prop · G303126 · 1979-12-31 00:00:00 — Motsvarande gäller inte örlogsfartygenvilka, bortsett från enstaka s k långresor, vanligen uppehåller sig inom eller i närheten av det svenska sjöterritoriet och regelmässigt mellan övningar under gång ligger förtöjt eller till ankars i svensk hamn. Behovet av enspecialregel om befälhavarens befogenhet av denna grundgör sig därför inte på samma sättgällande beträffande örlogsfartygsom i fråga om de svenska handelsfartygen. Stadgandet om befälhavarensrätt att gå emot skyddsombuds beslut att avbryta farligt arbetedå fartyget är under gängeller fräga är om räddningstjänst ger emellertid uttryck även för en annanprincip, nämligen om befälhavarens övergripandesäkerhetsansvar. Enligt 58 § sjölagen skall ett fartygs befälhavare, innan resa äntrades, tillse att fartyget ärsjövärdigt, försett med erforderliga anordningartill förebyggande av ohälsa och olycksfall, bemannat på betryggande sätt,tillräckligt provianterat och utrustatsamt så lastat eller barlastat att säkerheten förfartyg, liv eller gods ej äventyras. Under resan skall befälhavaren vaka överatt fartyget hålles i behörigt skick. Vidare gäller enligt sjölagens 59 § , att befälhavarenskall sörja för att fartyget framföres och handhavespä sätt som är förenligt med gott sjömansskap. Detta befälhavarens övergripande ansvar för fartygets säkra framförande och handhavande kom till uttryck ipropositionen 1977/78:55 om bättrefartygsmiljö. I anslutning till diskussion omtillämpningsområdet för sjösäkerhetslagensbestämmelse om befälhavarens rättatt gå emot stoppningsbeslut avskyddsombud uttalade departementschefen (sid 55), att de områden som hörtill svenska hamnar ofta kan vara vidsträcktaoch att fartyg därför ofta under resa inom hamnområdenmåste framföras pä sådant sättatt befälhavaren mäste ha vidsträcktbefogenhet att agera, bl a för att kunnauppfylla de krav som sjölagen ställer påhonom. 1979/80:126 67 Departementschefens nu återgivnayttrande torde böra förstås sä att en befälhavares övergripande ansvar för sitt fartyg och de ombordvarande inte begränsas av ett stoppningsbeslut av skyddsombud oradetta stoppningsbeslut skulle innebäraen fara för fartyget eller de ombordvarande sorabedömes vara större än den risk soraföranlett stoppningsbeslutet. Sjösäkerhetslagensspecialregel om befälhavarens befogenhet bör i detta avseende inte ses som någon avvikelse frånvad som i detta avseende gäller inom andra områden av arbetslivet. Den princip som uttryckes ispecialregeln gäller även utan sådan uttrycklig föreskrift. Härtillkommer att det enligt utredningens mening kan förutsättas att fråga om avbrytande av farligt arbete på örlogsfartygsällan eller aldrig torde komma attavse momentana åtgärder under ett fartygs gångav betydelse för fartygets säkra framförande.Ett skyddsombud, sora överväger att stoppa visst arbetsmoment pä ett fartyg under gång, har ejalltid den totala överblick över situationen som visar att faran i dettaarbetsmoment måste tålas för att fartyget och de ombordvarandeej skall utsättas för än större fara. Det måsteemellertid kunna förutsättas att, då skyddsombudet i en sädan situation vändersig till befälhavaren för att uppnå rättelse beträffandedet farliga arbetsmomentet, han färupplysning ora totalbilden och anpassar sig därefter. Av nu angivna skälhar utredningen kommit till den uppfattningen att om arbetsrailjölagen görstillämplig på örlogsfartygdetta även bör gälla lagens bestämmelser ora skyddsombuds rätt att avbryta farligt arbete. Liksom beträffande försvarsmakteni övrigt bör dock stoppningsrätten inte gälla vid övning. Någonuttrycklig bestämmelse om befälhavares rättatt gå emot skyddsombuds stoppningsbeslutmotsvarande föreskriften i sjösäkerhetslagens9 kap 9 § är enligt utredningens mening inte påkallad såvitt avser örlogsfartyg. 