prop · G303178 · 1979-12-31 00:00:00 — I detta sammanhangdiskuterades också inrättandet av eU allmänt ombud och belystes fördelarna meden sådan partsrepresentation för det allmänna. Andra frågor som kvarstod olöstai propositionen gällde formema och handläggningsordningen förvarningsinstitutel och förarprovets utformning och användningsområde. Utredningenhar lagt stor vikt vid att ett allmänt ombud införs i körkortsprocessen. Isitt förslag i denna del behandlar utredningen också vamings-institutet och iett efterföljande avsnitt förarprovet. Jag återkommer till dessa frågor . Närdet gäller möjlighetema att öka snabbheten i körkortsprocessen anserutredningen att införandet av ett allmänt ombud och länsrätternas nyaorganisatoriska ställning kan skapa vissa fömtsättningar för en snabbareprocess men att handläggningstiderna i länsrätterna redan nu är så korta attnågra störte tidsvinster inte kan göras. I fråga om möjligheterna till muntligförhandling har utredningen mött svårigheter att finna regler som bättre än denuvarande anger när en sådan förhandling bör äga mm. Visserligen förekommermuntlig förhandling i varierande utsträckning men gemensamt synes enligtutredningen vara att en begäran från körkortshavaren om sådan förhandlingsällan eller aldrig avslås. För att öka benägenheten hos en körkortshavare attbegära muntlig förhandling föreslås att i KKF införs regler som gör det möjligtatt flytta över körkortsmål från en länsrätt till en annan. F. n. gällernämligen att mål om varning eller återkallelse handläggs av länsrätten vid detlän där körkortstillståndet har meddelats, dvs. som regel det län därkörkortshavaren var kyrkobokförd när körkortstillståndet söktes. Förslaget gördet möjligt för körkortshavaren att få körkortsmålet handlagt vid länsrätten idet län där han stadigvarande vistas. Vad slutligen gäller medverkan avnämndemän är denna enligt utredningens mening värdefull vid den slutligahandläggningen av alla mål som det ankommer på länsrätten att avgöra. Remissinstansernaansluter sig genomgående fill utredningens överväganden om handläggningen avkörkortsmålen. De erinringar som har gjorts 1979/80:178 42 gällerhuvudsakligen detaljer i förslagen. Några instanser tar dessutom upp vissaandra frågor som främst syftar till förenklingar för dem som efter återkallelsevill återfå sin förarbthörighet. Jag återkommer till detta i samband med minaöverväganden med anledning av de frågor som har aktualiserats av erfarenhelemaav den nya körkortslagstiftningen. Föregen del instämmer Jag i huvudsak i utredningens överväganden och förslag närdet gäUer snabbare handläggning, muntlig förhandling, nämndemäns medverkan ochöverflyttning av mål mellan länsrätter. Muntlig förhandling och medverkan avnämndemän är givetvis av störst värde i de fall där domstolen beslutar omåterkaUelse och det inte är uppenbart att körkortet bör återkallas. Beslut omvaming eller erinran bör däremot alltid kunna meddelas av ensamdomare. I sådanafall är det inte heller lika angeläget att målet avgörs efter en muntligförhandling. Beträffande den närmare utformningen av de författningsändringarsom krävs villjag hänvisa till specialmotiveringen. Någraav de frågor som utredningen har behandlat i denna del kräver utförligareöverväganden, nämligen införandet av ett allmänt ombud i körkortsprocessen,varningsinstitutet samt förarprovets utformning och användningsområde i mål omkörkortsingripanden. Fråganom partsrepresentatioh för det aUmänna på olika områden avförvaltningsprocessen har aktualiserats vid åtskiUiga tUlfällen och (KU 1974:63) har uttalat att frågan är av stor betydelse och att det är av viktatt den löses. lS'75/76; 155 diskuterades ett förslag avtrafikmålskommittén att en företrädare för det allmänna - allmänt ombud medverkar i körkortsprocessen. Ombudets uppgifter skulle främst vara att bevakade beslut som fattas och föra talan på det allmännas vägnar i högre instans.Förslaget hade tillstyrkts eller lämnats utan erinran av remissinstansema. Ipropositionen