prop · G30310 · 1979-12-31 00:00:00 — Såväl DNA-molekylen som . 'yj.A-molekylen är förhållandevis stora och betecknas som makromolekyler. De är sammansatta av nukleotider. En nukleotid har tre beståndsdelar, nämligen ett socker (deoxyribos hosDNA och ribos hos RNA), ett fosfat och en kvävebas.Socker och fosfat bildar en kedja med fosfaten som bindemedel. DNA-molekylenbestår av två sådana kedjor.RNA-molekylen vanligen av en enda. Kvävebaserna är anslutna till resp socker. Baserna är av fyra slag, två puriner och två pyrimidiner. Purinbaserna är desamma hos DNA och RNA nämligen adenin (A) och guanin (G). Pyrimidinbaserna är ocksåtvä men DNA har tymin (T) och cytosin(C) medan RNA har uracil (U) och cytosin (C) . En DNA-molekyl bestårav två nukleotidkedjor i spiral runtvarandra. Svaga elektriska bindningar s k vätebryggorfungerar mellan kedjornas inåtriktadebaser och håller på det sättetihop kedjorna som härigenom bildar en sammanhängande dubbelspiral. Man säger att DNA ärdubbelsträngat (fi3_l). En bas i den ena kedjanbinds till en bas i den andra enligt bestämdaregler, de s k basparningsreglerna. A kopplas alltid till T och G till C. Ifi3_2 åskådliggörs detta med passformen hos fyrapusselbitar. Reglernaför basparning gör att DNA-molekylens två nukleotidkedjor inte är identiska. Baserna har inte samma ordningsföljd, men kännerman ordningsföljden i den ena kedjan ger sigordningsföljden i den andra. Ennukleotidkedja kan återges med användning av bas- Fig. I Modell av DNA-molckyIcn. I A(ngsiröin) = 10 m m =en tiomiljondels mm Fig. 2.Delalj av segmcnl av DNA-molc-kvlcn. S = socker (deoxiritios) octi H = fosfaiPi varje socker silter en (kvävc)-bas (. Guanin, Adenin eller Cytosin).Socker, fosfat och tias bildåren nukleotid och de efter varandra koppladenukleotidcrna en kedja består av ivi sådana kedjor Dessahälls samman av baserna men endasi T och A samt C och G kan kombineras medvarandra Basernas ordningsföljd i DNA-molekylen, som kan består av miljontalsbaspar bildar en kod som innehåller den genetiska inforniiitiontn. De tväkcdjoi-na ar i verkligheten lagda i spiral (fig I). Prop.1979/80:10 37 bokstäverna t ex A-T-C-G-T osv. Bakterier och vissa andra organismer saknar cellkärna och har sitt DNA liggande fritt i cellplasman(cytoplasman). Sådana organismer kallas prokaryotertill skillnad trän eukaryoterna, d v s de som har enäkta (eu) kärna (karyon). I cellkärnan hoseukaryoter finns förutom DNA, en mindre kropp. Denkallas nukleol och innehåller bl a RNA. RNA finns också i cytoplasman och där befintliga organeller,bl a i ribosomerna som svarar för framställningav cellens äggviteämnen (proteinsyntesen) . Det DNA som finns i en bakteriecell, en växtcell, en djurcell eller en människocell äruppbyggt enligt samma princip. Det finns däremotinte lika mycket DNA t ex i en bakteriecell som i en människocell. Föratt återge basbokstäverna i den förrasDNA-molekyl räknar man med att det skulle krävas ca 2 000 A4-sidor, medan det skulle gå åt ett parmiljoner A4-sidor för att skriva av basbokstäverna i människansDNA. Antalet baser i detta beräknas nämligen vara i storleksordningen 7miljarder. På titelbladet är skulptur vidBiomedicinskt centrum i avbildad. Den innehåller 5 varv och är13 m hög. Varje varv innehåller i verkligheten 10 baser. I samma skala somskulpturen skulle människans DNA få en längd som är ungefär5 gånger avståndet till månen. Virus är prokaryotaorganismer som inte kan fortplanta sig påegen hand utan endast med utnyttjande av en levande organisms cell, enbakteriecell för ett bakterievirus, en djurcell för ett djurvirus osv. Virus innehåller nukleinsyra, antingen DNA eller RNA. Menmolekylen ifråga innehåller inte fler baser än att deras bokstäver ryms på en A4-sida, I stort sett varje cell i en organism har full uppsättning av i den sammansättning som ärspecifik för organismen. Detta DNA är nyckeln till organismens liv. Nukleotidbasernabildar en minnesbank med alla de data som behövs dels för att bygga