1979/80:126 68 SJÖSÄKERHETSLAGENS TILLÄMPLIGHET PA ÖRLOGSFARTYG Sjösäkerhetslagen innehåller, förutom föreskrifterrörande arbetarskyddet, även bestämraelserom fartygs konstruktion, byggnad och utrustning. Sålunda ges regler i lagens 2 kap om fartygs sjövärdighet, i 4kap ora lastning, i 5 kap om passagerarfartyg och i 6 kap om bemanning. Ettvart av dessa kapitel inleds av ett allmänthållet stadgande, varefter följer mera detaljerade föreskrifter i särskildaparagrafer . De inledande allmännastadgandena i nämnda kapitel av sjösäkerhetslagenkan sägas utgöra preciseringar av den generella bestämmelsen i 9 §sjölagen om fartygs skick, vilketstadgande gäller alla svenska fartyg och sålunda ävenörlogsfartyg. Enligt denna sjölagsregel skall fartyg, när det hållesi drift, vara sjövärdigt, försett raed behövliga anordningar till förebyggande av ohälsaoch olycksfall, bemannat pä betryggandesätt, tillräckligt provianterat och utrustat samt så lastat eller barlastat att säkerheten förfartyg, liv eller gods ej äventyras. Det iljföreskrifternai sjösälierhetslagen bygger i allt väsentligtpå internationella konventioner, främst konventionen om säkerhet för människoliv till sjöss (SOLAS), till vilka Sverigeanslutit sig. Dessa konventioner gällerej örlogsfartyg. Vid en reglering av säkerhetenpå örlogsfartyg är naturligt att även ge erforderliga föreskrifter beträffande fartygens konstruktion,byggnad och utrustning så att de ombordvarandes säkerhet ej äventyras.Utformningen av fartygen kan ytterst sägasvara en säkerhetsfråga, i viss månliknande vad som följer av de regler ora konstruktionoch utformning av byggnad som ges i byggnadsstadgan (1959:612) och med stöd däravmeddelade bestämmelser, vartill hänvisning görsi 2 kap 9 5 arbetsmiljölagen. 1979/80:126 69 utredningen har övervägt huruvida den återgivna sjölagsregeln kan anses tillräcklig förnämnda ändamål. Även om sä i huvudsak kan anses vara fallet,innebär likväl sjösäkerhetslagens allmänna stadganden sådana preciseringar att även de börges tillämplighet på örlogsfartyg.Härför talar även att dessa stadganden utgör en naturlig grund för bemyndigandet i 11 kap 4 §sjösäkerhetslagen för regeringenatt meddelaytterligare föreskrifter i de avseenden somregleras i lagen och att överlåta ät förvaltningsmyndighet att meddela sådanaföreskrifter. Det första av de allmänna stadganden som bör göras till-lämpligt påörlogsfartyg är 2 kap 1 §.Här föreskrives att fartyg icke ärsjövärdigt, om det ej är så konstruerat, byggt, utrustat och vidmakthållet att det med hänsyn till fartygets användning ochden fart, vari det nyttjas eller avses att nyttjas, erbjuder betryggande säkerhet till förekommandeav sjöolycka. Ävenstadgandet i 4 kap 1 § sjösäkerhetslagen, vari föreskrives att fartyg icke får vara sålastat eller barlastat att dess stabilitet eller bärighet äventyraseller säkerheten för fartyget eller de ombordvarande sättes i fara, börgöras tillämpligt päörlogsfartyg. Utredningen har övervägt att föreslä tillämpande pä örlogsfartygäven av regeln i 4 kap 2 § att ett fartyg av viss minsta storlek