förordades att frågan om inrättandet av ett allmänt ombud ikörkortsmål och om lämplig organisatorisk lösning togs upp i det fortsattareformarbetet. (/76:28, rskr 1975/76:390) uttalade i sambandmed behandlingen av propositionen ånyo att starka skäl föreligger för att ettallmänt ombud införs i körkortsmålen. Jag vill också erinra om attlänsdomstolskommittén (Kn 1977:01) i enlighet med sina direktiv överväger omett aUmänt ombud bör inrättas i de mål som handläggs av länsrätten. Frågan omett allmänt ombud i körkortsmålen eller på andra områden som övervägs isärskild ordning bör dock enligt direktiven inte tas upp av kommittén. Körkortsutredningenföreslår att ett aUmänt ombud införs i körkortsprocessen och att ombudetorganisatoriskt knyts till . Denna placering bedöms vara särskiltlämplig sedan länsrätterna har bmtits ut ur länsstyrelseorganisationen.Ombudets mest angelägna uppgift är enligt utredningen att verka för enhetligrättstillämpning i körkortsmålen. 1979/80:178 43 kanske genom att ombudet åläggs all granska länsrätternas och kammarrätternasavgöranden och ges rätt all överklaga avgörandena lill högre instans. En annanangelägen fråga är enligt utredningens mening atl tillgodose behovet av enkonlradiktorisk process, dvs. ett tvåpartsförhållande, i körkortsmålen. Genomatt ombudei får anhängiggöra målen i länsrätten och företräda det allmännaunder rättegången tillgodoses delta behov. Andra uppgifier för ombudet börenligt förslaget vara att verkställa ulredning i körkortsmålen, bl.a. utfärdaförelägganden om nytt förarprov för försumliga förare, och aU besluta omvarning i fall där anmärkningarna mot körkortshavaren inte är så grava att detfortsaUa körkortsinnehavet bör prövas av länsrätten. Utredningen föreslår attdenna form av varning benämns erinran för att skilja den från sådan varning somkan meddelas som alternativ lill återkallelse. Flera av de arbetsuppgifter somsåledes föreslås åvila ombudet fullgörs av tjänstemän vidlänsstyrelse och länsrätt. Den enda nya uppgiften i egentlig mening består iatt som part företräda det allmänna i körkortsprocessen. bör lämpliga kandidater för uppdragelsom allmänt ombud kunnarekryteras från den nuvarande länsstyrelseorganisationen. Uppgiften borde liggaväl till t. ex. för erfarna länsstyrelsejurister, vilka hartjänstgjort som föredragande i körkortsmålen. Remissinstansernaanser allmänt att ell tvåpartssystem skulle innebära en väsentlig förbättringav processen i körkortsmålen och förordar därför att ett allmänt ombudinrättas. Endast en instans uttalar en viss tvekan och anser attkostnadsfrågorna bör utredas ytterligare innan ell slutligt ställningstagandegörs. Även några av de tillstyrkande instanserna efterlyser närmareöverväganden om kostnaderna. Utredningensförslag om ombudels organisatoriska anknytning och huvudsakliga uppgiftertillstyrks av de flesta remissinstanserna. Några anser dock att uppgiften somallmänt ombud bör anförtros åklagarväsendet eller att en sådan anknytning ivart fall borde granskas närmare. Andra ifrågasätter om inte ombudet hartilldelats alltför vittgående befogenheter när det gäller att verkställautredning, utfärda förelägganden och besluta om varning. Synpunkler av meradetaljarlad karaktär förekommer också. Föregen del vill Jag efter samråd med chefen för kommundepartementet ochstatsrådet anföra följande. Avsaknadenav ett tvåpartssystem har länge ansetts vara en betydande brist ikörkortsprocessen och denna brist har blivit än mer påtaglig efter dendelreform som genomfördes den . Den tidigare KKK innehöll fleraschablonregler som visserligen garanterade en viss enhetlighet vid denpraktiska rättstillämpningen. Flera av dessa regler var emellertid inteförenliga med en av gmndtankama bakom reformen, nämligen att öka möjligheternatill en mer individualiserad och nyanserad bedömning i körkortsärendena. Deåterfinns därför inte i den nuvarande lagstiftningen. Mot denna bakgmnddiskuterades i prop. 1976/77:113 t.o.m. 1979/80:178 44 lämplighetenav atl över huvud tagel