prop · G3031 · 1979-12-31 00:00:00 — De inledande orden i paragrafens andrastycke bör anpassas efter lydelsen av 13 § andra stycket i det remitteradeförslaget och ges följande utformning: "Har omhändertagandeeUer vård av den unge beslutats på grund som anges i I § första stycket 2 ellerandra stycket och är den unge intagen i hem som avses i 12 §, skaU..." I socialutredningens förslag tUl socialnämndslagfinns i 18 § intagen en regel om att barn som fyllt skall ha rätt attsjälv föra sin talan i mål eller ärende enligt socialtjänstlagen ochförevarande lag med särskilda bestämmelser om vård av unga. Bestämmelsen ärinförd i ett avsnitt av socialnämndslagen som har titeln och torde främst avse handläggningen i socialnämnd (se SOU 1977:40 s. 871) men skall sannolikt gälla även mål om vård med stöd av LVU som handläggsi länsrätt eller högre rätt. Frågan om när den unge själv får föra sin talansåsom part i mål eller ärenden enligt LVU synes emeUertid böra regleras i dennalag. Föräldramas eller vårdnadshavarens ställning som part beröres inte därav. Under förutsättning att reglerna ompolishandräckning överförs till 18 S föreslår lagrådet att 19 § ges följandelydelse: "Har den unge fyllt får han själv förasin talan i mål eller ärende enligt denna lag." 1979/80:1 382 Det är uppenbart att socialnämnderna enligt lagenkommer att få handlägga ett mycket stort antal ärenden av varierande art. Vissaslag av beslut är direkt angivna i lagförslaget, t. ex. beslut om omhändertagandeenligt 6 § och beslut om vårds upphörande enligt 5 § första stycket. I andrafall är underförstått att ett beslut av nämnden måste finnas, t. ex. om ansökantiU länsrätt enligt 2 § första stycket. När domstol beslutat att vård skallberedas någon med stöd av lagen, övertar socialnämnden vårdansvaret för den unge.Nämnden kan komma att fatta ett stort antal beslut . Vissa avdessa är omnämnda i lagen, t. ex. i 11 § första stycket beslut om hur vårdenskall ordnas och beslut om var den unge skall vistas. Utövandet av den uppsikt,som omtalas i 13 § första stycket remitterade förslaget, kan ge anledning tillbeslut av skiftande slag. Uppenbart är att nämnden ej själv kan i allasituationer utöva beslutanderätten utan denna måste delegeras tiU andra. Ettsådant delegationsfall finns lagreglerat i 6 §: rätlen att besluta om ettomhändertagande är i lagen för visst fall överlämnad till ordföranden inämnden och sådan rätt kan vidare enligt lagen av nämnden ges även till annannämndledamot. Då delegationsregler i huvudsak saknas i lagen se dock 17 och18 §§ i lagrådets förslag blir i övrigt de delegationsbestämmelser gällandesom är normerande för socialnämnd i allmänhet. Enligt huvudregeln i 3 kap. 13 §första stycket kommunaUagen stadgas för de s. k. specialreglerade nämnderna dit hör socialnämnden att om dessa gäller vad specialförfattningarnaföreskriver. föreslår i 8 § i sitt förslag tillsocialnämndslag att vad gäller delegation 3 kap. 12 § kommunaUagen skall gälla.Av denna paragrafs tredje stycke framgår att varje beslut fattat efterdelegation skall anmälas till socialnämnden. Anmälningarna förutsättersocialutredningen dock skola bli relativt summariska (SOU 1977: 40 s. 569).Enligt kommunalräUs-1ig ordning anses beslut träffat efter delegation varalikställt med beslut som fattats av nämnden själv. Detta gäller också ibesvärshänseende. Beslut fattat t. ex. av tjänsteman efter delegationblir över-klagbart på samma sätt som beslut av nämnden. Genom att socialadistriktsnämnder kan inrättas ökar antalet beslutsfattande myndigheter. Sehärom SOU 1977:40 s. 3738, 567572 och 866868. I lagrådsremissen talas om "beslut iförvaltningsrättslig mening". I motsats härtill förutsätts i andra fallärenden hos nämnden icke leda fram till sådana beslut. Någon grund för attskilja mellan olika slag av avgöranden i socialnämnden vare sig de träffatsav nämnden själv eller efter delegation av annan synes ej finnas. Socialnämndavses enligt socialutredningen skola ha att följa reglerna i 3 kap. 10 § kommunaUagen,där det hänvisas tiU reglerna i 2 kap. 22, 25 och 26 §§ 1979/80:1 383 Enligt 25 § skall varje beslut protokollföras. Dessa regler ger allaavgöranden i en nämnd samma valör. Även en anmälan av en tjänsteman vid ettnämndsammanträde skall protokollföras, likaså ett eventuellt beslut av nämndenatt lägga anmälningen till handlingarna. En annan sak är att vissa beslutfattas i ärenden, som innefattar myndighetsutövning och för vilkabestämmelserna i 1420 §§ förvaltningslagen gäller, medan andra beslut träffasi ärenden av annat slag. Somliga beslut är av förberedande eller verkslällandeart men är icke desto mindre förvaltningsrättsliga beslut. Det är därför svårtatt förstå vad som i lagrådsremissen avses med "beslut iförvaltningsrättslig mening". synes för socialnämndens delvilja bibehålla den enligt socialhjälpslagen nu gäUande ordningen att de beslutsom ej får överklagas genom förvaltningsbesvär i princip skall kunna angripasgenom kommunalbesvär. Här kan exempelvis hänvisas till 15 § andra stycketförslaget till socialnämndslag där det sägs: "oavsett vilka besvärsreglersom är tillämpliga". Fråga är , när det gäller förevarande paragraf, omalla beslut av socialnämnd inom ramen för LVU, för vilka ej förvaltningsbesvär angessom rättsmedel i denna paragraf, skall kunna klandras genom kommunalbesvär.Alternativet är den lösning som enligt praxis se RA 1973 ref. 41 anvisatsinom byggnadsstadgans tillämpningsområde: alla beslut, som ej förklaratsöverklagbara genom förvaltningsbesvär, anses icke överklagbara vare sig genomförvaltningsbesvär eller genom kommunalbesvär. Skäl kan anföras för båda ståndpunkterna.Kommunalbesvärsvägen avses tydligen skola stå öppen beträffande alla vårdbeslutinom den tvångsfria vården. Det kan då synas märkligt att avskära denna klagorältinom tvångsvården. Ä andra sidan måste kommunmedlemmarna anses ha ett svagtintresse av att kunna påfordra en legalitetsprövning av alla de detaljbeslutsom tvångsvårdssituationen kan föranleda. Lagrådsremissen uttalar sig ej isaken. Förslaget får därför antas gå ut på att kommunalbesvärsmöjligheten skallfinnas kvar. Enligt lagrådets mening förefaUer det meständamålsenligt att i LVU reglera överklagbarheten av alla beslut som enligtlagen fattas av socialnämnden inklusive besluten fattade efter delegation.Ges förevarande paragraf en sådan avfattning att den täcker alla sådana beslututesluts jämlikt 7 kap. 2 § kommunallagen därmed möjligheten att överklaganämndbeslut enligt LVU genom kommunalbesvär. Något behov av enlegalitetsprövning genom kommunalbesvär finns knappast. Av det sagda följer att, i den mån beslut somfattats rörande den löpande vården skaU kunna överklagas, rättsmedlet enligtlagrådets uppfattning bör vara förvaltningsbesvär och besvärsrätten tUlkommafrämst den vårdade och vårdnadshavaré. I lagen bör anges vilka beslut som skallvara överklagbara. I tydlighetens namn bör tilläggas en regel om att övrigabeslut av nämnden ej får överklagas. 1979/80:1 384 I förevarande paragraf i remitterade förslagetuppräknas tre kategorier av beslut såsom överklagbara. Som en första grupp upptas i paragrafen undervårdtiden fattade flyttningsbeslut. I lagrådsremissen framhåUs att nämndensförsta placeringsbeslut ej bör kunna överklagas, eftersom frågan om den ungesförsta placering behandlats av länsrätten i samband med att den fattat detgrundläggande vårdbeslutet. Klaganden förutsattes sålunda kunna genom att föratalan mot länsrättens beslut om att vård skall beredas med stöd av lagen fåtill stånd en omprövning av var vården skall lämnas. Här synes föreligga ettfelslut. Vad som prövas i ett mål om att vård skall beredas är frågan huruvidasocialnämnden skall få en generell fullmakt att ordna tvångsvård i det aktueUafallet, i princip icke hur vården skall ordnas. Givetvis kommer den blivande vården vanligen in irättens bedömningar. En förutsättning för beslut om vård enligt I § förstastycket är att behövlig vård ej kan lämnas med vederbörandes samtycke.Länsrätten måste därför ta