upp organismen ifräga - göraen , en ekorre eller en människa - dels föratt under organismens levnadslopp kontinuerligt ersätta förbrukade cellermed nya, dels för att sörja för framställning av de proteiner som organismen behöver för sin funktion,bl a de livsviktiga hormonerna, och dels för Prop.1979/80:10 38 att föra minnesbanken vidare till nästa cellgeneration. Minnesbanken innehåller alltsåkonstruktionsunderhålls- service- ochfortlevnadsprogram. Ett antal baser i viss ordningsföljd bildar tillsamirians ett program, t exprogrammet för bildningen eller syntesen av ettvisst protein. Man säger då att baserna utgör en gen och kallar genen för strukturgen eftersom den bestämmer proteinets struktur. Ett protein bestårav aminosyror kopplade till varandra som länkarnai en kedja och med kedjan formad påett särskilt sätt sä att entredimensionell struktur erhålls (fi9_3) Tjugo olika slag av aminosyror används. Ett medelstort protein innehåller 300 -500 aminosyremolekyler. Dessa kommer tillcellen med näringsämnen utifrån eller bildas i cellen genom dessegna kemiska processer. Proteinerna kan indelas i två huvudgrupper, en omfattande de proteiner som används som byggnadsmaterial i cellen och en omfattandede proteiner vilka fungerar som kemiska katalysatorer i organisrrimaskinerietoch kallas enzymer. Mot varje aminosyremolekyl i ett protein svarar en basföljd om tre baser i vederbörande strukturgen. Denna basföljd kallas kodord eller kodon. Om ett protein innehåller ett hundra aminosyremolekyler finns det alltså ett hundra kodoner eller tre hundra baser istrukturgenen. Förutom strukturgener finns genervilka kallas regulatorgener och operatorgener och som styr strukturgenernasaktivitet sa att organismen byggs upp pårätt sätt och fungerar planenligt. En operatorgen med tillhörande en eller flera strukturgener bildar enfunktionell enhet som kallas operon. Baserna och deras ordningsföljd utgör det som brukar kallas dengenetiska koden. Antalet baser i en gen blir givetvis större ju mer komplicerad genens uppgift är. Regulator- och operatorgenerna kan ha upp till 10000 baser. Pä samma sätt blir antalet gener allt större ju mer komplicerad organism det är fråga om. En människas DNA antas ha 40 000 -50 000 gener medan enbakteries bara har något tusental. Hela det genbatterisom en organism förfogar över betecknas som dess genom. Olika gener i genomettas i anspråk beroende på vilken typ av cell, en hudcell, en muskelcell, enblodcell, en nervcell etc. som genomet verkar i. De gener i on cell som inteskall tas i an::;.råk för just den c-;U-lens uppgifter sättsur funkt;on av härför avsedaa regulatorgener med hjälpav enzymer, s k represtor-enzymer. .ädetta sätt selekteras och specialiserasgenomet i en cell under dess funktionsfas till F,n/ymct karb(iaiih;.dra frän människa,schematiskt återgivet. Detta en/ym katalyserar koldioxidens förening med vältentill kolsyra och omvänt (f"O,-fH..0.: H.CO,). Varje molekyl karboan hydraskatalyserar ea I milj sådana reaktioner . Pilarna \ isaraminosyrornas sträckning. Cylindrarna anger att aminosyrorna där går i spiral.Enzymetsaktiva centrum innehåller en /inkatom och ar markerat med ett klot. (Bild, Wallcnberglaboraloriet, ). Prop.1979/80:10 40 just de funktioner som cellen ifråga har att svara för. Hos prokaryoter och lägreeukaryoter används större delen av DNA för kodning av proteiner. Men hos exempelvis bananflugan är det av det totala DNA som hardenna funktion och hos människan förmodligen ännumindre. Den stora mängden av frän proteinsynpunkt tyst DNA hos eukaryoterna kan förefalla förbryllande.Det står dock klart att dessa organismermed deras väl utvecklade arbetsfördelning hos cellerna mäste ha koder förregleringsmekanismer av mycket invecklade slag i sitt DNA vilka t ex bestämmer närmångfalden av olika gener med vittskilda funktioner skall avge sin information sä att exempelvis det komplicerade förloppsom fosterutvecklingen utgör skerharmoniskt. De olika