prop · G3031 · 1979-12-31 00:00:00 — Det blir därför nödvändigt att i lag ger nödigaförverkanderegler. Förverkande förutsätter att en kriminaliseradhandling förövats. I förevarande fall erfordras sålunda regler som gör detstraffbart för intagen att under de i 14 och 15 §S angivna förhållandenainneha egendom varom är fråga. Som påföljd för sådan förseelse måsteföreskrivas förverkande. En särskild fråga blir då om utdömande av påföljd kananförtros den som förestår vården på hemmet. Denne kan vara en enskUd person.Även avsändandet av varorna till den unge måste kriminaliseras såsom skett i89 § andra stycket BvL för att egendomen skall kunna förverkas vid ankomstentill hemmet. Beslut om förverkande måste vidare kunna omprövas av domstol medhänsyn till de åtaganden gjort enligt art. 6.1 konventionen den 4november 1950 angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggandefriheterna. Vill man välja vägen med en i civilrättslig ordninggenomförd äganderättsövergång, uppkommer frågan om tillämpligheten avföreskrifterna i 2 kap. 18 § RF. Enligt dessa skall varje medborgare varatiUförsäkrad ersättning när hans egendom tas i anspråk "genomexpropriation eller annat sådant förfogande". Detta uttryck har utformatsav författnings-utredningen och från dennas grundlagsförslag överförts till dennu gällande grundlagsparagrafen. Av vad utredningen anförde (SOU 1963: 17 särskilts. 187188) framgår att uttrycket annat sådant förfogande åsyftar icke endastfast egendom utan även lös egendom. Såvitt kan utläsas av motiven avseruttrycket alla fall då själva äganderätten överförs. Härom är det fråga iförevarande fall, då också ett förstörande 1979/80:1 391 avegendomen genom det allmännas försorg måste förutsättas vara föregånget av enåtgärd som ändrar äganderättsförhållandet. Motiven tiU RF ger knappast stöd för entolkning av denna grundlag innebärande att vid sidan av straffrättsligapåföljder av förverkandetyp, skatter och avgifter m. fl. slag av pålagor ipenningar eUer naturaprestationer (t. ex. leverans av pliktexemplar enligt 4kap. 4 8 tryckfrihetsförordningen, lämnande av prov enligt 14 § lagen (1973:329) om hälso- och miljöfarliga varor, trädfällning m.m. enligt II §brandlagen) samt expropriation och andra sådana förfoganden det i svensk rättskulle finnas utrymme för ytterligare i RF oreglerade former för tvångsvisövergång av äganderätt från enskild till det allmänna. Ett omhändertagande av intagnas tillhörigheter kanicke ses som verkställighet av någon föreskrift om avgift, pålaga ellerliknande prestationsplikt. Med hänsyn härtill måste ett dylikt omhändertagande,som ej är grundat på förverkande, bli att betrakta som etl förfogande enligt 2kap. 18 § RF och underkastat vad där stadgas. Den som fråntas egendomen måstesålunda genom lagregler tillförsäkras ersättning för denna. Den civilrättsliga vägen erbjuder i motsats tilldet straffrättsliga för-verkandeförfarandet en enkel och praktisk lösning. Attålägga den unge att avstå äganderätten till egendomen till staten motersättning bestämd i lag kan i första instans bli en förvaltningsuppgift. Dåden innefattar myndighetsutövning och i viss omfattning kan komma att utövas avenskUd individ måste enligt 11 kap. 6 § RF ett överlämnande av dennaförvaltningsuppgift till enskild ske med stöd av lag. Den i det föregåendeåberopade artikeln i nödvändiggör att rätt stadgas attfullfölja talan i ersättningsfrågan till domstol. En ordning bör kunna genomföras som fyller såvälRF:s som krav utan att för den skull medföra praktiskakomplikationer i tillämpningen vid hemmen. Om möjligt bör den kunna tiUämpaspå all egendom, som får omhändertas. 