som befordrargods eller passagerare skall pä varderasidan vara försett med lastmärke, sora utvisar minsta tillåtna fribord förfartyget. En sådan regel saknar emellertidpraktisk betydelse för flertalet örlogsfartyg. Fördet ringa antal marinen tillhöriga fartyg,som huvudsakligen användes för att befordra gods eller passagerare, är enligt vad utredningen inhämtat praxis att de förses med lastmärken. Vid sådant förhållande äruttrycklig föreskrift om tillämpande av regeln pä örlogsfartyg inte nödvändig. Enligt 5 kap 1 §sjösäkerhetslagen gäller att för passagerarfartyg skall, med beaktande avfartygets stabilitet och 1979/80:126 70 bärighet samt de åtgärder somvidtagits för att förebygga ohälsaoch olycksfall ombord, vara fastställtdet högsta antal passagerare som fartygetfår medföra. Till passagerarfartyg hänföres, enligtlagens 2 kap 2 § andra stycket, fartyg som medför flera äntolv passagerare. Med passagerare avses varje person ombord utom befälhavaren, medlem av besättningen, annan som är anställd ombord eller som eljestbefinner sig där på grund av arbete för fartygetsbehov eller i offentlig tjänsteförrättning rörande fartyget samt barn som inte fyllt . Även dessa stadgandenbör äga tillämpning på örlogsfartyg.Särskilt inom kustartilleriet men även inom flottan finns fartyg vilka huvudsakligenanvändes för att befordra personer från en plats till annan. Och bl a vid övningar förekommeratt andra än de ombordanställda transporteras med örlogsfartyg av skilda slag. Det kan därför vara en säkerhetsfrågaav vikt att det högsta antal sådana personer som får medfölja fartyg av olika typ blir fastställt. I 6 kap 1 § sjösäkerhetslagenges allmänna regler om fartygs bemanning. Sålunda stadgas att fartyg skall vara bemannat på betryggande sätt.Ui-ider resa, som under vanliga förhållanden krävermer än tolv timnidrs oavbruten gång eller som i annat fall är sådan, attskeppstjänsten måste indelas i skift, fär fartyget icke ha mindre bosättningän att befäl och manskap kan indelas i erforderLigt antalvakter. Fartyg får icke under resa ha mindre besci *:tningän att erforderlig personal kanavdelas för kosth. '.llet ombord och omfartyget enligt gällande föreskrifter skall vara utrustat med teleanläggning, föranläggningens behöriga nyttjande. Detta stadgande torde jämväl böra gälla på örlogs-fartyg.Däremot torde de i samma kapitelmeddelade föreskrifterna om sammansättning och fastställandeav minimi-besättning inte behöva göras tillämpliga. Av bestämmelserna isjösäkerhetslagen vill utredningen ävenberöra föreskrifterna i lagens 8 kap om förbudmot nyttjande m m. 1979/80:126 71 Enligt kapitlets 1 §första stycket får fartygs resa förbjudasi avbidan pä rättelse om skälig anledning föreligger antaga att fartyget icke är sjövärdigt förresa i avsedd fart, att fartyget i väsentligtavseende brister i fråga om skyddet mot ohälsa och olycksfall, att det icke är behörigen lastateller barlastat, att det raedför passagerareutöver det högsta tillåtnaantalet, eller att det icke är bemannat på betryggande sätt. Vidare stadgas i paragrafens andra stycke att om fråga är allenastom brist i arbetsinrättning eller arbetsredskap, får i ställetförbud meddelas att begagna inrättningen eller redskapet innan rättelse vidtagits. Förekommer skälig anledning antaga att användningen av viss lokal, visst ämne eller viss arbetsmetod innebär fara förohälsa eller olycksfall, får även användningen av lokalen, ämnet eller metoden