prop · G303132 · 1979-12-31 00:00:00 — Statistik och annan utredning omförhållandena finns i stor utsträckning redan tillgänglig. På området finnssedan flera år elt fungerande avtalssystem. Så gott som samtligaremissinslanser som har yttrat sig i frågan har också tillstyrkt att etlseparat förslag lill lagstiftning om fotokopiering i undervisningsverksamhetläggs fram. På grund av vad som sålunda har anförts anser jag attövervägande skäl föreligger för att nu lägga fram ett förslag till lagstiftningom fotokopiering i undervisningsverksamhet. Jag vill dock påpeka att jag då utgår frän attupphovsrättskommittéerna i alla de nordiska länderna får anledning attgemensamt komma lillbaka till frågan senasl då den föreslagna provisoriskalagstiftningen i skall ersättas med permanenta bestämmelser i ämnet.Frågan om hur lagstiftningen slutligen bör utformas får då givetvis bedömas motbakgrund av den gemensamma helhetssyn på det upphovsrättsliga regelsystemet somkommittéerna kan komma fram till. Som framgår av vad jag har sagt är undervisningsväsendeti behov av en omfattande kopieringsrätt. är det uppenbart alt deltabehov inte kan lillgodoses genom individuella avtal med upphovsmännen.Undervisningsväsendets behov av kopieringsmöjligheter måste därför tillgodosespå annat sätt. 1979/80:132 13 Utredningen har diskuterat olika möjligheter att lösadenna fråga. En sådan möjlighet som utredningen har berört är att genomsärskilda undantagsbestämmelser i den upphovsrättsliga lagstiftningen förklaradet fritt för skolorna alt utan ersättning kopiera skyddade verk. Utredningennämner att denna tanke framfördes på sina håll då frågan första gångenaktualiserades men tillägger att det numera knappasttorde hävdas från någol ansvarigt håll att sådana undantagsbestämmelser börinföras. Utredningen avvisar därför denna möjlighet. Jag kan helt instämma i utredningens bedömning på dennapunkt. Såsom utredningen själv framhåller skulle ett sådant system inte varaförenligt med de internationella konventionerna. Art. 9.1 i Bernkonventioneninnehåller en bestämmelse om upphovsmannens principiella ensamrätt tillmångfaldigande av hans verk. Härtill ansluter visserligen en undantagsregel iart. Enligt denna får konventionsländerna tillåta mångfaldigande av verk ivissa särskilda fall, om detta inte gör intrång i det normala utnyttjandet avverket och inte heller oskäligt inkräktar på upphovsmannens legitima intressen.Med den omfattning som fotokopiering har inom svenskt undervisningsväsende kandet dock inte råda något tvivel om att en undantagsbestämmelse av det slag somnu har nämnts skulle oskäligt inkräkta på upphovsmännens legitima intressen. Ulredningen har också tagit upp tanken alt området borderegleras genom en tvångslicens, dvs. en bestämmelse i lagstiftningen om attskolorna inom vissa gränser skall ha rätt att kopiera skyddade verk utantillstånd men mot ersättning. Utredningen anser emellertid att hänsynen till deinternationella konventionerna talar emot också en lösning som bygger påtvångslicens. Fotokopieringen inom undervisningsväsendet är nämligen av så storomfattning att det enligt utredningens mening inte heller kan anses att engenerell tvångslicens skulle vara förenlig med konventionerna. Såsom utredningen påpekar rymmer ett system med avtalslicensvissa tvångsmoment men skiljer sig dock på ett avgörande sätt fråntvångslicens, både principiellt och praktiskt. Detta gäller även om denersättning som skall utgå vid tvångslicens bestäms i kollektivt avtal. När detgäller ett ersättningsavtal i anslutning till tvångslicens är nämligenupphovsmännens förhandlingsposition synnerligen svag, eftersom motparten redangenom lagen har fått rätt till det utnyttjande som förhandlingen gäller. Vidförhandlingar om ett kollektivt avtal som skall ligga till grund föravtalslicens kan däremot upphovsmannasidan åberopa sin ensamrätt ochförhandlingarna får härigenom samma karaktär som förhandlingar om andra avtalpå upphovsrättens område, I. ex.förlagsavtal. Enligt utredningen talar