prop · G303119 · 1979-12-31 00:00:00 — Enligt minmening framstår dock en preskriptionstid som alltför 1979/80:119 22 lång när det gäller fnrdringar sum är vanliga i detdagliga livet, framför allt i Allmänna syn fråga nm konsumentfordringar. Snmriksdagen uttalade vid behandlingen punkter av prup. 1976/77: 5 måste detallmänt sett vara ett kunsumentintresse att fordringar innm kunsumentnmrådetavvecklas inom rimlig tid. En förknrt-ning av preskriptiunstiden är därförprincipiellt mutiverad i fråga um sådana fnrdringar. Jag tillstyrker alltsåprumemnrieförslaget att det införs särskilda bestämmelser om kortarepreskriptionstid för konsumentfordringar. Jag ansluter mig också tillförslaget att dessa bestämmelser bör föras samman med de allmännapreskriptionsbestämmelserna. Även om det inte finns behov av någon mer genomgripandeomarbetning av de allmänna preskriptionsbeslämmelserna ligger det nära tillhands att se över dessa bestämmelser med att man utarbetar särskildaregler om preskription av konsumentfordringar. Preskriptionsförordningen är avnaturliga skäl föråldrad i vissa avseenden. Inte minst från språklig synpunktär det önskvärt med en modernisering. Det är angeläget att en för allmänhetenså viktig författning som det här är fråga om har en modem och lättbegripligspråkdräkt. På grund av det sagda ansluter jag mig till förslaget attdet införs en ny preskriptionslag som ersätter de allmännapreskriptionsbestämmelserna i den nuvarande preskriptinnsförnrdningen nchinnehåller nya bestämmelser om preskription av fordringar inomknnsumentområdet. Vid sidan av preskriptionsförordningen finns särskildapreskriptionsbestämmelser i ett stort antal författningar. 1976/77: 5gjorde man en genomgång av specialpreskriptionsreglerna för att undersöka i vadmån de kunde upphävas i samband med att det infördes nya allmänna bestämmelser.Det visade sig då att det inte var möjligt att åstadkomma en samordning annatän i ett fåtal fall. departementspromemoria har inte gjorts någon nysystematisk genomgång av de särskilda preskriptionsreglerna. Underremissbehandlingen har bara från något enstaka håll förts fram önskemål omöversyn av specialpreskriptionsregler. För min del ansluter jag mig till uppfattningen att detinte finns skäl att återigen gå igenom de särskilda preskriptionsbestämmelsernai syfte att försöka få till stånd en samnrdning på området. Som påpekas ipromemorian är förutsättningarna för en samordning inte så stora, om manbehåller huvudreglerna i gällande rätt och alltså inte ändrar de allmännabestämmelserna i den riktning som föreslogs i prop. 1976/77: 5. 5.2.1 Allmänt Nuvarande ordning m.m. Enligt gällande rätt räknas den tioårigapreskriptionstiden från fordringens tillkomst. Förfallodagen saknar betydelseför preskriptionstidens beräkning. Även om en fordran förfaller till betalningsenare än efter Prop.1979/80:119 23 tillkomsten preskriberas den, um inte någnnpreskriptinnsavbrytande åt- Preskriptionstid gärd vidtas innm tioårstiden. De preskriptionsregler som föreslogs i prop. 1976/77: 5gick ut på att preskriptionstiden skulle förkortas för åtskilliga fordringar.För andra fordringar än sådana sum gmndade sig på skriftligt fordringsbeviseller som hade fastställts genom dom e.d. skulle preskriptionstiden vara treår. För konsumentfordringar skulle tiden normalt vara även när det fannsskriftligt fordringsbevis. Systemet byggde vidare på att preskriptinnstidenaldrig skulle börja löpa innan borgenären kunde kräva betalning. Preskriptionstidenskulle räknas från den dag fordringen tidigast kunde göras gällande. Dettainnebar i fråga nm fordringar med bestämd förfallodag att preskriptionstidenskulle börja löpa först från förfallodagen uavsett när denna inträffade. Ifråga um fnrdringar utan bestämd förfallodag skulle preskriptionstiden, omanfordran kunde ske , räknas från fordringens tillkomst. Krävdesuppsägning, skulle tiden räknas från den dag till vilken uppsägning tidigastkunde ske. För villkorade fordringar skulle tiden börja löpa den dag