ställning till vad som är behövlig vård. Enligt 2 §andra stycket skall ansökningen också innehålla uppgift om vilken vård socialnämndenavser att anordna. Länsrättens överväganden om vården kommer emellertid framblott i beslutsmotiveringen. Däremot tar länsrätten icke formeU stäUning tillvUken vård den unge skall erhålla. Det är socialnämndens sak att bestämmahärom. Även om länsrätten skulle ogilla socialnämndens vårdplan och för sin delföredra andra vårdåtgärder än dem socialnämnden planerar, kan länsrätten varai det läget att den måste besluta att vård skall beredas med stöd av lagen. Enligt lagrådets mening finns icke skäl att göraskillnad mellan nämndens första placeringsbeslut och senare sådana beslut avnämnden. Därtill kommer den komplikationen att, om den unge är omhändertagenoch rätten förordnar om omedelbar verkställighet av vårdbeslutet, blirautomatiskt den placering den omhändertagne råkar ha vid tiden för rättensbeslut den första placeringen inom ramen för den vård som bereds med stöd avbeslutet. Vad som är det första placeringsbeslutet kan på detta sätt blibetingat av slumpen. Det kan i anslutning härtill anmärkas attplaceringsfrågan ej heller kan komma under länsrättens bedömning då denna tarställning tiU besvär över socialnämnds beslut om att vård ej skaU upphöra. Länsrättenkan då vara nödsakad att fasthålla vid att behov finns av fortsatt vård medstöd av lagen som den kan ha den uppfattningen att den avsocialnämnden valda vårdformen är olämplig. En klagande kan sålunda ej fåspörsmål om hur vården skall anordnas rättsligen prövade genom att klaga tilllänsrätten över beslut om att vården ej skall upphöra. LagrådetviU för sin del ej föreslå aiman ändring i lagförslaget på 1979/80:1 385 dennapunkt än alt alla socialnämndens placeringsbeslut, inbegripet beslutet om varvården skall inledas, får överklagas. Den andra gruppen av beslut som upptas ilagrådsremissens förslag är beslut i fråga om fortbeståndet av vård med stöd avlagen. Som följer av vad som sagts vid 5 § bör socialnämndens beslut formelltavse frågan om vårdens upphörande, ej dess fortsättande. Paragrafen böromredigeras med hänsyn härtUl. Som en tredje grupp har upptagits beslut omumgänget med den unge och om hemlighållande av hans vistelseort. Dessa beslutär närmast av intresse för föräldrar och vårdnadshavaré. Vad gäller besvärsrätten finns inga regler i detremitterade förslaget. Såväl den unge, om han nått , som föräldereUer vårdnadshavaré avses uppenbarligen skola äga besvärsrätt beträffandevård-beslut. Lagrådet har vid 19 § föreslagit införande i nämnda paragraf av enregel om talerätt för den unge, som fyllt . I övrigt torde vad i allmänhetgäller om besvärsrätt vara tillfyllest. Vad angår överklagande av länsrätts och kammarrättsbeslut finns regler i 33 § förvaltningsprocesslagen. Detta lagrum innehålleräven en regel om besvärsrätten. I LVU erfordras därför blott ett stadgande somundantar länsrätts och kammarrätts beslut om läkarundersökning frånöverklagbarhel. Särskild uppmärksamhet förtjänar frågan omöverklagande av beslut om olika ingripanden mot den unge, om inskränkningar irörelsefriheten och andra ingripanden som kan förekomma vid tvångsvård enligt13 § andra stycket i remitterade förslaget. Av 23 § socialutredningens förslagtill socialtjänstlag framgår att regeringen avses skola kunna meddelaföreskrifter om vård i hem för vård eller boende. Verksamheten vid deifrågavarande hemmen kan sålunda tänkas bli reglerad i förordning. Lagrådetförutsätter att frågor rörande överklagande och besvärsrätt därviduppmärksammas. Under hänvisning till det anförda föreslås attparagrafen erhåller följande lydelse: "Talan mot socialnämndens beslut får föras hoslänsrätten genom besvär, då nämnden 1. beslutat om var vården av den unge skall inledaseller beslutat att flytta den unge från det hem där han vistas, 2. beslutat rörande fråga om vård med stöd av lagenskall upphöra, 3. med stöd av I6§ beslutat att meddela föreskriftbeträffande umgänget med den unge