nu anförda synpunkter för att en lösninggenom kollektiva avtal i förening med avtalslicens är att föredra framför enlösning som bygger på tvångslicens. Med hänsyn till den betydelse som fotokopieringen inomundervisningsväsendet har för att upprätthålla en effektivt fungerandeundervisning, är det emellertid utomordentligt angeläget att ett system medavtalslicens kan fungera väl i praktiken. Utredningen betonar själv att fråganslösning måste bli beroende av hur det nuvarande skolavtalet 1979/80:132 14 fungerar och i vilken utsträckning kollektiva avtal kanväntas bli slutna inom övriga sektorer av undervisningsverksamheten vilka ännuinte har blivit avtalsreglerade. Det föreligger emellertid vissa omständigheter som talarför att ett avtalslicenssystem skulle fungera väl i praktiken. arbete har representanter för BONUS, och deavtalsslutande organisationerna uttalat sin tillfredsställelse med det sätt pävilket skolkopieringsavtalet har fungerat. Det har framhållits att systemetsuccessivt har förbättrats och att man hoppas kunna genomföra ytterligareförbättringar i fortsättningen. Vid remissbehandlingen har inte heller någonkritik kommit fram mot det sätt på vilket det nuvarande avtalssystemet harfungerat. Tvärtom har de remissinstanser som har uttalat sig i denna frägaförklarat sig nöjda med den lösning som har valts och en praktiskt tagetenhällig remissopinion har tillstyrkt det av utredningen föreslagna systemetmed en avtalslicensbeslämmelse. Vad beträffar det i sammanhanget utomordentligt viktigahögskoleområdet har etl förslag till avtal utarbetats av de s. k.AUU-sakkunniga (U 1968.49) på grundval av förhandlingar med sammaorganisationer som är parter i skolkopieringsavtalet. I fråga om övriga sektorer inom undervisningsväsendet harvisserligen - frånsett ett antal specialfall - förhandlingar om kopieringsavtalännu inte inletts. Man kan dock enligt utredningens mening utgå ifrån attorganisationerna är villiga att ingå avtal även för dessa områden. 1 likhet med utredningen anser jag därför för egen del numera torde kunna räkna med atl parterna på det upphovsrättsliga områdetär inställda på att lösa kopieringsfrågorna inom undervisningsväsendet genomavtal. Därav följer också att man enligt min mening bör bygga en lösning avkopieringsfrågan inom undervisningsområdet på de kollektiva avtal som finnseller kan väntas bli ingångna i framliden. Mot bakgrund härav saknas anledningatt nu överväga att tillgodose detta kopieringsbehov genom en ordning medtvångslicens. Med hänsyn till vad som har anförts vill sålunda ävenjag förorda att frågan om kopiering inom undervisningsverksamhet regleras genomett system med kollektiva avtal kompletterat med en avtalslicensbestämmelse avdel huvudsakliga innehåll som utredningen har föreslagit. Det kan emellertid inte uteslutas att ett avtalslösttillstånd trots allt kan uppstå. Förhandlingar kan exempelvis misslyckas därföratt parterna inte kan komma överens om villkoren eller också kan en partsbegäran om avtal avvisas av olika skäl. Vissa remissinstanser har särskiltpekat på nödvändighelen av att man försöker finna en lösning för dessa fall. Den nordiska upphovsrättskommitténs svenska ledamöterföreslog att part i här avsedda fall skulle kunna hänskjuta tvistentill avgörande av skiljemän. Som upphovsrättsutredningen anmärker mötte dettaförslag stark kritik från upphovsmannahåll. föreslår i stället en lösning sominnebär all man får möjligheter att anordna ett medlingsförfarande i uppkommandetvister. Utredningen har som nämnts även lagt fram elt förslag till en särskildlag i delta hänseende. Man har därvid gjort den bedömningen att 1979/80:132 15 ett medlingsförfarande får anses vara tillräckligt för attfrämja att kollektiva avtal om kopiering inom undervisningsväsendet konimertill stånd. Utredningensförslag i detta hänseende har tillstyrkts av samtliga remissinstanser som haruttalat sig i frågan. En avtalslicenslösning i förening med ett lagstadgalskiljedomsförfarande har starka inslag av tvångslicens