förbjudas i avbidanpå rättelse. Liknande bestämraelserfinns i arbetsmiljölagen. Enligt dess 7 kap 7 § äger sålunda tillsynsmyndighet gentemot den som harskyddsansvar enligt lagens 3 kap 2-10 §§eller 7 kap 6 § meddela föreläggande ellerförbud som behövs för att lageneller föreskrifter sora har meddelats medstöd av lagen skall efterlevas. Vidareföreskrives i 7 kap 8 5 att om på arbetsställeföreligger förhållande sorainnebär risk för ohälsa ellerolycksfall för någon som arbetar där, kan tillsynsmyndigheten rikta föreläggande ellerförbud sora sagts mot den sora råder över arbetsstället även när denne ej ärarbetsgivare i förhållande till den sora utsattes förfaran. Ävenom sjösäkerhetslagens regler om nyttjandeförbudär ut-forraat raed mera direktsyftning på den beträffande fartyg aktuella situationen, ger dockarbetsmiljölagen tillsynsmyndighet i saksamma befogenheter. Härtill kommer att reglerna i 8 kapsjösäkerhetslagen, om de gjordes tillämpligapä örlogsfartyg, endast skulle kunna tillämpas vid brister i de avseenden som regleras genom de bestämmelser i sjösäkerhetslagen, vilka skulle vara tillämpliga påörlogsfar- 1979/80:126 72 Vid brister beträffandedet egentliga arbetarskyddet skulle arbetsmiljölagens tvångsregler fä tillgripas. Förtillsynsmyndigheterna skulle uppkomma tvekan vilket lagrum som borde åberopas föreventuellt förbud. Av dessa skäl harutredningen funnit att om arbetsmiljölagengörs tillämplig påörlogsfartyg, föreskrifterna i 8 kap sjösäkerhetslagenej bör kunna tillärapas. Såsom kommer att närmare motiveras under avsnittet 8 om bl a tillämpande påörlogsfartyg av stadganden i arbetsmiljöförordningen,bör 9 kap 18 § andra stycket sjösäkerhetslagen görastillämpligt beträffande sådanafartyg. Av reglerna i sjösäkerhetslagen börslutligen även stadgandet i lagens 11 kap 4 § göras tillämpligt beträffandeörlogsfartyg. I detta stadgandebemyndigas regeringen att meddela ytterligare föreskrifter i de avseenden som regleras i sjösäkerhetslagenoch att överlåta åt förvaltningsmyndighet att meddela sädanaföreskrifter. Prop.1979/80:126 73 Arbetsmiljölagen lägger ansvaret fören god arbetsmiljö i första hand på arbetsgivaren. Inom den offentligasektorn innebär detta bl a att det är en väsentligmyndighetsuppgift att verka för atttillgodose behovet av erforderliga arbetsrail jöätgärder . Detta har eraellertid inteansetts tillräckligt utan även inom den offentliga sektorn bör utövas tillsynav extern myndighet. Förhållandet utvecklades av arbetsmiljöutredningen,i anslutning till diskussion av fråganom arbetsmiljölagens tillämplighet inom försvaret,på följande sätt. Enligt det ursprungliga synsättet i arbetarskyddslagstiftningen ansågs det naturligt att tillsynen av arbetarskyddet inom den offentligasektorn utövades endast av den egnamyndigheten. Det är emellertid numera en allmänt omfattad princip att sådan tillsyn inte ärtillräcklig utan att tillsyn också krävs genom desärskilda arbetarskyddsmyndigheterna.Detta gäller över hela linjen och alltsåäven i förhållande tillde rayndigheter vilkas verksamhet ställerkrav pä bedömning genom speciell expertis. Tillsyn av en utomstående myndighet har ett värde inte bara genom att den ger en förutsättningslös bedömning utanockså genom att utvecklingen av arbetsmiljön kan drivas framåtpä ett enhetligt sätt med utnyttjande av erfarenheterna från alla grenar av arbetslivet. Utgångspunkt vid avgörandeav frågan om tillsynen över försvaretsarbetsmiljö