eller att vägra uppge dennes vistelseort. Motannat beslut av nämnden enligt denna lag får talan ej föras. Talan får ejheller föras mot länsrätts och kammarrätts beslut enligt 17 § omläkarundersökning." Prop.1979/80:1 386 Lagrådets förslag innebär att avalla beslut av socialnämnd om själva vårdens genomförande blottplaceringsbeslut kommer att kunna rättsligen prövas. En så snäv begränsningsynes mig ur rättssäkerhetssynpunkt knappast helt tillfredsställande. Om såsom jag föreslagit vid 4 § socialnämndens plan för den unges vård blir lagfäst,skapas möjlighet att låta även nämndens beslut om planen bli överklagbara. Somen ytterligare punkt i paragrafens första stycke bör därför uppföras:"eljest beslutat rörande planen för den unges vård." Vad som föreslagits i dennaparagraf har delvis överförts till 10 § i lagrådets förslag och behandlas iövrigt i det följande. Det synes lagrådet lämpligt atttill en paragraf, förslagsvis denna, samla reglerna om verkställighet av beslutenligt lagen. beslut enligt lagenkommer genomgående att avse vårdsituationer. De bör därför i princip lända tillomedelbar efterrättelse om nämnden inte förordnar annorlunda. Stadganden häromföreslås i remissen beträffande beslut enligt 5 § andra stycket, beslut omomhändertagande enligt 6§ och beslut om vård enligt 11 §. Behov av enverkställighetsregel torde föreligga även beträffande andra beslut, t. ex.beslut om vårds upphörande enligt 5 § och beslut enligt 16 §. En generellregel är att föredraga. Vad gäller beslut av länsrätt synesdet böra ankomma på rätten att i varje särskilt fall själv förordna om dessbeslut skall lända till omedelbar efterrättelse. Vad nu sagts gäller beslutsåväl enligt 2 och 7 §§ som då fråga är om beslut i anledning av besvär.Kammarrätt bör ha samma valfrihet. Av 28 § förvaltningsprocesslagen följer attlänsrätt och högre rätt har befogenhet att interimistiskt förordna om beslutsom genom besvär föres under domstolens prövning. Under hänvisning till det anförda kan paragrafen gesföljande lydelse: "beslut enligtdenna lag länder tiU omedelbar efterrättelse om nämnden ej förordnarannorlunda. Länsrätt och kammarrätt fårförordna att beslut som rätten meddelat skall lända till omedelbarefterrättelse." 22 § Lagrådet: I förevarande sammanhang kan sättasi fråga om det är lämpligt att hänvisa allenast till en viss form av rättshjälpenligt rättshjälpslagen. Rättshjälp kan utgå i mål eller ärende enligt LVU ocksåi annan form än som rättshjälp genom offentligt biträde. En hänvisning endasttiU denna form av rättshjälp låt vara att den måste bli den vanligaste 1979/80:1 387 tordedärför kunna leda till missförstånd. Då någon hänvisning till rättshjälpslageninte är erforderlig förordar lagrådet att det föreslagna stadgandet utgår. I 84 § BvL föreskrivs att nämndemän skaU ingå ikammarrätt vid handläggning av vissa mål angående samhällsvård. En motsvarighettill denna bestämmelse torde böra upptagas i LVU. Regeln kan lämpligen placerasi förevarande paragraf. Enligt de i 84 § BvL tillämpade grunderna för urvalav de mål, i vilka nämndemän skall delta i kammarrätt, skulle samfliga mål somenligt LVU kan komma att handläggas i kammarrätt hänföras tUl denna grupp utomde i 20 § första stycket 3 angivna. Då tillräckliga skäl knappast synesföreligga för att nu undanta denna målgrupp föreslås att paragrafen fårföljande lydelse: "Vid handläggning i kammarrätt av mål enligtdenna lag skall nämndemän ingå i rätten." Bestämmelser om att alkoholhaltiga drycker, sompåträffas hos eller ankommer till den som är intagen på allmän vårdanstalt föralkoholmissbrukare, får omhändertas av föreståndaren för anstalten infördes1958 genom att 63 § lagen (1954:579) om nykterhetsvård erhöll ny lydelse. Imotiven till regeln (prop. 1958:80 s. 13) säger departementschefen attalkoholhaltiga drycker enligt hans åsikt borde i angivna fall få omhändertas avföreståndaren "med befogenhet för denne att förfara med drycken som omdensamma vore förverkad." 