1 första hand bör otillåten egendom somankommer till hemmet kunna återsändas till avsändaren innan den kommer i denintagne unges besittning. Detta torde kunna ske i enlighet med i administrativordning utfärdade föreskrifter. Går det inte att helt enkelt returneraegendomen får den unge mottaga egendomen och denna därefter omhändertas ochbehandlas som annan hos honom omhändertagen egendom. Är den omhändertagnaegendomen av beskaffenhet att kunna förvaras för den unges räkning i avvaktanpå vårdtidens slut, bör så ske. Bör egendomen med hänsyn till vården ickeöverlämnas till den unge vid vårdtidens slut eller kan den ej förvaras, får densom förestår vården vid hemmet besluta att äganderätten övergår till det allmännaoch bestämma ersättning till den unge. Ersättningen bör då utgå med ett beloppmotsvarande egendomens värde. Försäljes egendomen bör ersättningen bli det vidför- 1979/80:1 392 Förstörs egendomen, bör den värderas med ledning av en avregeringen meddelad schabloniserad taxa. Beslutet kan få karaktären avanteckning i en liggare och bör delges den unge som ägt godset. Den unge gesrätt överklaga beslutet till länsrätt med möjlighet att föra talan mot bådesjälva äganderättsövergången och beräkningen av ersättningen. Hur det skallförfaras med egendom, till vilken staten övertagit äganderätten, kan bestämmasgenom förordning. En ordning av nu angiven art kan knappast blisärskilt betungande för myndigheterna. Den tillgodoser också både RF:s ochEuroparådskonventionens krav. Paragrafen bör kunna ges följande lydelse: "Den som förestår vården vid hemmet fårbesluta att egendom, som omhändertagits enligt 14 eUer 15 § skall tiUfaUastaten, om den med hänsyn till den unges vård ej bör återställas till ägareneller icke lämpligen kan förvaras till vårdtidens slut för ägarens räkning. Ibeslutet skall ägaren tillerkännas ersättning för egendomen med belopp motsvarandedess värde. Anträffas berusningsmedel, injektionsspruta ellerkanyl som kan användas för insprutning i människokroppen inom hem som avses i12 §, får den som förestår vården vid hemmet besluta att egendomen skalltillfalla staten. Mot beslut om förfogande enligt första eller andrastycket får talan föras hos länsrätten genom besvär." Bestämmelserna i denna paragraf motsvarar 80 a §BvL. De synes dock ha ett något mer begränsat tiUämpningsområde, eftersom dekan brukas endast vid sådant hem som avses i 12 § remitterade förslaget. Den föreslagna regleringen kan enligt vår meninginte anses innebära att enskilds egendom "tages i anspråk genomexpropriation eller annat sådant förfogande". Vi finner därför inte någonanledning till erinran mot förslaget från grundlagssynpunkt. De av lagrådetföreslagna ändringarna i 14 och 15 §§ föranleder emellertid vissaföljdändringar i förevarande paragraf. Rörande förfarandet med omhändertagen egendomhänvisar 88 a § BvL tUl 3 § lagen (1958: 205) om förverkande av alkoholhaltigadrycker m. m. Härav följer att egendomen skall förstöras eller försäljas enligtvad som föreskrivs om beslagtagen egendom i 2 § samma lag. Detta överensstämmermed vad som skall gälla enligt det remitterade förslaget. Hänvisningen till 2 §1958 års lag får anses omfatta paragrafens regler om valet mellan förstörandeoch försäljning och om förfarandet vid försäljning. Däremot kan det inte varaavsett att genom hänvisningen reglera vem som skall besluta i saken. Dennabefogenhet tdlkommer enligt såväl BvL som det remitterade förslaget den som haratt besluta 1979/80:1 393 Paragrafen bör formuleras så atl någon oklarhel på dennapunkt inte behöver uppstå. Under hänvisning till det anförda föreslår vi attparagrafen ges följande avfattning: "Har alkoholhaltiga drycker eller andraberusningsmedel omhändertagits enligt 14 eller 15 § eller påträffats inom hemsom avses i 12 § utan att det finns någon känd ägare till dem, skall den somförestår vården vid hemmet låta förstöra eller försälja egendomen enligt bestämmelsernaom beslagtagen egendom i 2 § 1 första stycket lagen (1958:205) om förverkandeav alkoholhaltiga drycker m.m. Belopp som har erhåUits vid försäljningtiUfaller staten. Första stycket har motsvarande tillämpning påinjektionsspruta eller kanyl, som kan användas för insprutning imänniskokroppen." Regierna i punkt 2 bör omfatta även beslut sommeddelas av domstol enligt 79 § BvL eller vid prövning av besvär. Sådantbeslut kan tänkas bli meddelat efter den