måste enligt arbetsmiljöutredningensåsikt vara att tillsynen skall utövas i samma former och av sarama rayndigheter som pä övriga områden. Enligt 7 kap 1 §arbetsmiljölagen utövas tillsyn överefterlevnaden av lagen och raed stödav lagen meddelade föreskrifter i vad avser såväl privat somoffentlig verksamhet av arbetarskyddsstyrelsen samt, under dess överinseende och ledning, av yrkesinspektionen. Utredningen har diskuterat huruvida samma regel bör gälla beträffande arbetsmiljölagenstillämpande på örlogsfartyg ellerom, såsom chefen för marinen föreslogi sin här förut berörda skrivelse till chefen för och vilket även tillstyrktes av de remissinstanser Prop.1979/80:126 74 som yttrade sig överdenna skrivelse, tillsynen av arbetarskyddet på örlogsfartyg bör ankorama påsjöfartsverket. Skäl kan anföras för båda dessa lösningar.För att lägga tillsynsansvaret på kan tala att dessa rayndigheterhar detta ansvar för hela tillämpningsområdeti övrigt för arbetsmiljölagen.Tillsynen av arbetarskyddet inom försvarsmakteni allmänhet åvilar sålundaarbetarskyddsstyrelsen och yrkesinspektionen och det kan då te sig egendomligt om tillsynen över den ringa del av försvaret som örlogsfartygen utgör skulle brytas ut för att åläggas annan myndighet. För att lägga tillsynsansvaret beträffande arbetsmiljölagenstillämpande på örlogsfartygpå talar andra, och enligt utredningens mening starkare skäl. Mest väsentligtär härvid att örlogsfartygen är fartyg med de speciella förutsättningar ochkrav som följer därav. Möjligheterna att nå goda arbetsmiljöförhållanden på fartyg ärberoende av hur man kan hantera de begränsningarsom följer av fartygens byggnadssätt, sjövärdighetskrav och andr-j fartygstekniska förhållanJen. Möjligheterna att uppnå en tillfredsställande totallösning beror mycket av insatser pä konstruktionsstadiet. Som tillsynsrayndighet vadavser såväl sjövärdigheten sora arbetsrailjönpi handelsfartyg har skaffat sig särskild kompetens i dessa frågor. Utredningen har därför funnit naturligt att föreslå som tillsynsrayndighet. Verkets kunnandeblir här ett värdefullt komplement till det kunnande som redan besittesinora marinen beträffande dessa frägor. I sitt arbete bör , säsom är föreskrivet beträffandetillsynen av handelsfartyg, samarbeta raed arbetarskyddsstyrelsen. Härvid vinnes möjlighetenatt tillgodogöra sig den myndighetensspecialkompetens inom vissa sektorer, t ex yrkeshygien och arbetsmedicin. I 1 kap 4 § sjösäkerhetslagenstadgas att tillsyn av fartyg, som ägseller brukas av svenska staten och användesför 1979/80:126 75 annat ändamål än att i allmän trafik befordra gods eller passagerare, utövas av den myndighet under vars förvaltning fartyget stär, i den mån regeringen ej bestämmer annat. Enligt utredningens mening talar de näranda principiella skälen mot att ansvaret för tillsynenav hur örlogsfartyg är konstruerade, byggda, utrustade och vidmakthållna, m m enbart lägges pä den myndighet som står som ägareoch redare för dessa fartyg. Även om det självfalletär en grundläggande förutsättning förett örlogsfartygs stridsduglighet attdet är sjövärdigt och att därför allaerforderliga åtgärder för att tillgodose sjövärdigheten avörlogsfartygen kommer atttillgodoses av vederbörande militära myndigheter, kan det dock anses innebära en ytterligare säkerhetsgaranti om tillsyn överefterlevnaden av de tillämpliga sjösäkerhetsreglernaålägges härför specialkompetent myndighet, dvs . Bortsett