införa de nya riktlinjerna innan frågan om etttvåpartssystem hade fått sin slutliga lösning. Detär alltså angelägenheten av att skapa en ordning som bättre än den nuvarandefrämjar en enhetlig rättstillämpning som främst talar för ett tvåpartssystem ikörkortsmålen. Etl sådanl syslem är ocksä naturligt med tanke påregeringsrättens ställning som prejudikalinstans. Jag vill också betona värdeli sig av den förstärkning av rättegången som en konlradiktorisk processinnebär. Ävenpraktiska skäl talar för att ett aUmänt ombud införs. På ombudet bör nämligen -såsom utredningen har föreslagit - med fördel kunna läggas flera av deuppgifter som ingår i utredningsförfarandet om körkortshavarens lämplighet somförare. Det är åtgärder som enligt 33 § KKF vidtas av och sombehövs för atl man skall få Ullräckligt underlag för att avgöra om enomprövningsanmälan lill länsrätten bör göras eller inte. Läggs dessa uppgifterpå ett allmänt ombud, som skall företräda del allmänna vid handläggningen införförvaltningsdomstolarna, bör detta medföra en rationellare handläggning avkörkortsärendena. Jagdelar således uppfattningen att införandel av ett allmänt ombud är en angelägenreform. Ombudet bör anhängiggöra körkortsmälen i länsrätten genom en ansökanoch föra det allmännas talan inför domstolarna. Ansökningen bör innehålla ettyrkande om att ett körkortsingripande vidtas och de grunder som åberopas tillstöd för yrkandet med angivande av lagmm i KKL. Bedömer ombudet att en varningär en tillräcklig ålgärd bör ombudet upplysa om delta i ansökningen. Ombudeibör också granska och vid behov kunna överklaga domstolarnas avgöranden. Tillombudet bör dessutom överföras de utredningsskyldigheter som hari dag enligt 33 § KKF. Del innebär att omibudel bör få rätl all inhämtauppgifter från andra myndigheter som kan lämna upplysningar av betydelse förkörkortshavarens personliga lämplighet som förare. Ombudet bör också kunnaförelägga körkortshavaren atl komma in med läkarintyg eller bevis om godkäntförarprov. Har ombudet inte dessa utredningsbefogenheter kan ansökningen tilllänsrätten komina att gmndas på etl bristfälligt underlag eller t. o. m. kommaatt göras i fall där del inte borde ha skett. För att i möjligaste mån undvikasådana olä:genheler - både för körkortshavaren och för domstolen - bör såledesombudet ha samma utredningsbefogenheter som har . Som Jagnyss har antytt bör detta också underlätta en rationell handläggning av körkortsärendenabl.a. genom att ombudet från böijan blir väl insatt i sina ärenden. Jagtillstyrker också utredningens förslag att ombudet bör kunna meddelakörkortshavaren en erinran i vissa av de fall som efler ulredning inteföranleder någon anmälan till länsrätten. Jag återkommer till delta senare närJag behandlar varningsinstitutet. Redan nu villjag emellertid framhålla att ensådan erinran inte skall medföra några rättsverkningar eller få någonsjälvständig betydelse vid en senare prövning i domstol. Den bör ses som Prop.1979/80:178 45 etlkomplement lill den informaiion till körkorlshavaren som Jag lidigare harantytt när Jag behandlade frågan om ett pricksystem och som Jag närmare kommeratt beröra i mina överväganden om registreringsfrågorna. Jaghar också övervägt att låta ombudei få besluta om varning i sådana fall där detenligt stadgad praxis är klart att det inte kan bli fråga om återkallelse. Attnu ge ombudet denna befogenhet inger emellertid vissa betänkligheter. a.har Just avsaknaden av etl allmänt ombud bidragit lill att göra praxis ojämn.Det är därför ännu inte möjligt att ange i vilka fall det är uppenbart atlendast en varning bör komma i fråga. Erfarenheterna av den nya lagstiftningenfår utvisa om det är lämpligt att ge ombudet större befogenheter. 