och bör enligt minmening åtminstone f. n. undvikas. Som jag har sagt torde man kunna räknamed att parterna skall vara inställda på att avtalsvägen tillgodosekopieringsbehovet inom undervisningen. Man bör alltså ha anledning förutsättaatt de situationer där ett avtalslöst tillstånd kan tänkas föreligga på deltaområde kommer att vara mycket sällsynta och att de i förekommande fall börkunna lösas genom etl medlingsförfarande. Jag vill därför ansluta mig tillutredningens förslag om införande av ett lagstadgal sådant förfarande. Jag utgår som jag har framhållit från attupphovsrättskommittéerna i alla de nordiska länderna får anledning attgemensamt komma tillbaka till frågan om den nu aktuella lagstiftningensutformning senast då den i föreslagna provisoriska lagstiftningen skallersältas med permanenta bestämmelser i ämnet. Skulle det då visa sig att denföreslagna ordningen med ett medlingsförfarande inte har varit tillfyllest föratt tillgodose behovet av avtal för undervisningsväsendets behov, kan bl. a.frågan om en omprövning av ställningstagandet på denna punkt bli aktuell. Med anledning av vad en remissinstans har anfört vill jagi detta sammanhang slutligen framhålla att i ett avtalslöst tillståndsjälvfallet möjligheten till kopiering för enskilt bruk i enlighet med deallmänna bestämmelserna därom i den upphovsrättsliga lagstiftningen står öppen.Därvid bör begreppet enskilt bruk tolkas i enlighet med de uttalanden somgjordes av dåvarande departementschefen i prop. 1960:17 (s. 109 f). 1 ettavtalslöst tillstånd har den begränsning i rätten till kopiering för enskiltbruk som kan finnas intagen i ett avtal sålunda fallit bort. Det bör emellertidframhållas att rätten till sådan kopiering är förenad med betydandebegränsningar och att det råder stor osäkerhet om den exakta omfattningen avden kopieringsrätt som tillkommer lärare enligt 11 § URL och 5 § FotoL. 2.4 Förhållandet til! Jag har nämnt att hänsynen till de internationellakonventionerna talar för att lagregleringen ges formen av enavtalslicensbestämmelse som komplettering till ett system med kollektiva avtali förening med regler om medling mellan berörda parler. Frågan omkonventionsenligheten kan emellertid inle anses uttömd enbart därför att manväljer en lösning som bygger på en ordning med avtalslicens. Bäde Världskonventionen och byggernämligen på principen om nationell behandling. Denna innebär som huvudregel atten fördragsslutande stat är skyldig att skydda verk av medborgare i annanfördragsslutande stal saml verk, som först har utgivits i en sådan stat, påsamma sätt som verk av landets egna medborgare. 1979/80:132 16 hävdas att avtalslicensbestämmelser försätter upphovsmänsom står utanför de avtalsslutande organisationerna i en sämre situation ändäri organiserade upphovsmän och att detta bl. a. strider mot principen omnationell behandling, eftersoni konsekvenserna härav i huvudsak träffarutländska upphovsmän. För att undanröja varje tvivel om att den föreslagnalösningen står i överensstämmelse med konventionerna föreslår utredningen början att upphovsmän som står utanför avtalsslulande organisation skall hamöjlighet att genom organisationen meddela förbud mot att kopiering sker medstöd av avtalslicensbestämmelsen. Vidare innehåller den föreslagnabestämmelsen, när det gäller rätten till ersättning, att vad som kan habestämts i avtalel eller inom organisationen om ersättning för kopiering enligtavtalet skall gälla även för upphovsmän som inte företräds av organisationen.Denna huvudregel innebär att t. ex. utländska upphovsmän är bundna avavtalsbestämmelser och organisationsbeslut om hur ersättningen skall användas.Innebär sådana bestämmelser eller beslut, såsom ofta är fallet, att influtnamedel skall användas för kollektiva ändamål kan dessa upphovsmän bii helt utanersättning. För att motverka denna effekt föreskrivs i avtalslicensbestämmelsenockså att upphovsman, som visar att hans verk har mångfaldigats med stöd avdenna bestämmelse, har rätt till ersättning som hänför