villkoretinträffade. Huvudskälet till att propositionen avslogs var riksdagensavvisande inställning till de bestämmelser som föreslogs beträffandepreskriptionstiden. Både förkortningen av preskriptionstiden och sättet attbestämma utgångspunkten för preskriptionstiden ansågs kunna medföra nackdelar,framför allt inom affärslivet. Enligt mening hade gällande rätt intevisat sig medföra olägenheter som kunde motivera så omfattande ändringar somförslaget innebar. Mot bakgrund av ställningstagande tillpropositionsförslagets bestämmelser om preskriptionstid föreslås i promemoriansom huvudregel att den allmänna preskriptionstiden liksom enligt gällande rättskall vara från fordringens tillkomst. Erfarenheterna av den nuvarande lagstiftningen visar attdet i praktiken kan uppkomma vissa problem när preskriptionstiden räknas frånfordringens tillkomst. är det tveksamt när en fordran skall ansestillkommen. Det kan också inträffa att en fordran preskriberas redan innan denhar förfallit till betalning. Även om man behåller huvudregeln om entioårspreskription, räknad från fordringens tillkomst, bör därför övervägas omdet inte finns skäl att införa kompletterande bestämmelser för vissa slag avfordringar även utanför konsumentområdet. Det gäller framför alltskadeståndsfordringar men också vissa andra fordringar som kan vara beroende avvillkor e. d. Dessa frågor tas upp i ett senare avsnitt. ' Om inte annat sägs avses med "promemorian" idet följande departementspromemoria. 1979/80:119 24 Förslaget att behålla den nuvarande huvudregeln om entioårig preskriptionstid, räknad från fordringens tillkomst, har godtagits avså gott som alla remissinstanser. Ett par instanser har dock föreslagit att maninför en enhetlig preskriptionstid för både knnsumentfnrdringar ochandra fordringar. För egen del anser jag liksnm lagutsknttets majoritet ochen överväldigande remissopinion att det inte finns tillräckliga skäl att gåifrån huvudregeln nm tioårig preskriptiunstid. Jag föreslår alltså att denallmänna preskriptionstiden också i fortsättningen skall vara frånfordringens tillkomst. Som påpekas i promemorian kan det i vissa fall medförasvårigheter att för andra fordringar än knnsumentfnrdringar ha enpreskriptionstid från fordringens tillkomst. Ett särskilt problem ärhur preskriptionstiden bör beräknas för skadeståndsfordringar. Jag skallåterkomma till dessa frågor i avsnittet 5.3, sedan jag har behandlat frågan ompreskriptionstiden för konsumentfordringar. Nuvarande ordning m. m. I gällande rätt finns inte några särskilda bestämmelser ompreskriptionstid för näringsidkares fordringar mot konsumenter. 1976/77:5 skulle preskriptionstiden för enfordran som avsåg konsumentköp eller konsumenttjänst i princip vara tre år.Bestämmelsen om tioårig preskriptionstid för fordran som gmndade sig påskuldebrev eller annat skriftligt fordringsbevis skulle inte gällakonsumentfordringar, bortsett från sådana fall då det hade utfärdats löpande skuldebrev.Däremot skulle tioårstiden för domfästa fordringar vara tillämplig också påkonsumentfordringar. Vid behandlingen av propositionen uttalade lagutskottetatt den gällande preskriptionstiden knappast hade inneburit några mer märkbaraolägenheter när det gällde konsumentfordringar. Allmänt sett måste det dockvara ett konsumentintresse att fordringar inom konsumentområdet avvecklas inomen rimlig tid. Enligt utskottet tedde sig därför en förkortning av den allmännapreskriptionstiden inom detta område principiellt motiverad. Konsumenternasintesse av kortare preskriptionstider borde kunna tillgodoses genom särskildapreskriptionsbestämmelser i fråga om konsumentfordringar. Reglema borde byggapå en treårig preskriptionstid. När det gäller tillämpningsområdet för bestämmelserna omtreårspre-skription framgår av utskottets uttalanden att vad som åsyftas ärfordringar som regelmässigt förekommer i det dagliga livet och som rörförhållandet mellan näringsidkare och konsumenter. Hit hör fordringar på köp avhus- 1979/80:119 25 hållsartiklaroch andra