför allt sjukhuskliniker under sammanlagt - utreds av ensärskild arbelsgrupp. Jag har underhand informerat mig om atl detta arbete harkommit långt och att ett delförslag beträffande allmänläkarutbildningen kanförväntas inom en relativt snar framtid. Jag utgår ifrån att allaansträngningar görs för att man skall kunna få en kvalitativt godallmänläkarutbildning med att betingelserna underlättas för att ökautbildningen. 1979/80:116 19 På längre sikl bör möjligheter även finnas all i ökadomfattning utnyttja vårdcentralerna för grundutbildningen. Takten härför blirbl. a. beroende på hur snabbt primärvården kan byggas ut saml hur forskningeninom primärvården kommer att organiseras. Jag utgår frän att UHÄ närmare prövardenna fråga i samband med sin pågående översyn av läkarnas grundutbildning. I enlighet med vad jag inledningsvis anförde måsteprimärvården till övervägande del bygga på allmänläkarnas insatser. Eftersomantalet specialister ökar starkt är det nödvändigl att också finna former föratt specialisterna skall kunna delta i primärvården. Detta är en förutsättningför att primärvården skall kunna utvecklas i önskvärd takt. Då förutsättningarna varierar mellan olika primårvårdsområden,måste flera modeller prövas för specialisternas verksamhet i primärvården. 1den utredning som gjordes gemensamt av , ,och Spri och som finns redovisad i skriften Primärvård -innehåll och utveckling ges exempel på hur arbetsfördelningen mellan olikadistriktsläkare kan åstadkommas. Där redovisas också vilka arbetsuppgifter somfaller inom allmänläkarnas och specialisternas gemensamma kompetens och vadsom ligger inom specialistläkares kompetensområde.