sig tillmångfaldigandet. Med den av utredningen föreslagna ordningen kan en svenskeller utländsk upphovsman som inte tillhör någon organisalion undgå verkningarnaav avtalslicensbestämmelsen om han så önskar genom att meddela förbud motkopiering eller begära rätt till indviduell ersättning. Även om den av utredningen sålunda föreslagna regleringeninle gör någon skillnad mellan svenska och utländska upphovsmän skulle detemellertid möjligen kunna hävdas att den likväl är oförmånligare för utländskaupphovsmän, eftersom dessa i praktiken får svårare än sina svenska kolleger attbevaka sin rätt. Bestämmelserna skulle därmed när det gäller de faktiska verkningarnatänkas kunna stå i strid med konventionernas princip om nationell behandling.Det återstår därför att överväga om en sådan invändning som har angetts medfog kan riktas mol bestämmelserna. I detta hänseende vill jag anföra följande. När det först gäller förbudsmöjligheten fär detförutsättas att uppgifter om anmälda förbud mot kopiering snabbi kommer attspridas till de olika läroanstalterna och t. ex. anslås i närheten avkopieringsmaskinerna. Man torde därför kunna utgå från att förbudsrätten inteendast blir illusorisk utan kommer att innebära en faktisk möjlighet för denrättighetshavare som så önskar att hindra att hans verk används i strid mot ettförbud. En annan sak är att ett sådant förbud inte hindrar exempelvis kopieringför enskilt bruk. För att rättighetshavaren verkligen skall kunna utövaförbudsrätten måste han emellertid ha fått kunskap om eller anledning misstänkaatt hans verk kommer till användning i undervisningsverksamhet och därvid ocksåkan bli föremål för kopiering. Det är självfallet i praktiken omöjligt att ivarje särskilt fall utgå från att rättighetshavarna är medvetna om 1979/80:132 17 Med den utbredning som den modernatekniken för mångfaldigande har fått torde del emellertid i många fall finnasanledning att åtminstone misslänka att verken kan komma att användas somunderlag för kopiering i skolor. I vart fall gäller detta i fråga om verk som imera avsevärd omfattning används för undervisning. Kunskap om den nu aktuellalagstiftningens innehåll och möjligen också om de avtal som ligger till grundför avtalslicensen torde komma att spridas genom den information som deinternationella organisationerna och federationerna ger åt sina medlemmar.Detta tillsammantaget gör att även utländska upphovsmän som inte önskar se sinaverk använda för kopieringsändamål inom undervisningsverksamhet får anses hagoda faktiska möjligheter att meddela förbud på det sätt som förutsätts iförslaget. När det gäller rätten att begära individuell ersättningmåste upphovsmannen som nämnts visa att hans verk har mångfaldigats. Detta kansjälvfallet medföra svårigheter, eftersom någon individuell registrering avkopieringen inte sker. Ett visst underlag för en grov uppskattning avförekomsten av kopiering torde dock kunna erhållas genom de stickprov somoftast bildar underlag för ersättningsberäkningen enligt föreliggande avtal. 1tveksamma fall torde en skälighetsberäkning få göras och det torde kunnaförutsättas att myndigheterna eller den avtalsslutande organisationen, omkravet riktas mot denna, är villiga att tillämpa en sådan beräkningsgrund. Detskall för övrigt tilläggas att det inte heller för rättighetshavare inomorganisationerna är möjligt att få individuella uppgifter om den omfattning ivilken deras verk har kopierats. Med hänsyn till vad som har sagts om förbudsmöjlighetenoch om möjligheten att begära individuell ersättning anser jag att den lösningsom utredningen har föreslagit inte kan anses oförenlig med de krav somkonventionerna ställer upp. Slutligen vill jag tillägga att de problem som jag nu hardiskuterat av allt att döma kommer att vara av övergående natur. Man kannämligen räkna med att införandet av en avtalslicensbestämmelse kommer att ledatill överenskommelser mellan de svenska organisationerna och motsvarandeutländska organisationer på det upphovsrättsliga området om överförande aversättningar för fotokopiering till dessa. 