varor som är avsedda för enskilt bmk samt förd- Preskriptionstidringar på ersättning för reparationsarbeten, transporter m. m. Meddenna utgångspunkt kan till en början konstateras att den kortarepreskriptionstiden bör gälla fordran som avser köp enligt konsumeniköplagen.Denna är tillämplig när konsument av näringsidkare köper en vara som är avseddhuvudsakligen för enskilt bmk och som säljs i näringsidkarens yrkesmässigaverksamhet. Under motsvarande fömtsättningar gäller lagen även i fråga om köpfrån annan än näringsidkare, om köpet förmedlas av en näringsidkare som ombudför säljaren. Vidarebör den kurtare preskriptionstiden vara tillämplig på fordran avseende tjänstsom tillhandahålls under motsvarande förhållanden, dvs. när en näringsidkare isin yrkesmässiga verksamhet utför en tjänst huvudsakligen för konsumentensenskilda bruk eller när näringsidkaren förmedlar en sådan tjänst som ombud förden som utför den. Detsagda innebär att bestämmelserna om treårspreskription i princip bör varatillämpliga på samma slag av fordringar snm i propositionen föreslogsundantagna från reglema om tioårspreskription för skuldebrevsfordringar.Undantagsbestämmelserna gällde fordran som avsåg köp enligt konsumeniköplageneller tjänst som hade tillhandahållits konsument under förhållanden motsvarandedem som anges i I § konsumeniköplagen. Detbör emellertid övervägas om det inte finns skäl att föreskriva en kortpreskriptionstid också för vissa andra slags fordringar mot konsumenter. Detkan erinras om att lagen (1971:112) om förbud mot oskäliga avtalsvillkor harfåu eU utvidgat tillämpningsområde (prop. 1976/77:110, NU 1976/ 77:49, rskr1976/77:353, SFS 1977:452). Lagen gällde tidigare endast villkor som användesvid erbjudande av vara flösöre) eller tjänst eller vid erbjudande att motvederlag förvärva nyttjanderätt till lösöre. Enligt den nya lydelsen, som harträtt i kraft , är lagen tillämplig oavsett vilket slag av nyttighetsom erbjuds. Den gäller sålunda bl. a. vid hyra och arrende liksom vidförsäljning av fast egendom eller byggnad på annans mark. Närdet gäller upplåtelse av nyttjanderätt är det naturligt att i preskriptionshänseendebehandla uthyrning av lösöre på samma sätt som köp av vara ellertillhandahållande av en renodlad tjänst. Uthyrning av varor till konsumenter,t. ex. av bilar och TV-apparater, förekommer . Fordringar som gmndarsig på sådana transaktioner avvecklas normalt efter ganska . Det finnsinte anledning att ha en lång preskriptionstid beträffande sådana fordringar.Tvärtom bör de i preskriptionshänseende jämställas med fordringar som avserkonsumentköp eller konsumenttjänster. Detta bör komma till uttryck ilagtexten. Det föreslås därför att bestämmelserna om treårspreskription skallvara tillämpliga också på fordringar som avser uthyrning av vara till konsumentunder förhållanden motsvarande dem som anges i 1 § konsumeniköplagen. Ifråga om fordringar som avser nyttjanderätt till fast egendom e. d. i Prop.1979/80:119 26 formav hyra eller arrende finns det däremot inte behov av någnl undantagPreskriptionstid från huvudregeln nm tinårspreskriptinn, eftersnm sådanafnrdringar är underkastade särskilda preskriptionsbestämmelser i jordabalken.Inte heller är det påkallat att införa en treårig preskriptionstid beträffandeköp av fast egendom. Sådana köp kan inte anses jämställda med köp av dagligvaroro.d. Det är naturligt att fnrdringar som avser fastighetsköp följer huvudregelnom tinårspreskription. Detsamma gäller beträffande köp av byggnad på annansmark. Det kan inte heller i övrigt anses föreligga tillräckliga skäl attutvidga tillämpningsområdet för treårspreskriptionen till fordringar på gmnd avandra avtal med konsument än de tidigare nämnda. 