celltyperna, nervceller, muskelceller, synceller etc, måste utvecklas pårätt ställe, och i rätt mängd. Härför krävs invecklade programsystem som det behövs mängder avgener för att bygga upp. 2.2 KROMOSOMER OCH CELLDELNING Det DNA, som finns i en eukaryot cell och som utgör organismens genom, är fördelat pä en eller flera dubbelspiraler. Under cellensfunktionsfas är dessa utspridda i cellkärnan och svåraatt iaktta även i elektronmikroskop. Inför cellens delning förtätas DNA-materialet genomkontraktion och veckning och bildar tillsammans med proteiner de strukturer somkallas kromosomer. Antalet kromosomer skiftar från art till art, merendels ligger det mellan 20 och 40. Människan har 46. Eukaryoterna har i sina kroppsceller en dubbel uppsättning av genom. Man säger därför hellre att män-.niskan har 2 x 23 kromosomer -en uppsättning om 23 kromosomer från varje förälder. Celler med sådan kromosomuppsättning sägs vara diploida. Kromosomer-na från de bådaföräldrarna är parvis lika (homologa) är det möjligtatt direkt identifiera olika kromosompar hos en art. Hos människan ärdet exempelvis relativt lätt att sär?.kilja det kromosompar (XX el XY) som bestämmerköroi. Eukaryoternas könsceller (gamcterna) har däremot enkel kromosomuppsättning. Eukaryoternas könliga fortplantning sker genom atttvä gameter från olika kön förenas och sammansmälter till encell som kallas zygot. Norraalt ärzygoten identisk med den befruktade äggcellen.Hos människan finns i äggceller och spermier vardera 23 kromosomer. Izygoten återställs det diploida talet (46). Hos prokaryoterna förhäller det sig annorlunda. Bakterier och virus har enenda kromosom- DNA-molekyl. De är haploida.Hos flertalet bakteriearter, bl a hos stammar av den vanliga tarmbakterien,Escheri-chia coli (E.coli), kan emellertid dessutom finnas en eller flera små slingor av cirkulära DNA-moleky-ler, vilka kallas plasmider. De representerar dockmindre än av cellens totala DNA.Bakterierna bildar inga gameter men har ansatser till könlig fortplantning. Celldelning innebärbl a att den uppgift som genomet haft under cellens funktionsfas, nämligen att styra proteinsyntesen, tillfälligt tonas ner. I stället genomför genomet nu sin andra huvuduppgiftnämligen att föra minnesbanken vidare till nästa cellgeneration. Kroppscellernas delning (mitos) innebär att cellkärnandelar sig och att varje kromosom delar sig pålängden (replikation) i två dotterkromoscmer (kromatider). Dessa skils från varandra och gårtill var sin dotterkärna. har hela cellendelat sig i två dotterceller som får var sin av dessa kärnor. Kromosomerna överger nusin sammanpackade form för att under dottercellernasfunktionstid fullgöra sina syntetiserande o a uppgifter.Dessa har pä detta sätt gått i arv.Mitosen innebär att varje dottercell blir enexakt kopia av modercellen. Den förstamitosen hos en individ inträffar när zygoten delar sig. Vid bildning av gameterna skall antalet kromosomer i dediploida modercellerna reduceras till hälften.Denna delning kallas därför reduktionsdelning (meios) Varje kromosomslag i de diploida cellerna är representerat av två homologa kromosomer. Vid meiosen läggersig dessa cvä och tvä vid varandra såatt man får ett antal par med homologakromosomer-. I varje sådant par härstammar den ena kromosomen från modern, den andra från fadern. Kromosomerna skiljs sedan från varandra och går till var sin dotterkärna och dottercell. Resultatet blir celler som endastinnehåller en representant för varje kromosompar. Frän dessa celler bildas sedan gameterna som alltså är haploida. 