2.5 Vissa särskilda frågor rörandeavtalslicensbestämmelsen Den av utredningen förordade möjligheten för oorganiseradeupphovsmän att förbjuda kopiering kan förverkligas på flera olika sätt.Utredningen har som tidigare nämnts föreslagit en uttrycklig bestämmelse om attavtalslicensbestämmelsen inte skall gälla i fall då upphovsmannen hosorganisationen har meddelat förbud mot kopiering. Möjligheten till förbud kan, om den utnyttjas i storutsträckning, välla betydande avbräck i möjligheterna till kopiering. Det kandärför diskuteras om en sådan möjlighet bör föreskrivas i lagen. Enremissinstans har särskilt pekat på risken för kollektiva förbud i samband medutbrytningar från skilda organisationer eller vid tvister mellan svenska 2 1979/80. 1979/80:132 18 och utländska organisationer. Om den nya lagstiftningen inte skulle komma att innehållanågon uttrycklig bestämmelse om förbud av det slag som utredningen harföreslagit, skulle en oorganiserad upphovsman få falla tillbaka på deförbudsmöjligheter som kan finnas inskrivna i det avtal som i det aktuellafallet ligger till grund för avtalslicensbestämmelsens tillämpning. Eftersomavtal om fotokopiering i flertalet fall kan förmodas komma att innehålla reglerom förbud, skulle skillnaden i allmänhet inte bli så stor. Det skulleemellertid bli svårare för utländska upphovsmän att få kännedom om vilkaförbudsmöjligheter som finns, eftersom innehållet i svenska avtal kan förväntasvara mindre väl känt utomlands än innehållet i svensk lag. a. därför skulleen sådan lösning i mindre grad än den av utredningen föreslagna vara ägnad attundanröja tvivel om den föreslagna lösningens konventionsenlighet. Jag villockså framhålla att de möjligheter till förbud som finns inskrivna iskolkopieringsavtalet inte har använts. Man kan därför med visssannolikhet förvänta sig att antalet förbud blir ringa, även om den avutredningen föreslagna lagbestämmelsen införs. Det bör framhållas att enligt utredningens förslag ettförbud för att få verkan skall meddelas hos organisationen. Notiser av den typsom ibland finns i böcker och som innebär ett generellt förbud mot alltmångfaldigande skulle med denna lösning inte utgöra något hinder mot kopieringför undervisningsverksamhet. Det kan givetvis ifrågasättas om i synnerhetutländska upphovsmän bör vara skyldiga att anmäla förbud till en svensk organisation.Enligt min mening skulle dock en annan lösning vara mycket svår att tillämpa ipraktiken. Man skulle då riskera att få förbud som meddelas på olika sätt ochtill olika personer i stället för till organisationerna. Risken att meddeladeförbud inte kan iakltas skulle då öka betydligt. Särskilt när det gällernotiser i böcker skulle tillämpningssvårigheterna bli betydande. Förbuden ärmycket olika formulerade och därför svåra att tolka för enskilda lärare. Oftasttorde det endast vara fråga om en erinran om att upphovsrättslagensbestämmelser skall tillämpas. I andra fal' kan förbuden vara mera långtgående.Man kan dock inte alltid utgå ifrån att slentrianmässigt införda notiser avdetta mera långtgående slag har tillkommit i syfte att förbjuda kopiering inomundervisningsväsendet med stöd av en avtalslicensbestämmelse av det slag somutredningen har föreslagit. Jag delar därför utredningens uppfattning att ettförbud för att tilläggas verkan i förevarande sammanhang bör meddelas hosvederbörande organisation. En annan punkt där tveksamhet kan föreligga gällerersättningsrätten. Huvudprincipen i utredningens lösning är att vad som harbestämts om ersättning i avtalet eller inom den avtalsslutande organisationenockså skall gälla för upphovsman som inte företräds av denna. Utan hinder häravskall emellertid upphovsman, som kan visa att hans verk har mångfaldigats ienlighet med avtalet, ha rätt till individuell ersättning om han begär det inomen . Bakgrunden till utredningens förslag i denna del är atlavtalet kan 1979/80:132 19 föreskriva eller organisationen besluta t. ex. attersättningarna