1detta sammanhang bör uppmärksammas att det på bostadsmarknaden inte är ovanligtmed en kombination av köpeavtal och entreprenadavtal. Särskilt i nyabostadsområden förekommer det ofta att den som köper en tomt träffaravtal om uppförande av ett hus på tomten. Eftersom entreprenadavtal betraktassom avtal om tjänst, skulle en fordran på gmnd av ett sådant avtal med debestämmelser som har föreslagits i det föregående bli underkastad en treårigpreskriptionstid. Emellertid finns det knappast anledning att ipreskriptionshänseende skilja mellan köp av ett redan existerande hus och avtalom uppförande av ett nytt hus. Det föreslås därför att bestämmelserna omtreårspreskription inte skall vara tillämpliga på fordran som avser uppförandeav byggnad. Undantaget föreslås dock begränsat till uppförande av byggnad förbostadsändamål. När en konsument träffar avtal om uppförande av något annatslag av byggnad för enskilt bmk, är det i allmänhet fråga om ett uthus ellernågon annan mindre byggnad. En fordran på gmnd av ett sådant avtal bör omfattasav den kortare preskriptionstiden. När det gäller avtal om uppförande av verkstadsbyggnade.d. är det i regel inte fråga om en tjänst som tillhandahålls konsument.Fordringar på gmnd av sådana avtal blir därför normalt underkastade tioårigpreskription. Ensärskild fråga är vilken preskriptionstid som bör gälla för fordran mot den somhar gått i borgen för en konsument i samband med ett konsumentköp e.d.Eftersom ett borgensåtagande är subsidiärt i förhållande till huvudgäldenärensförpliktelse ligger det nära till hands att ha samma preskriptionstid förfordringen mot borgensmannen som för huvudfordringen. I varje fall är detklart att preskriptionstiden bör begränsas till när borgensmannen är enprivatperson. Omborgen för en fordran på gmnd av konsumentköp e. d. ingås av t. ex. en bankeller ett företag, kan det däremot förefalla naturligt att preskriptionstidenär liksom annars när det gäller fordringar mot andra än konsumenter. Detbör emellertid beaktas att en borgensfordran såväl enligt gällande rätt somenligt vad som föreslås i det följande inte längre skall kunna krävas ut närhuvudfordringen är preskriberad. Det är därför som regel obefogat att ha enlängre preskriptionstid för en borgensfordran än 1979/80:119 27 En tioårig preskriptionstid för en borgensfordran i dePreskriptionstid åsyftade fallen skulle visseriigen kunna innebära en vissfördel för borgenären så till vida som han, om huvudfordringen levde vidareefter , inte skulle behöva vidta någon preskriptionsavbrytande åtgärdgentemot borgensmannen förrän . Den fördelen torde emellertid ipraktiken inte ha någon nämnvärd betydelse, särskilt som det enligt vad somföreslås i det följande skall räcka med en skriftlig erinran för preskriptionsavbrottfrån borgenärens sida. Det är vidare önskvärt med så enkla och enhefligabestämmelser som möjligt. Pågmnd av det anförda föreslås att preskriptionstiden för fordran mot den som hargått i borgen för fullgörandet av konsumentens förpliktelser i samband med ettkonsumentköp e.d. skall vara , oavsett vem som har gjortborgensåtagandet. Detbör tilläggas att preskriptionstiden för säljarens fordran på gmnd avkonsumentköp bör vara , även om fordringen av annan anledning än borgen,t. ex. succession på gäldenärssidan, riktas mot arman än köparen. Motsvarandegäller beträffande fordran som avser tjänst eller uthyrning. Någon uttryckligbestämmelse härom torde dock inte behövas. Vidbestämmandet av tillämpningsområdet för reglerna om treårspreskription uppstårockså frågan om bestämmelserna skall gälla enbart näringsidkares fordran påkonsument eller om de även skall gälla fordringar i motsatt riktning. Detväsentliga är givetvis att bestämmelserna blir tillämpliga på fordran påköpeskillingen resp. vederlaget för den utförda tjänsten eller motsvarande. Desituationer där konsumenten har anledning att uppträda som borgenär är avmindre betydelse. Det är huvudsakligen fråga om sådana fall då konsumenten haren fordran på ersättning på gmnd av fel eller brist i den sålda varan eller denutförda prestationen. Enligtpropositionsförslaget skulle den särskilda bestämmelsen om treårspreskription ikonsumentförhållanden formellt gälla fordringar i båda riktningarna. Ipropositionen påpekas emellertid att det knappast skulle bli