fränden principiella synpunkten talar ävenpraktiska skäl för en sådan lösning av tillsynsfrågan. Genom,sin erfarenhet av tillsyn av handels- och fiskefartyg för kontroll av fartygens sjövärdighet,stabilitet och flytbarhet i skadat skick m m, kan medverkan av vid ny-, till- eller ombyggnad av örlogsfartyg innebära värdefullt bistånd åt de marinamyndigheterna vid överväganden av tveksamma frågor. Av dessa skäl harutredningen funnit att tillsynen överefterlevnaden beträffande örlogsfartyg av de förut berörda stadgandena i sjösäkerhetslagenbör åläggas . Detta är i sin tur en ytterligare anledning att lägga äventillsynsansvaret beträffande efterlevnaden på örlogsfartygenav arbetsmiljölagen pä sjöfartsverket.Eljest skulle skilda myndigheter fäsådant ansvar beträffande varandra sänärliggande lagstiftningar som sjösäkerhetslagen,som i de här aktuella avseendena kan sägas reglera den yttre arbetsmiljön, och arbetsmiljölagen.Detta skulle åtminstone teoretiskt kunna skapa gränsdragningsproblem. Utredningen föreslår sålunda atttillsynen över efterlevnaden på örlogsfartygsåväl av arbetsmiljölagen som av tilllämpliga stadganden i sjösäkerhetslagen åläggs . Prop.1979/80:126 76 I 1 kap 3 § sjösäkerhetslagenföreskrivs, att tillsyn av fartyg ide hänseenden sora behandlas i lagen utövas av sjöfartsverket.Till denna huvudregel, frän vilken som närants görsvisst undantag i kapitlets 4 §, har i ettandra stycke fogats bestäramelsen att i fräga som avser ombordanställdas skydd mot ohälsa och olycksfall skall tillsynen utövas under saraverkan med arbetarskyddsstyrelsen. Motsvarande bör gälla beträffande sjöfartsverketstillsyn beträffande skydd mot ohälsa och olycksfall pä örlogsfartyg. Bestämmelse häromtorde böra intas i arbetsrailjöförordningen. Arbetarskyddsstyrelsen ges i 18 § arbetsmiljöförordningen vissa särskilda uppgifter och befogenheter enligt ett flertal av lagens stadganden.Även dessa uppgifter och befogenheterbör enligt utredningens mening, såvitt avser örlogsfartyg,i tillämpliga delar ankomma på . Utredningen har i det föregäende föreslagitatt de uppgifter som enligt arbetsmiljölagenankommer på arbetarskyddsstyrelsen, såvitt avser örlogsfartygskall ankomma på . En särskild fråga är vilkenmyndighet som i detta avseende bör överta yrkesinspektionens befogenheter och åligganden. Näratill hands kan synas vara att lägga dessauppgifter på sjöfartsinspektionen. Häremot kanemellertid invändas att sjöfartsinspektionen inte är organiserad på sammasätt som yrkesinspektionen. äruppdelad i ett antal distrikt, i regel ett förvarje län, med en distriktschef som chef för ett kontor. Inom varje distrikt finns enyrkesinspektionsnämnd med beslutsfunktioner. Ledamöter i sådannämnd är distriktschefen, som ärordförande, samt åtta andra personer som utses avarbetarskyddsstyrelsen efter förslag avarbetsmarknadsorganisationerna. har att avgöraolika slag av ärenden som närmare anges i instruktionen (1973:847) för yrkesinspektionen. Hit hör viktigare frågorom inriktningen och planeringen av verksamheten i distriktet, frågor om medgivande att utse regionala skyddsombud, frågor om ingripande med tvångsmedel, frågorom åtalsanmälan och Prop.1979/80:126 77 andra frågor av större betydelse förarbetsmarknadsparterna. Nämnden skall ocksä fungera som samrådsorganpå det regionala planet för att främjaföretagshälsovårdensutveckling. Det löpande arbetet inorayrkesinspektionsdistriktet leds av distriktschefen. Det är