nya lagens ikraftträdande. Punkt 3 innehåller den viktiga regeln att avdomstol meddelat beslut om omhändertagande för samhällsvård enligt BvL skaUjämställas med beslut om vård med stöd av den nya lagen. Detta bör komma tiUtydligare uttryck i lagtexten. Redaktionella hänsyn talar för att denna regelplaceras före den föreslagna punkten 2. övergångsbestämmelsen innebär bl. a.att reglerna om särskild prövning i 5 § första stycket andra meningen lagrådetsförslag blir tillämpliga i fråga om den som har omhändertagits för samhällsvårdenligt 25 § första stycket b) BvL. Det bör klarläggas hur den angivnasexmånadersliden för prövningen skall beräknas för dessa fall. Lämpligen kanföreskrivas att prövning första gången skall ske från lagensikraftträdande. Av 5 § tredje stycket lagrådets förslag följer attsamhällsvården skall upphöra vid lagens ikraftträdande, om den ungedå har fyllt och det har förflutit mer än från rättens beslutom omhändertagande. Reglerna i punkt 4 bör, i likhet med vad som haranförts vid punkt 2, gälla också beslut som har meddelats av rätten, före ellerefter ikraftträdandet. Hänvisningen till 8 § torde böra omfatta också paragrafensregler om omhändertagandets upphörande. I anslutning till punkt 5 bör klargöras vilken lagsom skall tiUämpas vid prövningen av underställnings- eller besvärsmålet. Mot bakgrund av det nu anförda föreslår lagrådetatt övergångsbestämmelserna, efter vissa ytterligare redaktionella jämkningar,ges följande utformning: "1.Denna lag träder i kraft . 1979/80:1 394 Har rätten efter underställning eller besvärfastställt beslut om omhändertagande för samhällsvård enligtbarnavårdslagen (1960: 97), skall beslutet anses som ett beslut om vård medstöd av den nya lagen. Beslut enligt 25 § första stycket a) barnavårdslagenanses härvid som beslut med stöd av 1 § första stycket I den nya lagen ochbeslut enligt 25 § första stycket b) barnavårdslagen som beslut med stöd av 1 §första stycket 2 eller andra stycket den nya lagen. I fråga om beslut som harbörjat verkställas före skall den i 5 § första stycket dennya lagen angivna tiden räknas från nämnda dag. Har enligt barnavårdslagen (1960:97) meddelatsbeslut om förebyggande åtgärder eller om omhändertagande för samhällsvård iannat fall än som sägs i punkt 2, får åtgärderna eller vården bestå längst tillden I juU 1981. Därvid gäller barnavårdslagens bestämmelser. Har enligt barnavårdslagen (1960:97) beslutats omomhändertagande för utredning, gäller barnavårdslagens bestämmelser om sådantomhändertagande även efter . Dessutom tiUämpas reglerna i 8 §den nya lagen om ansökan till länsrätten och omhändertagandets upphörande samti 9 § andra stycket samma lag. I fråga om underställning och överklagande avbeslut som har meddelats före gäller bestämmelserna ibarnavårdslagen (1960:97). Avser beslutet omhändertagande för samhällsvårdskall prövningen ske enligt den nya lagens regler om beredande av vård. Annatbeslut prövas enligt äldre bestämmelser." Förslagettill lag om ändring i lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om ungalagöverträdare Den ändring som föreslås i 1 § bör föranleda att i3 § första stycket orden "för hans tillrättaförande" byt ut mot"för honom". Härav föranledes också ändring i ingressen. 1 6 § andra meningen bör det något oklara uttrycket"den som har ansvaret för vården vid hemmet" efter mönster av 18 §LVU enligt lagrådets förslag ersättas med "den som förestår vården vidhemmet". Förslagettill lag om ändring i lagen (1966: 293) om beredande av sluten psykiatrisk vårdi vissa fall Av den i lagrådsremissen föreslagna nya lagrubrikenframgår icke att, som avses, orden "i vissa fall" skall höra tillbåda leden i rubriken. Då även 2 § avser psykiatrisk vård, finner lagrådetrubriken "lag om psykiatrisk vård i vissa faU m. "tillfredsställande täcka lagens innehåU, där- 1979/80:1 395 vid"m. åsyftar avgiftningen enligl 2 §. Lagrådet vill föreslå dennarubrik. I denna paragraf införs en ny intagningsgrund iLSPV. Den hänför sig tUI den som missbrukar