1979/80:10 42 Den halvering av den dubbla kromosorauppsättningen som sker under meiosen tillgår så attkromosomerna i varje par fördelas slumpmässigt till dottercellerna. Kromosomerna från föräldrarna kommer därför att omkombineras till nästa generation. Vid meiosen byter vanligtvis homologa kromosomer som paratsig också segment med varandra. Detta kallasöverkorsning eller crossing över och räknasockså in under begreppet omkombination.Det är i allmänhet pådylikt utbyte av genmaterial vid meiosen som man syftar när man använderdenna term. En plötslig kemisk eller strukturell förändring av genernaeller kromosomerna som ej beror påomkombination av gener kan inträffa. Sädana förändringar eller mutationer utgör materialet förevolutionen i de fall dessa förändringar närkönscellerna och därmed kan förasvidare till nästa generation. Mutationer kan även framkallas med fysiska (exempelvis strålning) och kemiska medel. Flertalet mutationer ärmenliga eller värdelösa för individen och arten. Deelimineras genom vad som brukar kallas det naturliga urvalet. Detta sörjer ocksåför att de för individen och grupper av individer positiva ellerändamålsenligt mutationerna behållsoch befästs, varigenom utvecklingbefordras. Mutation, omkombination och det naturliga urvalet är de mekanismer som ligger bakom den biologiskavariationen och artrikedomen. Mutationer och omkombinationer träffar ytterst generna, dvs segment i DNA-molekylen,och ärvs. Då man sägeratt DNA är en ärftlighetsmolekyl och kallar generna för arvsanlag undanskyms emellertid det viktiga förhållandet attDNA-molekylen och dess gener visserligen representerar minnesbank menatt uppgifterna inte stannar vid att föradess data vidare från generation till generation utanatt generna också har till uppgift att av en zygotbygga upp en ny individ och att sättaalla övriga handlingsprogram i verket.Ord som ärftlighetsmolekyl och arvsanlag förmedlar en alltförensidig bild av DNA-molekylen och dess gener. Prop.1979/80:10 43 2.3 DNA OCH PROTEINSYNTESEN I syntesen eller framställningenav ett visst protein deltar en bestämdgen i cellkärnans DNA samt ribosomerna, vilka är RNA-rika korn som finns i cytoplasman. Genen ifräga styr inte proteinsyntesen i ribosomerna direkt. Istället är det en speciell RNA som tjänstgör som budbäraremellan DNA och ribosomerna . Det program som finns kodat i den aktuella genen omskrivs(transkriberas) i RNA-form. Endast den ena nukleotidked]an i DNA deltar i dennaprocess. Valet av kedja är utomordentligt viktigt eftersombasernas ordningsföljd ju inte är densamma i de bådakedjorna. Felaktigt val av DNA-kedja skulle ge RNA felaktiga instruktioneratt överföra till ribosomerna därprotcinframställningen sker och därmed ge cellen fel proteiner. Mekanismen bakomkedjevalet är okänd. Den DNA-kedja som inte deltar i transkriptionen antas närmast ha till uppgift att finnas till hands för replikation av DNA och reparation av brott ochskador. Transkriptionen omfattar endast den del av DNA-ked-jan sominnehåller det program som behövs för ändamålet. Vilkaaminosyror som skall infogas i ett protein och i vilken ordning det skall skebestäms av-genens kodoner. Tillprogrammet för framställning av ett protein hör inte bara kodonerna för valet och ordningsföljden av aminosyrorna utan äveninformationssekvenser som anger närframställningen skall börja och sluta och för vad som i övrigt behövs för att genomföra syntesen. RNA uppträder i olikaformer. Det RNA som förmedlar ett proteinprogram från DNA till ribosomerna kallas budbärar-RNA (eng messenger RNA eller mRNA). Det RNA somhämtar upp de aminosyror som finnsprefabricerade i cellens cytoplasma och fördem till ribosomerna för proteinsyntesen kallastransport-RNA (eng transfer RNA, tRNA). I syntesarbetet medverkar också ett flertal enzymer. Det är t ex ett enzym och inte tRNA som söker upp och kännerigen de rätta aminosyrorna och kopplar demtill tRNA för vidare transport tillribosomerna. Hastigheten och noggrannheten i proteinsyntesen beror därför till stordel på hur effektivt detta enzym verkar. 