1 propositionen i övrigt behandlas ingående hurförverkandet av beslagtagna alkoholhaltiga drycker i en rad andra likartadesituationer skaU kunna ordnas. Den fortsatta rättsutvecklingen synes kunna härledasur vad som sägs i citatet. Förverkande betraktas systematiskt som enbrottspåföljd. Att besluta om förverkande har därför ansetts i sista hand varadomstols sak. Tanken i det citerade uttalandet synes vara att vad beträffarintagen på alkoholistanstalt något särskilt beslut om förverkande av drycker ejskulle behöva fattas utan att förverkandet skulle inbegripas i föreståndarensomhändertagandeåtgärd. Denna uppfattning har kommit tUl uttryck i andra stycketav nyssnämnda 63 § i dess ursprungliga lydelse. Där angavs att med rusdrycker,som omhändertagits enligt första stycket, skulle förfaras på sätt i 90 § 2 mom.rusdrycksförsäljningsför-ordningen föreskrevs. 1 sistnämnda författningsrumbehandlades i första stycket förfarandet med rusdrycker som enligtrusdrycksförsäljningsför-ordningen eller annan författning förklaratsförbrutna. I hänvisningen i 63 § lagen om nykterhetsvård tiU 90 § 2 mom.rusdrycksförsäljnings-förordningen låg sålunda implicit stödet för attföreståndarens beslut om omhändertagande jämväl skulle anses innefatta beslutom en sådan 1979/80:1 388 äganderättsövergångsom ett förverkande medför. På sitt sätt kom denna tanke till än klarareuttryck, då 63 § andra stycket lagen om nykterhetsvård 1963 ändrades så attdess första mening kom att lyda: "Med egendom som omhändertagits enligtförsta stycket (dvs. av föreståndaren) skaU förfaras på sätt i 3 § lagen den 9maj 1958 om förverkande av alkoholhaltiga drycker m. m. föreskrives".Denna ändring, som uppfattades allenast som en jämkning (prop. 1963: 82 s.181), innebar att hänvisning skedde till nyssnämnda 3 §, vilken endast handlarom "egendom som förklarats förverkad enligt denna lag". Hänvisningenfår antagas utgå från att enligt 63 § första stycket lagen om nykterhetsvård omhändertagenegendom är att jämställa med förverkad egendom. Härav följer i sin tur atthänvisningen i 3 § lag tiU 2 § samma lag måste avse allenast vadsistnämnda paragraf innehåller om förstörande och försäljning av egendomen, ejexempelvis de regler om förverkande genom åklagare som finns i paragrafen.Egendomen ansågs ju redan vara förverkad. Av intresse är att överståthållarämbetet i shtremissyttrande lagstiftningsärende under hänvisning tUl 16 § 1809års RF ifrågasatte grundlagsenligheten av en ordning där man förstördebeslagtagna rusdrycker utan att dryckerna förverkats. Ämbetet nämnde somexempel just 63 § lagen om nykterhetsvård men godtog detta stadgande som ettundantag, enär fråga syntes "vara mera om en nykterhetsvårdande åtgärd änom ett konfiskatoriskt förfarande" (prop. 1963: 82 s. 174).Departementschefen underströk till en början att frågan om förverkande av denbeslagtagna varan skulle handläggas i vanlig ordning, trots att varan redanförsålts eller förstörts, men var tydligen beredd att frångå denna princip dådet gällde det i 63 § lagen om nykterhetsvård angivna fallet. En regel kopierad på 63 § lagen om nykterhetsvårdintogs 1963 som 85 a § i lagen (1945:872) om verkstäUighet av frihetsstraffm.m. Därvid synes departementschefen inte ha haft några betänkligheter mot attlåta omhändertagandet av rusdrycker m. m. hos intagen på fångvårdsanstalttillika innefatta ett förverkande av rusdryckerna. Likviden vid försäljning avomhändertagen egendom borde enligt propositionen alltid tillfaUa kronan (prop.1963: 147 s. 13). Justitiekanslern hade ifrågasatt om icke försäljningsbeloppetborde tillfalla den intagne och anfört alt vanliga disciplinära åtgärdernaturligen borde komma i fråga i den mån den intagne brutit mot gäUandeordningsregler genom att inneha spritdrycker (prop. 1963: 147 s. 8). Stadgandethar överförts till lagen (1974:203) om kriminalvård i anstalt och finns nu idess 63 §. I samband med narkotikalagstiftningen infördes88 a § i BvL. Den utformades efter mönster av 63 § lagen om nykterhetsvård; seprop. 7, 9och 116. 