1975/76: 155 antyddes möjligheten av att knyta funktionen som allmäntombud till åklagarväsendet. Utredningen och den övervägande delen avremissinstanserna, bland dem riksåklagaren, avvisar denna tanke och förordar istället att ombudet placeras på vederbörande länsstyrelse. Jag delar dennauppfattning. Länsslyrelsen har en lämplig organisalion för ändamålet och enpersonal som är väl förtrogen med körkortslagsliftningen och processen iförvaltningsdomstolarna. Dessutom bör som Jag har anfört ombudet fullgöravissa uppgifter som åvilar personal. En annanomständighet av betydelse för mitt ställningstagande är givetvis attlänsrätterna numera har en i förhållande till länsstyrelserna heltsjälvständig ställning. Därmed blir ombudet även med den av mig förordadeorganisatoriska anknytningen fristående från länsrätterna. Även praktiska skältalar för denna lösning. a. har länsstyrelserna tillgång tillkörkortsregistret genom terminaler. Jag förordar således all elt allmänt ombudförordnas i varje län. I vart fall på de störte länsslyrelserna kan det behövasmer än ett allmänt ombud. Som ombud bör förordnas en tjänsteman hoslänsstyrelsen, företrädesvis med juridisk utbildning. Enligt min bedömningbehöver inte ytterligare personalresurser tillföras länsstyrelserna för dennareform. 1975/76: 155 redovisades den kritik som hade riklats mol del då gällandesystemet för varning. Kritiken gällde dels att varningen sattes in på ettalltför sent stadium, dels att den inte var utformad så atl den allliduppfattades som en allvarlig reaktion. I proposifionen förordades därför altvamingen skulle kunna meddelas inte bara först när en återkallelsesitua-tion iprincip föreligger utan även när omständigheterna är sådana all frågan omåterkallelse kunde komma att tas upp vid en förnyad anmärkning motkörkortshavaren. Vidare föreslogs att fullföljdsförbudet mot beslut om varningupphävdes. Därmed skulle framhävas att varningen är en verklig reaktion. Hur enytterligare effekfivisering av varningsinstitutel 1979/80:178 46 skulleske med utgångspunkt i de förordade bestämmelserna uppdrogs åtkörkortsulredningen atl överväga. Stor vikt lades vid att formerna ochhandläggningsordningen för varningen reformerades. Riksdagenhade inte någon erinran mot vad som anfördes i propositionen omvarningsinstitutet och genom KKL infördes den nya formen av varning, s. k.självständig varning. Däremot behölls fullföljdsförbudet i avvaktan påresultatet av körkortsulredningens arbete. Uiredningenföreslår nu att det allmänna ombudei får besluta om självständig varning.Därmed skulle enligt utredningen ombudet till länsrätten behöva anmäla barasådana ärenden där en återkallelsegmnd finns. För atl skilja den självständigavarningen från den varning som förutsätter en återkallelsegrund föreslårutredningen att den självständiga varningen kallas erinran. Denna skall enligtuiredningen inte anses medföra någon självständig rättsverkan och inte hellerinnebära någon särskild belastning för körkortshavaren. Utredningen anserdärför att det inte är motiverat att ge körkorlshavaren besvärsrätt mot ettsådant beslut. Skulle domstolen anse att ombudets omprövningsanmälan börföranleda endast en erinran, bör enligt utredningen domstolen vara oförhindradatt meddela körkortshavaren en sådan. Mot ett sådant beslut anser utredningenatt ombudet bör få föra talan i högre rätt med yrkande om strängarekörkortsåtgärd. Slutligen föreslår utredningen att fullföljdsförbudet nuupphävs mot beslut om vaming av den typ som meddelas som ett alternativ tillåterkallelse. Förslagentillstyrks av de flesta remissinstanser som har yttrat sig i denna del. Någraanser dock att även körkortshavaren bör få kunna överklaga ett beslut omerinran. Från något håll påpekas också att uppdelningen på en överklagbar ochen icke överklagbar varning kan innebära en onödig komplikation. Föregen del vUl Jag anföra följande. Somhar framgått tidigare är det angeläget att formerna och handläggningsordningenför varningen reformeras så att varningsinstitutet blir effektivare. Jag villsärskill betona det förebyggande syftet. För detta ändamål är det vikfigt tar till vara de möjligheter som finns att på lämpligt sätt informerakörkortshavaren om allvaret i en anmärkning. Genom den självständiga varningenhar varningsinstitutet gjorts