alkohol eller narkotika.Intagningsgrunden är så utformad att den omfattar även missbrukare vilka ickelider av psykisk sjukdom men som i allt fall i samband med avgiftningen är iträngande behov av psykiatrisk vård, vilkens uteblivande innebär allvarlig faraför missbrukarens hälsa eller liv eller för annans personliga säkerhet eller hälsa. Den nya intagningsgrunden skall tillämpas ickeendast av läkare utan även av psykiatriska nämnder med övervägandelekmannainslag. Motiven ger enligt lagrådets mening icke nämnderna etttillfredsställande underlag för deras rättstillämpning. Exempelvis kan icke urmotiven utläsas vad som förstås med avgiftning eller av vilken psykiatriskvård den icke psykiskt sjuke missbrukaren skall vara i trängande behov. Av specialmotiveringen framgår icke annat än attavgiftning anses normalt inte innefatta vårdinsatser av enbart psykiatrisk art.Vidare antyds att vården skall inledas på psykiatrisk klinik men att den kanfortsättas på annat slag av institution. Om detta skall ske under former liknandeförsöksutskrivning av patient från en psykiatrisk klinik framgår ej. Rekvisitetavgiftning som grund för frihetsberövande är helt nytt. Ett klarläggande avdess närmare innebörd erfordras. En viktig fråga är t. ex. om med avgiftningförstås endast det omedelbara avlägsnandet av det toxin som framkallat den akutaförgiftningssituationen eller även behandling som syftar till övervinnande avde abstinensproblem, som normalt uppträder i avvänjningsfallen. Enligt huvudregeln i 16 § skall frågan omutskrivning prövas fortlöpande. Om patienten ej är psykiskt sjuk, får man utgåfrån att något mera långvarigt behov av psykiatrisk vård ej förefinns. En sådanpatient kan därför tänkas bli utskriven mycket snart, kanske redan några dagarefter intagningen. Maximitiden kan väntas bli begagnad främst dåmissbrukaren är psykiskt sjuk. I fråga om utskrivningen se vidare vid 16 §. Av det anförda framgår att det fordras mer ingåendemotivuttalanden beträffande de olika rekvisiten för den nya intagningsgrunden idenna paragraf. Det vore till nytta för rättstillämpningen om man kunde medpraktiska exempel belysa vUka huvudkategorier av missbrukare som på föreslagetsätt avses kunna tvångsvis intagas på psykiatriska vårdinstitutioner. Enligt lagrådets mening kan ifrågasättas om det ären lämplig lagstiftningsteknik att i LSPV bygga in regler om tvångsbehandlingav miss- 1979/80:1 396 brukareoavselt om de är psykiskt sjuka eller ej. Inpassningen av de olika särreglernaom missbrukare i LSPV försvåras av att denna lag är uppbyggd med tanke påpsykiskt sjuka. Regler om personer tillhörande annan vårdkategori låter sigicke utan vidare infogas i lagen. Sannolikt vore att föredraga om en särskUdlag för tvångsbehandling av missbrukare kunde utformas. I det remitterade förslaget föreslås att ansökan omintagning på sjukhus inte längre skall förekomma. I stället skall intagningäga rum med stöd av vårdintyg. Detta intyg kommer således att utgöra denformella grunden för intagningen i de tidigare ansökningsfallen. Arbetsgruppenuttalar i sin rapport att frågan om undersökning skall genomföras i detkonkreta ärendet prövas av läkaren och att det därför kan förutsättas attundersökning inte påbörjas om det inte finns tillräckliga skäl för detta. Även om risken för missbruk av möjligheten attföranstalta om undersökning kan betraktas som ringa synes det dock bl. a. medhänsyn till undersökningsläkarens möjlighet att enligt 35 § påkaUa polishandräckningom den som skaU undersökas inte ställer sig tUl förfogande för undersökningen vara av värde att i lagen ta in en bestämmelse om att undersökning förutfärdande av vårdintyg får företas endast om skälig anledning därtillföreligger. Enligt specialmoliveringen till denna paragraf blirdet undersökningsläkaren som har att se till att vårdintyget kommer till sjukhusdär intagning skall ske. Detta anses följa av 3 § allmän läkarinstruktion(1963: 341), enligt vilken bestämmelse envar läkare är skyldig att meddelapatient de råd