aktuellt atttillämpa bestämmelsen på fordringar på gmnd av fel eller brist i godset,eftersom de följde huvudregeln om treårspreskription oavsett om det var frågaom ett konsumentförhållande eller ej. betänkande framhålls som skäl för att införa regler omknrttidspreskription enbart konsumentemas intressen. Redan av den anledningenter det sig opåkallat att låta regler om treårspreskription bli tillämpligaockså på sådana fordringar mot näringsidkare som kan uppstå i samband med ettkonsumentköp e.d. Dessutom är det i praktiken tämligen betydelselöst ombestämmelserna blir tillämpliga på sådana fordringar, eftersom reglerna omreklamation i stor utsträckning sätter de allmänna preskriptionsbestämmelsemaur spel. Enligt 54 § köplagen (jfr 11 § konsumeniköplagen) gäller sålunda somregel en yttersta frist för köparens rätt att göra gällandebefogenhet på gmnd av fel i varan. Prop.1979/80:119 28 motsvarande frist finns f.n. inte föreskriven i fråga omtjänster eller Preskriptionslid uthyrning. Allmänna grundsatser om skyldighetatt inom skälig tid påtala avtalsbrott torde emellertid leda till att anspråkmot den som har utfört en tjänst e. d. sällan kan göras gällande först efterflera år. Sammanfattningsvis kan alltså sägas att det inte finns skäl attföreskriva att den treåriga preskriptionstiden skall gälla också i sådana falldå konsumenten är borgenär. När det gäller att bestämma utgångspunkten förtreårspreskriptionen -en fråga som inte heller har berört - finns trealternativ: fordringens tillkomst, förfallodagen eller den dag fordringentidigast kan göras gällande. Förfallodagen användes som utgångspunkt förpreskriptiunstiden enligt huvudregeln om treårspreskription i 1975 årsdepartementspromemoria. Förslaget utsattes på denna punkt för åtskillig kritikunder remissbehandlingen. Det framhölls att den föreslagna ordningen skulleinnebära olägenheter bl. a. när det gällde fordringar som förfaller tillbetalning vid anfordran eller efter uppsägning. Det blir i så fall avstor betydelse att kunna konstatera om nch när anfordran eller uppsägning harskett. Om t. ex. köparen av en vara, som skall betalas vid anfordran, harbetalt köpeskillingen efter köpet och sedan har gjort sig av medkvitton o.d. efter preskriptionstidens utgång, kan han råka i svårigheter, omsäljaren kräver betalning efter 4- under påstående att köpeskillingen ärobetald, att anfordran inte har skett tidigare och att preskriptionstidenalltså inte ens har börjat löpa. Omvänt kan en säljare som inte har fått betaltoch som av någon anledning väntar med att kräva betalning mötas avpåståendet att anfordran har skett efter fordringens tillkomst ochatt fordringen därefter har preskriberats. Berörda parter skulle alltså behövaspara inte bara kvitton o. d. beträffande betalning utan också bevismaterial ifråga om anfordran eller uppsägning. Den kritik snm på denna punkt riktades mot 1975 årspromemorieförslag var ett viktigt skäl till att man underdepartementsbehandlingen övergav det system för beräkning av preskriptionstidsom hade föreslagits i promemorian. De fordringar som skall omfattas av dentreåriga preskriptionstiden för konsumentförhållanden är i stor utsträckningfordringar som förfaller till betalning vid anfordran. det är just sådanafordringar beträffande vilka de redovisade olägenheterna av att räkna preskriptionstidenfrån förfallodagen visar sig. Det finns därför minst av allt i fråga omkonsumentfordringarna skäl att på nytt ta upp tanken att räkna preskriptionstidenfrån förfallodagen. finns dessutom ett annat starkt skäl mot ett sådantberakningssält, nämligen att dagen för fnrdringens tillkomst behålls somutgångspunkt för den allmänna tioårspreskriptionen. Att ha tillkomstdagen somutgångspunkt i det ena fallet och förfallodagen i det andra skulle ge upphovtill tillämpningssvårigheter. Inte minst för näringsidkare som gör 1979/80: 119 29 affärerbåde med konsumenter och andra skulle det bli svårt att veta vad Preskriptionstid som gällde i det särskilda fallet. Avliknande skäl