1979/80:1 389 Samma fråga har senare varit uppe beträffande förpsykiatrisk vård och för omsorgsvård intagna. Därvid har en regel omomhändertagande av alkoholhaltiga drycker influtit i 36 a § LSPV och i 37 a §lagen (1967:940) angående omsorger om vissa psykiskt utvecklingsstörda (sehärom prop. 1975/76: 90 s. 3033 och 7375). I denna lagstiftning behandlasden omhändertagna egendomen inte längre enligt reglerna om förverkad egendom i3 § lag utan där anges att den omhändertagna egendomen skall förstöraseller försäljas enligt bestämmelserna om beslagtagen egendom i 2 § samma lag. Genom denna nya uppläggning synes lagstiftaren idessa faU ha släppt föreställningen att, såvitt nu är i fråga, överläkarensomhändertagandebeslut också innefattar ett förverkandebeslut. I ställetfråntas den intagne sin egendom genom konfiskation. Grunden härför ligger isjälva lagreglerna. över ett fingerat förverkandebeslut har uppgivits. Rättsläget får sålunda anses vara att enligtnuvarande 63 § lagen om nykterhetsvård, 88 a § BvL och 63 § lagen omkriminalvård i anstalt, i vUka fall 3 § lag åberopas, vilket lagrumhandlar om redan förverkad egendom, omhändertagandebeslutet på anstahen tiUikainnefattar att egendomen förverkats i ett slags rudimentärt straffprocessuelltförfarande. 1 36 a § LSPV och 37 a § omsorgslagen, där hänvisning sker tillreglerna i 2 § samma lag om förstörande och försäljning av beslagtagenegendom, förutsattes att egendomen ej blivit förverkad genom att överläkarenomhändertagit egendomen. Egendomen synes i stäUet överföras i allmän ägo genomcivilrättslig konfiskation, vilken kommer till stånd genom kombinationen avegendomens omhändertagande och förstörandet resp. försäljningen. I lagrådsremissen föreslås att man i vad gällerenligt 14 och 15 §§ omhändertagen egendom skall, då 88 a § BvL upphävs, övergåtUI den ordning, som redan finns i LSPV och omsorgslagen. Den egendom varom är fråga i dessa sammanhang harhittills genom-snittligen haft lågt, ofta mycket lågt värde. I åtskilliga falltorde den helt ha saknat allmänt marknadsvärde. Frågan har tydligen därföransetts bagatellartad och sakens principiella aspekter fått stå tiUbaka för detpraktiska behovet 'av enkla regler för hanteringen av de ringa mängder dryckerav olika slag det vanligen gällt. Enligt lagrådets förslag tiU avfaUning av 14och 15 §§ får allt som kan vara tiU men för vården eUer ordningen vid hemmetomhändertas. Reglerna i förevarande paragraf gäller dock endast berusningsmedelsamt injektionssprutor och kanyler. Den rättsliga grunden för den på förevarande områdeaUmänt tillämpade ordningen synes såsom av det föregående framgår vara i vissmån osäker. När statsmakterna nu på nytt har att taga ställning till utformningenav de regler, som skall gälla för behandlingen av den omhän-26 1979180. Prop.1979/80:1 390 dertagnaegendomen, vill det därför synas vara av vikt, att den ordning som nutillskapas även om den egendom det här är fråga om i allmänhet har fögavärde kommer att vila på en fast rättslig grund och står i överensstämmelsemed gäUande rättsordning. Den praktiska fråga det i förevarande sammanhanggäller är hur man skall på ett enkelt sätt förfara med berusningsmedel ochannat som den unge ej kan tiUåtas inneha under uppehållet på hemmet och som medhänsyn till vården ej bör återlämnas vid vårdtidens slut eller som man ej harresurser att sköta i avvaktan på ett återlämnande. Eftersom äganderättensövergång till staten i detta läge förefaller att vara en naturlig lösning, stårvalet mellan å ena sidan straffrättsligt förverkande och å andra sidan någotslag av civilrättslig åtgärd. Vill man välja vägen att förverka egendomen börhållas i minnet att enligt 2 kap. 10 § RF, som innehåller förbud motretroaktiva straffstadganden, vad som där sägs om brottspåföljd gäller ävenförverkande och annan särskild rättsverkan av brott. Reglerna i 8 kap. 7 § RFsynes under sådana omständigheter knappast tillåta att delegerar tillregeringen att meddela föreskrifter om förverkande i ett fall som detförevarande.