effektivare. Enligt min mening är emellertidytlerligare förbättringar möjliga, såväl när det gäller att effektivisera somatt förenkla formerna och handläggningsordningen för varningen. Vadförsl gäller särskiljandet av de nuvarande båda formerna av varning instämmerJag i utredningens förslag att den självständiga varningen bör benämnaserinran. Skillnaden mellan de båda reaktionerna bör emellertid framgå tydligareockså när det gäller fömtsättningarna för att meddela dem. En erinran är liksom den nuvarande självständiga varningen till sin innebörd endast ettpåpekande till körkortshavaren om vad trafiksäkerheten kräver. En erinran kangivetvis inte komma i fråga vid sådana 1979/80:178 . trafikbrottdär återkallelse i princip är obligatorisk, dvs. grov vårdslöshet i trafik,trafiknykterhetsbrott och vissa fall av smilning. Den skall inte heller komma ifråga vid andra anmärkningar som är av så allvariig beskaffenhet att enåterkallelsesituation föreligger. I detta sammanhang vill Jag någotuppmärksamma broUen mot gmndläggande Irafiksäkerhetsregler som behandlades iprop. 1975/76: 155, t. ex. körning mot rö« ljus. Jag återkommer till dennafråga i samband med mina överväganden om återkallelsegrunderna men vill redannu nämna att frågan om återkallelse på grund av dessa brott har vållat vissasvårigheter vid den praktiska tillämpningen. Problemet är om varje sådantbrott skall anses återkallelsegrundande, oavsett trafikfaran i det enskildafallet. Som jag kommer att utveckla närmare i det följande anser Jag aU denkonkreta trafikfaran bör tillmätas betydelse och att en erinran bör få kunnameddelas om förseelsen t. ex. med hänsyn till den ringa konkreta trafikfaranbedöms som lindrig. Sammanfattningsvisinnebär mina ställningstaganden att en erinran skall kunna meddelas när det harriktats anmärkningar mot körkortshavaren som inte är ålerkallelsegmndande menändå är av sådan beskaffenhet atl de utgör särskild anledning att påminna om dekrav som ställs på en körkortshavare. Beslut om erinran skall inte antecknas ikörkortsregistret. Varningenbör kunna användas endast som eU alternativ till återkallelsen och ses som enmer påtaglig reaktion än en erinran. Jag vill här hänvisa till vad som framhöUsi prop. 1975/76: 155, s. 106, nämligen atl det bör fordras starka skäl för attunder loppet av meddela en person två på varandra följandevarningar. Beslut om varning skall liksom antecknas i körkortsregistret.I mina överväganden om återkallelsegmnderna återkommer Jag tillvarningsinstitutel. Inrättandetav etl allmänt ombud skapar fömtsättningar för atl ytterligare förenkla ocheffektivisera institutet erinran. Det kan ske genom att ombudet - såsomuiredningen har föreslagit - får befogenhet att meddela körkortshavaren enerinran. Reaktionen kan komma snabbt efter förseelsen, eftersom någotdomstolsförfarande inte krävs. Inte heller behövs normalt någon närmarepersonutredning. Det bör stå ombudei fritt att utforma erinringen på lämpligtsaft, beroende bl. a. på anmärkningens art. Det väsentliga är allkörkortshavaren snabbt får klart för sig det allvarliga i situationen och vadsom kan hända vid en förnyad anmärkning. Med den innebörd ochutformning av institutet erinran som jag nu har förordat anserjag aft enerinran inte skall antecknas i körkortsregistret. I likhet med utredningenanserjag vidare att någon besvärsrätt för körkortshavaren inte är befogad. Enprocess i domstol enbart i frågan om en erinran bör meddelas eller inteanserjag vara orimlig ur processekonomisk synpunkt. Däremot bör den domstol somhandlägger ett mål om körkortsåterkallelse vara oförhindrad att meddelakörkortshavaren en erinran om den anser att återkallelsenivån inte är uppnåddmen att anmärkningarna ändå är av så allvariig art att körkortshavaren bör haen särskild påminnel- 1979/80:178 48 seom sina åligganden. Inte heller i ett sådanl fall är del befogat att gekörkortshavaren besvärsräit. Däremot måste ombudei, som ju har yrkat etlsträngare körkortsingripande, kunna föra en sådan talan även