ocksådenne sora i princip beslutar i ärentien sominte skall avgöras av yrkesinspektionsnämnd eller som ärsä brådskande att nämnden inte hinner sammanträda. däremot ingåri och är närmastunderställd sjösäkerhetsdirektören, som ärchef för en av centralförvaltningens avdelningar. Även sjöfartsinspektionär uppdelad i distrikt med en överinspektörsom chef för varje distrikt. Däremot saknas partsrepresentation i distriktsförvaltningarna. Utredningen har övervägt att stärkasjöfartsinspektionsdistriktens ställning i förevarandeavseende genom att även vid dessa inrätta partssammansatta beslutande organ motsvarandeyrkesinspektionsnämnderna. Även om skälkan anföras härför har utredningen likväl funnit tillskapande av sådana nya organ vara en mera genomgripande åtgärd än som påkallasenbart för handläggningen av frågorrörande arbetarskyddet pä örlogsfartyg.Säsom av det följande framgårtorde antalet ärenden som skulle hänskjutas till avgörandeav sådana nämnder bli relativt ringa. Det har inte ankommit på utredningen att överväga frågan huruvidapartsrepresentation inom sjöfartsinspektionenkan vara motiverad för tillsynsverksamhet i övrigt. Den naturliga slutsatsen blir därför att även de åliggandenoch befogenheter som enligt arbetsmiljölagentillkommer yrkesinspektionen, såvitt avser örlogsfartyg börtillkomma . Utredningen har ävenövervägt huruvida ansvar beträffande arbetarskyddet på örlogsfartygmotiverar förstärkning av verkets styrelse med representanter för ar- Prop.1979/80:126 78 betsmarknadsparterna inom marinen, men har avstått härifrån med hänsyntill den ringa del av denna styrelses uppgifter som kan antagas beröra örlogsfartyg.Inte heller har utredningen ansett påkallatatt inrätta en särskild rådgivande,partssammansatt rörande arbetarskyddet på örlogsfartyg. Utredningen förutsätter emellertid att inhämtar yttrande av den i det följande berördafartygsmiljönämnden, därest sädan inrättas.Härtill komraer att , såsomförut nämnts, skall samråda med arbetarskyddsstyrelsen i frågor som avser ombordanställdas skydd mot ohälsa och olycksfall. I ett speciellt avseende mäste undantag göras från huvudregeln att vad i arbetsmiljölagen stadgas om yrkesinspektionen, såvitt avser örlogsfartygi stället skall gälla sjöfartsverket.Det gäller utseende av kommunala tillsynsmän . Enligt 7 kap arbetsmiljölagen åligger det kommun att efter samråd med yrkesinspektionen utse en eller flera kommunalatillsynsmän med erforderlig kompetens attbiträda . rKesinspektionen vid tillsynenligt kapitlets 1 §. \agon anledning att låta detta kommunernas åligganden även omfatta utseende av kommunaltillsynsman för att biträda sjöfartsverketvid dess tillsyn beträffande örlogsfartyg föreliggeruppenbarligen inte, vilket bör föranleda en undantagsbestämmelse i stadgandet. I sitt andra delbetänkande"Bostäder, medinflytande och miljö ombord påfartyg" (Ds K 1976:1) föreslog fartygsmiljöutredningen införandei sjösäkerhetslagen av föreskrifter om tillsättande av s k fartygsmiljönärand. 1979/80:126 79 Fartygsmiljöutredningensförslag innebar att till sjösäkerhetslagens7 kap skulle fogas föreskrifter av följande innehåll.För att bereda de ombordanställda tillfälleatt medverka vid utformningen av miljönombord i fartyg skall den som ämnar företaga nybyggnad, ombyggnad eller tillbyggnad avfartyg med en bruttodräktighet av minst 20 registertonunderrätta en av företrädare för redare och ombordanställda sammansatt fartygsmiljönämnd.