och, såvitt möjligt, den behandling, som patientens tiUståndfordrar. När intyget har kommit till sjukhuset, får ett ärende om ifrågasattintagning av den sjuke anses anhängiggjorl. Skyldighelen för undersökningsläkaren att se tillatt vårdintyget kommer sjukhuset till hända får anses vara av sådan betydelseatt den bör inskrivas i lagen. Under hänvisning till det anförda föreslår lagrådetatt till denna paragraf fogas ett tredje och ett fjärde stycke av följandelydelse: "Undersökning för utfärdande av vårdintyg fårföretas endast om skälig anledning därtill föreligger. Undersökningsläkaren skall tillse att vårdintygettillställes sjukhus där intagning skall ske." Enligt gällande lagstiftning anhängiggöres fråga omintagning på sjukhus för sluten psykiatrisk vård genom en ansökan. 1979/80:1 397 grafi gällande lydelse har noga reglerats vilka som är berättigade att ansöka omvård. Därmed vill man säkerställa att alla som behöver vård också kommer undervård. 1 lagrådsremissen föreslås av olika skäl att ansökningsförfarandet skallavskaffas. Bortsett från de faU då intagning sker på grund av domstols domtankes fråga om intagning bli anhängig-gjord genom att den undersökandeläkarens vårdintyg kommer in tiU överläkaren på sjukhus där tvångsvård kananordnas. Läget synes närmast bli att överläkaren, efter attha mottagit en anmälan från den undersökande läkaren, på eget initiativ tarupp ett intagningsärende och fattar beslut däri. Genom vårdintyget underrättarden undersökande läkaren överläkaren på vederbörande sjukhus om att det finnsen person i behov av vård på sjukhus. Det får då antas vara en tjänsteplikt föröverläkaren att besluta rörande intagningen och att, om han beslutar att densjuke skall intagas och denne ej instäUer sig för vård, i sista hand genompolishandräckning låta hämta honom till sjukhuset. Med denna uppläggning skulledet vara överläkaren som har ansvaret för att alla vårdbehövande inomsjukhusets upptagningsområde kommer under vård. Genom en ändring i 35 § ges den läkare som utfärdatvårdintyget också rätt att påkalla polishandräckning för inställelse påsjukhuset av dem som avses skola bli intagna där. Den undersökande läkaren harsålunda tillagts den för en anmälare extraordinära funktionen att icke blottgenom sitt vårdintyg rikta den beslutandes uppmärksamhet på den vårdbehövandesjuke men därutöver också att med våld föra den enligt vårdintyget sjuke tillbeslutsfattaren på sjukhuset. Man ställer sig frågan om den undersökandeläkaren i själva verket avses skola få ställning som sökande iintagningsärendet. 1 så fall skulle det formella ansvaret för att alla sombehöver vård får sådan vara spritt på alla de läkare som kan utfärda vårdintyg.Eventuellt måste då genom en instruktions-regel konstrueras en tjänsteplikt fördistriktsläkaren ätt tillse att alla vårdbehövande inom hans distrikt får denpsykiatriska vård de behöver, oavsett vad patienten själv kan vilja. En tredje möjlighet är att ställa socialnämnden somrepresentant för kommunen i blickpunkten. 1 socialutredningens förslag tillsocialtjänstlag (2 § andra stycket) anges kommunen ha det yttersta ansvaretför att de som vistas i kommunen får den hjälp de behöver. Det synes svårt förkommunen att fuUgöra denna skyldighet, om den icke kan hos intagningsbeslutandemyndighet anhängiggöra frågan om den psykiskt sjukes intagande för vård enligtLSPV. Enligt min mening är det otillfredsställande attlagförslaget i realiteten lämnar öppet vem det är som enligt den nya ordningenskall bära ansvaret för att alla psykiskt sjuka som enligt lagens regler är ibehov av vård får denna vård. Fråga är om ett förfarande som syftar tillfrihetsberövande. Det vore önskvärt att lagen gåve klarare besked om sättetför ett intagningsärendes anhängiggörande. 