1979/80:10 44 Om ett bastecken ändrasi en av en gens kodoner eller basernas ordningsföljd ändras genom mutationer fortplantasändringen via mRNA till proteinbildningenoch leder till att en annan aminosyra eller ingen aminosyra alls kommer in på viss plats i den fabricerade proteinmolekylen.Detta i sin tur yttrar sig i regel i att proteinet inte fungerar som förut och i en ändradegenskap hos cellen. innebär sådana mutationer att den nya programtexten blir omöjlig förribosomerna att sätta i verket med svåra störningar i cellensaktiviteter och stundom dödlighet som följd. Bildningen av protein betecknar slutfasen när det gälleratt sätta DNA:s proteinprogram i verket.Eftersom proteinsammansättningen är avgörande för den levande organismens egenskaper,struktur ochfunktioner är kunskaper om förloppet DNA-RNA-Protein av grundläggande biologisk betydelse. 2.4 ÖVERFÖRING AV DNA HOS BAKTERIER OCH VIRUS Bakterier och virus ärsärskilt väl lämpade för undersökningarav geners byggnad och egenskaper. De ärlättare att hantera i laboratoriet än växter ochdjur. De förökar sig mycket hastigt vilket göratt förändringar i generna snabbt kommer till uttryck och att stora mängder undersökningsmateriallätt blir tillgängligt. Det förhållandet att de har en enda kromosom (och inte endubbel uppsättning som hos flercelligaorganismer) gör att förändring igenerna direkt återverkar på cellens egenskaper och inte döljs av den andra kromosomen. Härtill kommer att bakterier och virus använder sig av speciella metoder för överföring av DNA, vilka kan utnyttjas inomhybrid-DNA-tekniken. Inom klassen bakterier (Bacterias) finns ett flertalordningar och inom dem olika familjer. En familj () rymmer destavformiga "bacillerna". En del av dessa, t ex Bacillus subtilis, är talrika i jord, där de medverkar i nedbrytningen av organiskt material,en del är patogena t ex stel-krampsbaciilen. Till en annanfamilj () hör denvanliga tarmbakterien, E.coli. Bakterier kan ha gener som bär på motståndskraft mot antibiotika. Plasmider innehåller delar av den informationen. Prop.1979/80:10 45 r.e kan vidare ha igenskapon att överföras från en bakterie till en annan, om bakterierna koiameri kontakt med varandra. Det sker genom ett förloppsom kan liknas vid en dockning. En enzym tar hål på cellväggarna vid kontaktstället och de två bakterierna förbinds med varandra genom en tunnel. Plasmidenklipps av sa att den bildar en trådvilken därefter via tunneln förflyttar sig övertill den andra bakterien, där den återtar sin ursprungliga cirkulära form. Förbindelsenmellan de två cellerna bryts sedan. Denmottagande bak torioceIlen innehåller nu sittursprungliga DNA plus det främmande DNAsom tagit sig in. Om detta DNA accepteras av cellen, så har den fåttnägon eller några nya egenskaper som den tidigare saknade ochdessa går sedan i arv. Innehöll plasmiden e.xempolvis gener som ger resistens motett visst antibiotikum visar det sig genom att den mottagande bakteriensavkomma kan växa pä substrat som innehåller dettaantibiotikum. Vissa plasmider kan dra med sig en bit av den egnabakteriocellens kromosom-DNA till den andra bakterien. Den överförda bitenkromosom-DNA kan då byggas in i mottagarenskromosom-DNA. Också plasmidens DNA kan l.iycigas in imottagarens kromosom-DNA. Överföringen av kromosom-DNA har vissa likheter med befruktning ochbakterierna kallas i detta saramanhang förhan- och hon-celler. När DNA överförs frän en bakterie till en annan sägs bakterierna konjugera. Plasmider som kan förflytta sig övertill en annan bakterie kallas kon-jugativa. En plasmid kan förlora denna egenskap genom mutation och blinonkonjugativ. Vilken roll plasmidöverföringen har spelat i bakteriernas utveckling är okänt. Devanliga bakterierna har emellertid förblivitså intakta över det enorma antal bakteriegenerationer somexisterat sedan man började studera dem vetenskapligt attdet lett till antagandet att denna företeelseknappast kan ha spelat någon avgörande roll i deras utveckling. Då en bakterie upplöses och dörfrigörs fragment [rån dess DNA till don omgivande miljön. Under vissa betingelser kan dessa DNA-fragmentoch därmed germiaterial tas om hand av enannan bakterie och byggas in i dess DNA. Närdetta sedan replikeras, bildas celler som innehåller den främmande genen. Även gener frånandra organismer än bakterier kan n. '> detta sätt inkorporeras