i högre rätl. Varningenbör liksom kunna meddelas endast av domstol. Del nuvarandefullföljdsförbudet mot varningen bör upphävas i enlighel med riksdagenstidigare beslut. Minaförslag förutsätter ändringar i 16 och 22 §§ KKL. Belräffande den närmareutformningen av dessa hänvisar jag till mina överväganden om återkallelsegmndernaoch till specialmotiveringen. Enligt33 § KKF kan i vissa fall förelägga en körkortshavare attinkomma med ell bevis om godkänt förarprov. Föreläggandet utgör ett led i denutredning om förarens lämplighet som måste göra innan ettomprövningsmål anmäls till länsrätten. Samma ulred-ningsbefogenhet har enligt39 § andra stycket KKL domstolen när den handlägger körkortsmålei. Harkörkortet återkallats skall ett nytt godkänt förarprov avläggas innan förarbehörighetenkan återfås. Från denna huvudregel görs i 42 § KKF undantag för vissa fall därspänrtiden har varat i högsl . Föreligger särskilda skäl får dockdomstolen i beslutet om återkallelse föreskriva att ett förarprov ändå skallavläggas. I 43 § KKF finns elt motsvarande undantag från kravel på nyttförarprov efter återkallelse på grund av medicinska hinder. Enligt dennabestämmelse återfår föraren det återkallade körkortet - sedan hindret harupphört - ulan nytt förarprov, om ansökan om detta görs frånåterkallelsen. 1975/76: 155 förordades att man i större utsträckning än f.n. utnyttjademöjligheten att i tveksamma fall låta föraren avlägga ett nytt förarprov ochatt man undersökte hur etl för detta ändamål lämpligl förarprov borde varautformat. anser att de möjligheter som finns att förordna om ett nyttförarprov bör utnyttjas i störte utsträckning. Däremot har utredningen intefunnit del meningsfullt att ge ett sådant förarprov en annan utformning än dethar . Föreläggandena bör liksom f. n. antingen avse ett fullständigtförarprov eller begränsas till den praktiska eller teoretiska delen. Ettförfarande som har utbildats i praxis med remisser från körkortsmyndigheternatill trafikinspektörerna, som låter körkortshavaren genomgå ett frivilligtprov, anser utredningen både onödigt och olämpligt. Enligt utredningen börsådana remisser förekomma endast i undantagsfall. 1 fråga om formerna förförelägganden enligt 33 § KKF föreslår utredningen - som har framgått- att det allmänna ombudet - men även - anförtros uppgiften attutfärda sådana förelägganden som ett led i omprövningsförfarandet. Remissinstanserna instämmer allmänt i utredningensöverväganden. Några anser dock att förfarandet med förarprovsremisser fyller enså viktig funktion att del bör finnas kvar. För egen del ansluter Jag mig också till utredningensöverväganden. Föreläggandel om ell nylt godkänt förarprov bör således även ifortsättningen användas som ell led i utredningsförfarandel och inte som enreaktion vid sidan av återkallelse, varning och erinran. Föreläggandet bör fåmeddelas av ombudei. Någol skäl för att låla även ha dennautredningsbefogenhel finns . föreläggande som har meddelals avombudei bör inte kunna komma under domstols prövning annat än i samband med atldomstolen prövar frågan om återkallelse på grund av atl föreläggandet inte harföljts. När det gäller förarprovsremisserna anserjag atl någolformellt hinder mot dessa inte bör ställas upp. Remissen bör emellertidanvändas med viss varsamhet och endasl i fall där den framstår som etl klartbättre alternativ än etl formellt föreläggande. Vad slutligen gäller nytt godkänt förarprov somförutsättning för att återfå förarbehörigheten kommer Jag i samband med alt jagbehandlar de frågor som har aktualiserats av erfarenheterna av den nyalagstiftningen att närmare la upp denna fråga. Mina överväganden i den delenberör dock inte handläggningen av föreläggandet och provets utformning. Internationella överenskommelser om bl.a. körkort finns iden undertecknade konventionen rörande vägtrafik (Genévekonvenlionen),till vilken har anslutit sig. Denna konvention avses bli ersatt av denår inom FN:s ram träffade överenskommelsen angående vägtrafik(Wienkonvention I).