för fotokopiering skall användas för kollektiva ändamål. En rätt att begära individuell ersättning kan självfalletvara av stor betydelse för den enskilde upphovsmannen, särskilt i fall då hanhar fått kännedom om att hans verk mångfaldigas i betydande omfattning inomundervisningsverksamhet. En i lagen inskriven rätt att begära sådan ersättningpåverkar därför som har nämnts också bedömningen av om de föreslagnalösningarna är förenliga med de internationella konventionerna på detupphovsrättsliga området. Det finns därför anledning atl här ytterligareberöra ett par andra frågor beträffande den individuella ersättningsrätten. Den första frågan gäller möjligheterna för den som vill haindividuell ersättning att i praktiken visa den omfattning i vilken hans verkhar använts. Som jag närmare har utvecklat i avsnittet om konventionsenlighetentorde man kunna räkna med att parterna kommer överens om att i tveksamma fallgrunda ersättningen på en skälighetsbedömning. Jag vill i detta sammanhang pånytt understryka vikten av detta uttalande. Enligt min mening är det nämligenväsentligt att man från myndigheternas sida inte av hänsyn till möjlighetenatt individuella krav eventuellt kan komma att framställas skall behövaredovisa den kopiering som sker av varie upphovsmans verk. Redovisningen börske i enlighet med vad som överenskommits i avtalet och inte med hänsyn tillantaganden om sådana individuella krav. För att undvika krav mot enskildalärare eller skolmyndigheter är det vidare önskvärt att kraven inte riktas motden som har verkställt kopieringen eller ytlerst ansvarar för den utan istället mot den avtalsslutande organisation vilken upphovsmannen i fråga skulleha tillhört om han varit organisationsan-sluten. Det är därför önskvärt att mani så stor utsträckning som möjligt i avtalen skriver in att krav på sådanersättning endast får riktas mot organisationen. En sådan lösning är även förutseddi utredningens lagförslag. Skulle ett avtal sakna bestämmelse om att krav påersättning endasl får riktas mot organisationen och har t. ex. en skolmyndighetsom en följd härav tvingalsutge ersättning till en upphovsman, får det bero påen tolkning av avtalet och övriga omständigheter huruvida myndigheten skallanses vara berättigad att av organisationen återfå vad den har utgivit. Den andra frågan gäller rätten för upphovsmän som intetillhör en organisation att få del av ersättning som avsatts för kollektivaändamål. Enligt utredningens förslag får utanförstående upphovsmän somhuvudregel godta att ersättning avsätts för sådana ändamål. Utredningenframhåller att utanförstående upphovsmän i så fall bör varaberättigade till stipendier o. d. efter samma normer som medlemmarna. För egendel vill jag instämma i detta uttalande angående den föreslagna ordningensinnebörd i detta hänseende. Skulle en organisation ha bestämt att medel som harinflutit i ersättning för fotokopiering inom undervisningsverksamhet skallanvändas för t. ex. en stipendiefond från vilken stipendier efter vissa grunderskall utdelas till medlemmar i organisationen, bör utanförstående upphovsmänsom regel vara berättigade till stipendier på samma grunder som medlemmarna. 1979/80:132 20 gäller i princip också beträffande utländska upphovsmän.Principen att skillnad i nu nämnda hänseende inte fär göras mellan medlemmaroch andra upphovsmän medför dock självfallet inte att alla utländska upphovsmänblir berättigade till stipendier ur en sådan stipendiefond på samma grunder somsvenska medlemmar. Sålunda bör man i sammanhanget kunna bortse bl.a, frånutländska upphovsmän som har utgett verk beträffande vilka det inte finnsanledning anta atl de används i beaktansvärd omfattning för kopiering iundervisningsverksamhet i . Mot bakgrund av vad som har sagtstillstyrker jag utredningens förslag i vad angår möjligheterna till individuellersättning. I avvaktan på den översyn av URL som utredningen skall göra börbestämmelserna i enlighet med utredningsförslaget tills vidare tas in som en nyparagraf, 15a§, i URL.