i bakterie-DNA. 1979/80:10 46 Ett virus bestårav en DNA-molekyl eller en RNA-molekyl inslagen i ett proteinhölje (kapsid). Höljetskiftar i utseende med virustypen. Virus ärparasiter på bakterier och andra organismersceller. I dot förra fallet kallas de baktcriofäger eller bara fager. På E.coli kan flera olika fager parasitera. En av demheter . Proteinhöljet hrjs denna har både till formen och funktionen påtagliga likheter med en injektionsspruta men en sådan av storleken ett par tiotusendels mm.Nukleinsyran hos är DNA. Virus måste ta sigin i en levande cell för att kunna föröka sig. Detsaknar nämligen egna ribosomer och kan därför inte själv tillverka sitt proteinhölje och sina enzymer. En bakteriofag av lambda-typ gör med hjälpav ett enzym hål i bakterieväggen och injicerar genom detta sitt DNA. Detta stänger av bakteriens eget syntesmaskineri, som ut7nyttjas för syntes av nya viruspartiklar.Virus-DNA replikeras snabbt i ett stort antal kopior. mRNA tillverkas och gerbakteriens ribosomer instruktion om tillverkning av de proteiner som skall ingå i kapsiden och av det celIväggsnedbrytändeenzym som fagen behöver. Proteinerna sarrmanfogas tillkap-sider och dessa laddas med kopior av virus-DNA. När ett stort antal nya lambda-fager ligger färdiga i bakteriekroppen spricker cellväggen upp och fagerna frigörs för infektionav nya colibakterier (lysis) . Själva infektionsförloppet ger inte bara upphov till nya fager.Virus-DNA-molekylerna kan innan de kapslas in byta gener med varandra(omkombineras). Därför är de fager som lämnar bakteriecellen inte alltid identiska med deneller dem som infekterade cellen. Virus-DNA kan också förändras genom mutationer. händer det- med en frekvens mindre än 1 på miljonen - att gener från bakteriens kromosom-DNA kommer ini kapsiden istället för eller tillsammans med virus-DNA. En fag med sådan DNA-laddning fungerar dåligt men lyckas ibland injicera sina bakteriegeneri en annan bakterie. Genmaterialet inlemmas dä i mottagarens kromosom-DNA. En sådanöverföring av bakteriegener kallas transduktion. Virus-DNA kan i likhet med plasmid-DNA inkorporeras ibakteriekromosom-DNA och ärvas av de bakterieceller somuppkommer genom delning av bakeriecellen i fräga. Detta inbyggda virus-DNA kallas £rofag och Prop.1979/80:10 47 bakterierna som bärdet sägs vara lysogena. Profa-gen kan förhålla sigpas;jiv och länge vara ofarlig för att plötsligt- om de yttre betingelserna ändras - frigöra sig fränbakterie-kromosom-DNA, ta över styrningen av cellen, föröka sig ochslvitligen spränga (lysera) bakterien. Inte utanskäl har pro-fagen liknats vid enhelvetesmaskin inplacerad i bakteriekroppen. Profagen kan dock uttrycka även annan information i bakteriecellen. Exempelvissker bildningen av difteritoxin pägrundval av information frän enbakteriofag, som infekterat difteri-bakterien. Bakterier, bland dem E.coli, har utvecklat ett specielltförsvar mot virusangrepp. De framställer helt enkelt ett enzym som sönderdelar (klipper) virus-DNA i bitar som sedan kanoskadliggöras. Upptäckten av dessa enzymer gav förklaringen till varför fager som sökte sig till vissa stammar avE.coli blev hämmade (eng restricted) i sin tillväxt. Enzymerna fick beteckningenrestriktionsenzymer. Ett hundratal ärnumera kända och isolerade. Ett restriktionsenzymkan känna igen och uppsöka en viss förenzymet specifik sekvens om 4 - 10 baser i en nukleotidkedja. Där görs sedanklippet. Ett restriktionsenzym skulle kunna bli förödande för den egna DNA-molekylen. Denna har emellertidutvecklat en metod att skydda sig. Den blockerar de ställen på sigsjälv som ligger i farozonen. Ett av restriktionsenzymerna (ECo Rl) uppsöker en sekvens om fyra nukleotider i DNA-molekylen,vilken återkonmier med ojämna mellanrum och återges i fi3_4. Kedjorna klipps dåinte rakt av utan den ena blir något längre än den andra.Det uppstår s k komplementära ändstycken.Dessa har stor benägenhet att till sig binda nyanukleotider enligt reglerna förbasparning.