ter det sig inte heller snm elt godtagbart alternativ att räknapreskriptionstiden för konsumentfordringar från den dag fordringen tidigast kangöras gällande. Innebörden härav skulle vara atl preskriptionstiden förfordringar med bestämd förfallodag räknades från förfallodagen och förfordringar utan bestämd förfallodag från den dag anfordran tidigast kunde skeresp. den dag till vilken uppsägning tidigast kunde ske. En bestämmelse med deninnebörden tillämpad på konsumentfordringar skulle medföra attpreskriptionstiden i stor utsträckning kom att räknas från tillkomstdagen,eftersom sådana fordringar ofta förfaller vid anfordran. Även om utgångspunktenför preskriptionstiden för sådana konsumentfordringar således blev densammasom för fordringar underkastade tioårspreskription, skulle de nyssnämndaolägenheterna av att behöva laborera med skilda utgångspunkter för olikafordringar visa sig åtminstone beträffande konsumentfordringar med bestämdförfallodag. Detkan tilläggas att de fördelar som enligt propositionsförslaget skulle varaförenade med att räkna preskriptionstiden från den dag fordringen tidigast kangöras gällande i stället för att räkna tiden från fordringens tillkomst skullebli obetydliga, om en bestämmelse med den innebörden infördes bara beträffandekonsumentfordringar. Fördelarna visar sig nämligen framför allt i fråga omskadeståndsfordringar och andra fordringar som kan vara beroende av villkor.Och den typen av fordringar förekommer när det gäller näringsidkaresfordringar mot konsumenter. Behållerman tillkomstdagen som utgångspunkt för tioårspreskriptionen, torde det interåda något tvivel om att den bästa lösningen är att ha samma utgångspunktbeträffande konsumentfordringar. Man får en samordning som innebär minstamöjliga Ullämpningssvårigheter. Valet av en så tidig utgångspunkt som möjligtligger också i linje med uttalanden om att man i konsumenternasintresse bör införa en kort preskriptionstid för konsumentfordringar. Detföreslås därför att också den treåriga preskriptionstiden skall räknas från fordringenstillkomst. Ensärskild fråga är vilken preskriptionstid som skall gälla beträffandefordringar som grundar sig på löpande skuldebrev. 1976/77:5 föreslogsatt preskriptionstiden för en sådan fordran skulle vara , även omfordringen avsåg ett konsumentköp eller en konsumenttjänst. Skälet härtill varatt en ordning som innebar att preskriptionstiden för fordringar enligt löpandeskuldebrev var olika beroende på om det var en konsumentfordran eller ej skullevara omöjlig att förena med de bestämmelser som gäller i fråga om överiåtelseoch pantsättning av löpande skuldebrev. Eftersom innehavaren av ett löpandeskuldebrev som har överlåtits ofta inte känner till och inte kan känna till vadfordringen avsåg från början, skulle en bestämmelse om kortare preskriptionstidför vissa fordringar enligt löpande skuldebrev kunna leda till rättsförlusterför innehavaren. Prop.1979/80:119 30 Införssärskilda bestämmelser om treårspreskription för konsumentford-Preskriptionstid ringar vid sidan av den allmänna tioårspreskriptionen, krävsdärför ett undantag av samma slag som föreslogs i propositionen beträffandefordringar som grundar sig på löpande skuldebrev. Visserligen innehåller 17 §konsumeniköplagen (1973: 877) ett förbud mnt att använda löpande skuldebrevvid knnsumentköp. Enligt beslut med anledning av prup. 1976/77: 123förs bestämmelsen med vissa ändringar över till kunsument-krediflagen, närdenna träder i kraft. Trots förbudet kan det emellertid inträffa att ettlöpande skuldebrev utfärdas för en konsumentfordran på gmnd av köp. Och någotförbud råder f.n. inte mot att ta emot löpande skuldebrev som bevis för fordranpå grund av konsumenttjänst eller uthyrning av vara till konsument. Med hänsynhärtill föreslås att treårstiden inte skall gälla fordran som grundar sig pålöpande skuldebrev. Deallra flesta remissinstanser har tillstyrkt förslaget att preskriptionstidenför konsumentfordringar förkortas till tre åf från fordringens tillkomst.