1979/80:1 398 I tredje stycket föreslås att vårdintyget skallinnehålla uppgift om vem som begärt intyget. Intagningsförfarandet är enligtförslaget byggt på att behörig läkare utfärdar vårdintyg efter undersökning avden sjuke och att läkaren förutsätts därpå inlämna vårdintyget tiU denöverläkare som kan besluta om tvångsintagning. Det är alltså här inte fråga omdet eljest vanligen förekommande förfarandet att en enskild hos läkare"begär" ett intyg som den enskilde därpå avser att använda för visständamål. Omläggningen av intagningsförfarandet med borttagande av ansökningenhar bl. a. motiverats med att man vill undvika att den enskilde skall behövaansöka om alt en nära anhörig skall underkastas ett frihetsberövande. Det ståricke i överensstämmelse härmed att den enskilde i stället för att vara sökandei intagningsärendet nu skall på vårdintyget namnges som initiativtagare. TiUäggas kan att, om det föreskrivs i dennaparagraf att uppgiften skall lämnas, det blir fråga om en formföreskrift enligt8 §. Uppfylles icke kravet kan vårdintyget ej läggas tUl grund för intagning. Föreskriften om att intyget skall vara avfattatenligt fastställt formulär har karaktär av verkstäUighetsföreskrift. Lagrådet vill på angivna skäl förorda att tredjestycket utgår. Om en bestämmelse rörande initiativtagaren anses icke kunnaavvaras kan föreskrift härom meddelas i förordning. En författningsbestämmelsebör under aUa omständigheter ej avse "vem som har begärt intyget"utan "vem som har påkallat läkarundersökningen". I arbetsgruppens specialmotivering, till vilkendepartementschefen hänvisar, görs i anslutning tiU denna paragraf uttalandensom innebär att regeln i fjärde stycket skall kunna tUlämpas på den som beredsvård med stöd av 2 §. Regeln är emellertid uttryckligen begränsad till fall dåpatienten är intagen för vård på egen begäran. Den som vårdas med stöd av 2 §kan alltså inte beredas fortsatt vård vid samma klinik med stöd av 1 § på grundav vårdintyg som har utfärdats av läkare vid kliniken. Om en möjlighet till avstegfrån tredje stycket anses önskvärd även i dessa konverteringsfall fordras etttUlägg till fjärde stycket, exempelvis genom att efter orden "på egenbegäran" infogas "eller med stöd av 2 §". Enligt denna paragraf kan polismyndighet i vissa faUomhänderta den som sannolikt lider av psykisk sjukdom och är farlig för annanspersonliga säkerhet eller eget liv. Paragrafen kan tillämpas på den som Prop.1979/80:1 399 missbrukaralkohol eUer narkotika, men endast om det föreligger sannolika skäl för atthan också lider av psykisk sjukdom. Beträffande andra missbrukare ger lageninte polismyndigheten någon rätt atl ingripa. Av arbetsgruppensspecialmotivering framgår att bestämmelserna i har ansetts ge tillräckligamöjligheter i deUa hänseende. Med anledning härav må framhållas att LOB medgeromhändertagande endast av den som påträffas på eller i anslutning till allmänplats. Även i fråga om den som anträffas på enskih område har polisen vissamöjligheter att ingripa som led i sin brottsbekämpande verksamhet. Dessamöjligheter täcker dock inte alla situationer då en missbrukare, som skullekunna beredas vård enligt 2 §, utgör en omedelbar fara för annans personligasäkerhet eller eget liv. Mot bakgrund härav bör möjlighet finnas till omhändertagandegenom polisen även i fråga om missbrukare. Detta skulle kunna uppnås genom attförsta stycket ges följande lydelse: "Föreligga sannolika skäl för att någon liderav psykisk sjukdom eller till följd av missbruk av alkohol eller narkotika är iträngande behov av avgiftning och psykiatrisk vård i samband med denna samt föratt han är fariig för annans personliga säkerhet eller eget liv, äger polismyndighetomhändertaga honom, om fara är i dröjsmål." Om första stycket ändras på detta sätt bör tredjemeningen i andra stycket jämkas så att det framgår att den endast gäller förfall som avses i 1 §. I fråga om missbrukare som anses böra beredas vård enligt2 § torde nämligen någon möjlighet till förenklat vårdintyg inte vara påkallad.1 enlighet härmed kunde meningen inledas på följande sätt: "I fall somavses i 1 § behöver vårdintyg beträffande den omhändertagne icke innehåUa annatän uttalande att sannolika skäl föreligga för att han på grund av ..." 8och 9 §§ Lagrådet: