prop · G3039 · 1979-12-31 00:00:00 — I 7 § lagen (1974:8) om rättegången itvistemål om mindre värden definieras "konsumenttvist" som"tvist mellan näringsidkare och konsument rörande vara eller tjänst somtillhandahållits för huvudsakligen enskilt bruk", och 3 a § lagen(1929:145) om skiljemän inskränker rätten att åberopa skiljeavtal i "tvistmellan näringsidkare och konsument" som rör "vara, tjänst eller annannyttighet som tillhandahållits för huvudsakligen enskilt bruk". I 4 §marknadsföringslagen (1975:1418) ges vissa möjligheter att ingripa med förbudnär en näringsidkare saluhåller farliga eller otjänliga varor "tillkonsument för enskilt bruk". Konsumenlkreditlagen (1977:981) är enligt 1 §tillämplig på kredit "som är avsedd huvudsakligen för enskilt bruk och somlämnas eller erbjudes till konsument av näringsidkare i dennes yrkesmässigaverksamhet". Avtalsvillkorslagens I § har fått ny lydelse genom enlagändring är 1977 (1977:452), varvid bl.a. ett huvudsaklighetsrekvisit harinförts (se prop. 1976/77:110 s. 43). Det kan anmärkas att lagrådet i sittyttrande över ändringsförslaget anförde viss kritik mot uttrycket "enskiltbruk", vilket ansågs mindre lämpligt i fråga om t. ex. sådana rättigheteroch värdepapper som förvärvas för kapitalplacering. Med hänsyn till attuttrycket förekom i flera andra författningar på konsumentskyddsområdet villedock lagrådet inte påyrka någon ändring (s. 183). I motiven till de här nämnda lagarna tinns flerstädesuttalanden som visar att uttrycket konsument syftar på enskilda fysiskapersoner, I propositionen med förslag till marknadsföringslag anförde sålundadepartementschefen att de föreslagna nya reglerna borde begränsas till frågorav särskild betydelse från konsumentsynpunkt. Härefter fortsatte han (prop.1975/76:34 s. 99): Innebörden av att lagstiftningen blir tillämplig endast dådet är av särskUd betydelse frän konsumentsynpunkt är att den endast tar siktepå privatpersoners förvärv för enskilt bruk. De avlämnade förslagen har dennabegränsning och den återfinns i flertalet lagar på konsumentskyddsområdet. Jagkan således inte biträda förslaget från några remissinstanser attproduktsäkerhetsreglerna skulle omfatta även de situationer där konsumenternautgörs av företag, institutioner o. d. I Specialmotiveringen till 4 § anfördes (s. 128): Som har anförts i den allmänna motiveringen skall förbudendast kunna gälla varor som erbjuds konsumenter för enskilt bruk. FörsäljningtUl andra än privatpersoner omfattas alltså inte av regleringen. I specialmoliveringen till konsumenlkreditlagen anges att"med konsument avses enskild medborgare i egenskap av privatperson".Vidare sägs att genom föreskriften att krediten skall vara avsedd huvudsakligenför enskilt bruk "förtydligas att lagen i princip endast omfattar kreditsom erbjuds eller lämnas till enskild medborgare i hans egenskap av Prop.1979/80:9 190 privatperson" (prop. 1976/77:123 s. 152 och 153). Uttalanden av något mer oklar innebörd finns i motiventill den (1976:185) införda nya generalklausulen i 36 § avtalslagen. Idenna paragraf anges att vid prövningen särskild hänsyn skall tas till"behovet av skydd för den som i egenskap av konsument eller eljest intageren underlägsen ställning i avtalsförhållandet". I det betänkande som lågtill grund för lagändringen anfördes (SOU 1974:83 s. 196): Med konsument avses samma personkrets som i andrakonsumentskyddssammanhang, nämligen enskild person som förvärvar vara ellertjänst för slutlig konsumtion. Propositionens specialmotivering innehåller bl. a.följande uttalanden (prop. 1975/76:81 s. 137): Under begreppet konsument faller i första handprivatpersoner som förvärvar vara eller tjänst för enskilt bruk (jfr 1 §avtalsvillkorslagen). Vid tillämpningen av den aktuella bestämmelsen kanemellertid ett konsumentförhållande föreligga även i situationer som fallerutanför avtalsvUlkorslagen, t. ex. när en enskild person förvärvar fastighet,tecknar försäkring eller tar upp banklån. Emellertid blir det med denföreslagna utformningen av lagtexten inte nödvändigt att ta bestämd ställningtill om en part är att anse som konsument i strikt mening eller ej, eftersomdet avgörande för om särskUd hänsyn skall tas enligt andra stycket inte är omen part tillhör en viss kategori utan om han intar en underlägsen ställningtill motparten. Vissa uttalanden i förarbetena till lagen (1978:599) omavbetalningsköp mellan näringsidkare m. fl. är också av intresse. Denna lag ärenligt 1 § tillämplig på avbetalningsköp som sluts mellan näringsidkare i derasyrkesmässiga verksamhet eller som annars faller utanför konsumenlkreditlagen.I lagrådsremissen angavs att under lagen skulle faUa "bl. a. köp därsäljaren är privatperson och köparen näringsidkare, där båda parter ärprivatpersoner - fömisatt att krediten inte förmedlas av näringsidkare somombud för kreditgivaren eller där båda parter är näringsidkare" (prop.1977/78:142 s. 83). I anslutning till detta uttalande framhöU lagrådet att dengjorda uppräkningen inte var uttömmande. Lagrådet tillade (s. 158): Sålunda kommer lagens tillämpningsområde också att omfattafall där köparen inte är privatperson men inte heller kan betecknas somnäringsidkare. Som exempel på sådana köpare kan nämnas icke näringsutövandedödsbon, stiftelser och ideella föreningar saml statliga och kommunalamyndigheter. Vad gäller köp som ingås av enskilda fysiska personer kommer lagenatt omfatta fall då varan inte är avsedd huvudsakligen för enskUt bruk utanexempelvis för köparens yrkesverksamhet. Lagrådets uttalanden godtogs av departementschefen (s.166). Förestående genomgång visar att uttrycket"konsument" numera i lagstiftningen syftar på enskild fysisk person,vilken uppträder på marknaden som förvärvare eller tänkbar förvärvare avnyttigheter av olika slag för huvudsakligen privat bruk. Häri ligger attförvärvaren antingen själv skall använda nyttigheten som privatperson och inteeller endast till Prop.1979/80:9 191 en ringa del som näringsidkare eller - ulan förvärvssyfte - skall Lagrådets yttrande överlämna den till eller påannat sätt ställa den till förfogande för en annan enskild person, som skallanvända den på sådant sätt, I lagrådsremissen har departementschefen inte meraingående definierat konsumentbegreppet sådant det brukas i föreliggandelagförslag. Ordet konsument tas dock här i en något allmännare och vidarebetydelse än i tidigare lagstiftning. Där har nämligen konsumentbegreppetanvänts väsentligen i sådana sammanhang där den åsyftade fysiska personen varitkonsument i ordets vanliga betydelse av förbrukare av en vara, en tjänst ellerannan nyttighet. I konsumentköplagen avses sålunda med konsument den personsom köper varan för att själv förbruka den. I förevarande lagförslag tas termenupp som benämning på en enskild person vilken som helst, som avser att ingå ettförsäkringsavtal för att bereda försäkringsskydd för något som tillhör hansenskilda sfär. Därmed går man ett steg längre än förut. Då det i 5 § föreskrivsatt försäkringsbolag skall, innan en försäkring tecknas, lämna sådaninformation som konsumenten behöver, tänker man icke på en person, vilken ståri något särskilt förhållande till en motpart. Termen beskriver helt enkelt enperson i allmänhet som befinner sig i den situationen att han funderar på attträffa avtal med en motpart i ett civilrättsligt förhållande som gäller någotprivat. Det är sålunda ej fråga om någon som konsumerar försäkringar. Den somträffar avtal om t. ex. en motorfordonsförsäkring avseende en bil intar, såvittgäller försäkringsförhållandet, icke någon speciell förbrukarställning, därföratt bilen skall brukas huvudsakligen enskilt och ej i en av försäkringstagarendriven rörelse. talar för sin del omprivatpersoner som försäkringstagare i motsats till företag somförsäkringstagare. De förra är enligt kommittén att betrakta som konsumenter ochbör åtnjuta samma skydd mot övermäktiga medkontrahenter som konsumenter eljeståtnjuter (SOU 1977.84 s. 96). På samma sätt brukas i lagförslaget konsument sombenämning på varie fysisk person som har för avsikt att inträda, inträder ellerredan inträtt i ett civilrättsligt avtalsförhållande med någon som yrkesmässigttillhandahåller honom vara, tjänst eller nyttighet som han avser att användaför eget bruk. Man kan hämta en jämförelse från skatterätten och i konsumentenigenkänna den skattskyldige som gör utlägg för sina icke avdragsgillalevnadsomkostnader. Konsument blir sålunda beteckning för individen då hanagerar i allt som gäller det enskilda livets behov, för anskaffande avlivsmedel, bostad, transporter, vård, förnöjelser m. m. till eget eller närståendesbruk. Det kan övervägas om icke denna betydelse av termen konsument borde påett eller annat sätt slås fast i lag. Den har snabbt vunnit insteg i lagspråketoch torde ha kommit för att stanna. Mot termens brukande i lagförslaget finnsdärför i och för sig intet att erinra. Konsumenträtten består i huvudsak av reglerna i de lagarsom redovisats i avsnittet om konsumentbegreppet. Dessa lagar har tillkommitsuccessivt och täcker var och en för sig vissa situationer, i vilka den 1979/80:9 192 enskilde individen uppträder som konsument. Allt tydligareskönjes i det Lagrådets yttrande som skerpå detta fält ett mönster. Lagstiftaren synes ha satt sig före att åstadkommaen uppdelning av rättsordningens centrala delar på tvä olika rättssystem, ett gällande för den vanliga människan somkonsument, dvs. då honföretar rättshandlingar för sin enskilda fortkomst inom ramen för normal hushållning, ett avseende rörelseidkare. Detförutsätts att, så snart konsumenten skall förskaffa sig någon nyttighet inom den angivna ramen, han möter en motpart som befinner sig i överläge.Rättsreglerna inom denna del av rättsordningen skall därför omformas säatt balans erhålles meUan den övermäktige tillhandahållaren av nyttigheten och konsumenten som behöver nyttigheten för sitt personliga bruk. rättshandlingar mellan andra kontrahenter t. ex, mellanjuridiska personer eller mellan rörelseidkare skall gälla ett annaträttssystem, i stort sett det Man bör komma ihåg att en och samma person ivissa lägen är konsument och i andra lägen tillhör företagarsidan. ha kännedom såväl om de regler som gäller för konsumentersom om det Uppbyggnaden av konsumenträtten, som skall täcka in heladet område där konsumenten gör anspråk på särskilda regler till sin favör, kanantagas ännu befinna sig i ett begynnelseskede. Med lagrådsremissens förslagvill man nu åstadkomma den rättssystematiska tudelningen såvitt gällerförsäkringsrätten. Enligt min mening talar mycket för att lagstiftaren tarprincipiell ställning till frågan hur långt den ifrågavarande klyvningen avrättsordningen skall drivas och att man gör ett program för dennasgenomförande. Det synes mig otillfredsställande att denna djupt ingripandeomställning av vår rättsordning genomförs som rent kasuistiskt med enlag här och en lag där. Vid ett mera planmässigt grepp på ämnet måste också denoffentliga rätten dras in i övervägandena. Inte minst i offentligrättsligasammanhang ser man ofta hur den lille mannen kommer i underläge i förhållandetill dem som har det bättre förspänt i sina relationer till övermäktigaoffentliga organ. De särskilda reglerna i lagen om rättegången i tvistemål ommindre värden och förbudet mot skiljeavtal i 3 a § lagen om skiljemän kan sessom inledande steg mot tillskapandet av en offentiigrältslig del inomkonsumenträtten. Man skulle i och för sig vilja skjuta på avgörandet om vad avförsäkringsrätten som skall överflyttas till konsumenträtten, tills man fält bättreinbhck i lagstiftarens målsättning med avseende på konsumenträttens slulligainnehåll. Enligt lagrådsremissen avses till konsumenträtten skolaöverföras en på visst sätt avgränsad del av lagstiftningen om försäkringsavtal.Kriterierna vid gränsdragningen är två. Dels skall försäkringstagaren varakonsument, dels skall försäkringsavtalet gälla vissa angivna typer avförsäkring. Om begreppet konsument har redan talats. Vad gäller urvalet avförsäkringstyper kan viss kritik riktas mot den metod som tillämpats. I lagförslaget (1 §) räknas upp de för tiden gängsesammelbeteckning-arna på vissa slag av försäkringar som försäkringsbolagen förnärvarande brukar meddela enskUda, t. ex. hemförsäkring, villaförsäkring, rese- 1979/80:9 193 Dessa paketförsäkringar innefattarregelmässigt försäkring Lagrådets yttrande för vissa risker som stöld, brand,annan totalförstöring, vattenledningsskada samt ansvarighet. Andra skaderiskersom kan ingå i paketförsäkringarna är stormskada, rättsskydd, överfallsskyddoch i reseförsäkring även personskada. Motorfordonsförsäkringen är likasåsammansatt av olika element. Paketförsäkringarna brukar innehålla skydd motvissa väsentliga risker men kan i övrigt variera avsevärt till sitt innehåll frånfall till fall. Tanken är enligt motiven, ehuru den inte kan sägas ha kommittill klart uttryck i själva lagtexten, att även separata försäkringarbeträffande risk som vanligen omfattas av de uppräknade paketförsäkringarna,t. ex. en brandförsäkring eller en stöldförsäkring, skall gå in under den nuföreslagna särskUda lagen. Den valda metoden leder till attkonsumentförsäkringslagens omfattning blir beroende av hur försäkringsbolagensätter samman sina paket. Detta är knappast systematiskt tillfredsställande.Riktigare vore att utgå frän de risker mot vilka försäkringarna avser att geskydd. Härigenom skulle också bättre kongruens uppnås med försäkringsavtalslagen.Denna lag är så disponerad att en särskUd avdelning gäller skadeförsäkring.Denna innehåller dels aUmänna bestämmelser dels bestämmelser om transport-,brand-, kreaturs- och ansvarighetsförsäkring i fyra skilda avsnitt. Enligt minmening borde i I § på samma sätt ha angivits att under lagstiftningen hörförsäkringar mot vissa uppräknade primära risker brand, stöld, vallenskadaetc. ävensom mot vissa andra närliggande risker, som omfattas avpaketförsäkringar i vilka skydd mot någon primär risk är det väsentligamomentet. Det praktiska resultatet bleve tämUgen Uka det som föreslåsi lagrådsremissen, men avgränsningen skuUe bygga på en systematiskt säkraregrund. Med denna lagteknUc bleve man oberoende av hur försäkringsbolagenframgent benämner sina försäkringspaket. Den uppläggning som valts av försäkringsrättskommittén ochsom följts av departementschefen syns mig olycklig framför allt därför altförsäkringar som gäller samma risk kommer att följa två helt olika regelsystem,allteftersom försäkringstagaren är konsument eller annan person. Det kan ickevara en lämplig ordning att reglerna för t. ex. en brandförsäkring blir olikaberoende på för vilket ändamål den försäkringstagare, som ingåttförsäkringsavtalet, brukar den försäkrade egendomen. Nyttjar han den förpersonligt bruk skall konsumentförsäkringslagen tUlämpas. Använder han dentill väsentlig del i någon rörelse griper reglerna om brandförsäkring iförsäkringsavtalslagen in. Försäkringsbolagen kommer med aU sannolikhet attförenkla sina rutiner och tiUämpa likartade regler beträffande likartadeförsäkringar oavsett vem som är försäkringstagare. Föreskriftema beträffandeavtal som slutes av konsument föreslås bU tvingande och mäste därför tUlämpas.Av rationaliseringsskäl kan bolagen förutses komma att använda samma regleräven utanför konsumentområdet, dessmer som dessa i stor omfattningöverensstämmer med vad bolagen redan enats om i Allmänna bestämmelser 1976. Såvitt jag kan förstå skuUe det vara en rationellarelagteknisk lösning, 13 1979/80. 1979/80:9 I94 om man gjorde en lag som var gemensam för försäkring motalla de risker Lagrådets yttrande vilka denföreslagna konsumentförsäkringslagen är tänkt att täcka. sådan nylag skulle uppta enhetliga regler för försäkring inom hela detta område, oavsett om försäkringstagaren var konsument, småföretagare Reglerna i lagen skulle vara i princip tvingande när konsument är försäkringstagare men i viss omfattning dispositiva då försäkringstagarenär annan än konsument. Man finge på detta sätt en enhetliglagreglering för hela rättsområdet men med möjlighet till stor flexibUitetinom det område där det bör finnas rimligt utrymme för försäkringsgivareoch försäkringstagare att sluta avtal med ett för det särskildafallet avpassat innehåll. Vid en utformning av reglerna i enlighet med vad nuförordats borde man eftersträva en verklig samordning mellanförsäkringsavtalslagen och den nya speciallagen för vissa slag av försäkringar.De två paraUella lagar som skulle existera sida vid sida borde ej såsomenligt lagrådsremissen - vara uppbyggda efter olika principer och till storadelar reglera skUda ämnen. Om vi skall fortsättningsvis göra rättsordningendualistisk med olika rättsregler för samma rättshandling beroende påavtalsparternas personliga status, måste vi beflita oss om att låta deparaUella lagarna följa samma mönster och i huvudsak reglera sammalagstiftningsämnen, låt vara att reglerna ges olika materiellt innehåll. Förhållandet mellan försäkringsavtalslagen och detremitterade lagförslaget kan i och för sig föranleda ytterligare överväganden.Jag skall här begränsa mig till några terminologiska frågor och begreppsproblemsom uppdelningen av försäkringsavtalsreglerna på två parallella lagarföranleder. Försäkringsavtalslagen innehåller i 2 § definitioner avtermerna försäkringsgivare, försäkringstagare och försäkringshavare.Försäkringsrättskommittén ansåg att det skulle skapa förvirring, om manövergav hittillsvarande benämningar, och föreslog att man skulle i konsumentförsäkringslagenhålla fast vid försäkringsavtalslagens terminologi. I det remitterade förslagethar man delvis frångått denna linje, framför allt genom att, i överensstämmelsemed språkbruket i AUmänna bestämmelser 1976, i stäUet för försäkringshavarebruka ordet försäkrad. Vidare utgår man i lagtexten från att allaförsäkringsgivare är bolag och talar därför ej om försäkringsgivare ulan omförsäkringsbolag. I Irafikskadelagen (1975:1410) utgår man frånförsäkringsavtalslagens terminologi även om försäkringsgivaren kallasförsäkringsanstalt. Denna lag får, om konsumentförsäkringslagen antas,tillämplighet inom området för såväl försäkringsavtalslagen somkonsumentförsäkringslagen. Delas reglerna om försäkringsavtalet upp på två parallellalagar, bör lerminologin i de båda lagarna, som kommer alt gälla för samma typerav försäkring, vara likformig. Det måste betecknas som olyckligt att skUdaterminologier brukas i försäkringsavialslagen och lagförslaget. Onödigakomplikationer kan härigenom uppstå. Som exempel kan nämnas att i 4 § hänvisastill olika paragrafer i försäkringsavtalslagen, i vilka ej ordet försäkradbrukas utan ordet försäkringshavare. Betänkligt är vidare att man i det remitteradeförslaget övergivit Prop.1979/80:9 195 Försäkringsavtalslagen går ut Lagrådets yttrande från avtalslagens konstruktioner. Två parter försäkringsgivaren och försäkringstagaren- ingår avtal om försäkring med varandra (2 §). avtalkommer till stånd genom att den ena parten antager den andra partensanbud (11 §). Försäkringsgivarens positiva viljeförklaring som leder till avtalsslut beskrivs även så att försäkringsgivaren meddelar försäkring(6 §). Det är försäkringsavtalet som är föremål för uppsägning och somupphör att gälla (15 och 16 §§). Det är även avtalet som föriänges (31 §).Försäkringen kommer in som objekt för avtalet: avtalet kan angå skadeförsäkringeller transportförsäkring etc. (5 och 6 §§). 1 det remitterade förslaget synes man visserligen utgåfrån alt det finns ett försäkringsavtal ingånget mellan två parter - dettaomnämnes direkt på ett ställe i förslaget (24 §) och i 10 § talas om den tidför vilken avtal om en försäkring träffas och i 6 § om försäkringsvillkor iavtalet men eljest handlar lagförslaget genomgående om försäkringen och ej omavtalet. Det framstår som oklart hur ett försäkringsavtal enligtremitterade förslaget kommer till stånd. Enligt 26 § kan en tidigareförsäkringstagare begära en försäkring. Denna begäran uppfattas i denifrågavarande paragrafen som ett till försäkringsbolaget riktat anbud omingående av ett försäkringsavtal. På några ställen (9 och 15 §§) betecknasförsäkringsbolagets positiva åtgärd att godta motpartens viljeförklaring somatt bolaget meddelar försäkring. På denna punkt överensstämmer sålundaterminologin i det remitterade förslaget med ordvalet i försäkringsavtalslagen.I stort sett brukas emellertid i remitterade förslaget ett nytt begrepp somersätter avtalsslutandet, nämligen begreppet att teckna försäkring. Uttrycketåterfinnes redan i 1 och 2 §§. Då det används i passiv form "försäkringhar tecknats", avses därmed regelmässigt att mellan parterna -försäkringsbolaget och försäkringstagaren avtal ingåtts om den försäkring somsägs vara tecknad. Mera ovisst är vad som förstås med det aktiva uttrycket atten person tecknar en försäkring. I första hand synes därmed avses att enpresumtiv försäkringstagare lämnar ett försäkringsbolag en viljeförklaring atthan är villig att ingå ett försäkringsavtal med bolaget. Om tecknarensviljeförklaring kan fattas som accept av ett stående anbud frånförsäkringsbolaget, kommer tecknandet att innefatta ett avtalsslutande. Avutformningen av 9 § framgår att denna situation icke alltid föreligger. Enligtdenna paragraf kan försäkringsbolaget avvisa det anbud som ligger i att enperson förklarar sig vilja teckna försäkring. Då det i 14 § sägs att den som ärförsäkringstagare i ett avtalsförhållande tecknar en försäkring hos ett annatbolag, förutsätts uppenbarligen därmed att också ett försäkringsavtal kommittill stånd mellan personen i fråga och det andra bolaget. Läsaren avbestämmelsen lämnas emellertid i ovisshet om hur det tillgått vid detta avtalsingående. 1 2 § sägs att man blir försäkringstagare, dvs. part i ettavtal, om man "har tecknat" försäkring. 1 1 § brukas presens och somsubjekt konsument: "försäkringar som konsumenter tecknar". Vid självatecknandet synes sålunda konsumenten ännu ej ha blivit avtalspart. Prop.1979/80:9 196 finns konstruktionen att bolaget vägrar konsumenten att teckna Lagrådel yttrande försäkringoch enligt 41 § skall domstol äga förklara att en viss fysisk person haren rätt att teckna en viss försäkring. Innebörden av en sådan förklaringsynes vara att ett visst försäkringsbolag blir pliktigt att sluta ett försäkringsavtalmed en viss fysisk person, som blivit innehavare av den Ett självständigt rättsinstitut "rätt att teckna försäkring" Det exakta innehållet i denna rätt är icke helt Konstruktionen med konsumenten som försäkringstecknarefinns redan i Allmänna bestämmelser 1976. Den synes emellertid icke börainföras i lagstiftningen reella innebörd har blivit klargjord.Därest man i svensk rätt skall ha två parallella lagar om försäkringsavtal, börden grundläggande konstruktionen vara densamma i båda. Enkonsumentförsäkringslag bör liksom försäkringsavtalslagen bygga på att ettförsäkringsavtal ingås mellan två parter och icke på att den ena parten tecknaren försäkring hos den andra. Det kan förtjäna påpekas att det remitterade förslaget görden nya konstruktionen retroaktivt tillämplig även på avtal som ingåtts enligtförsäkringsavtalslagen. 1 övergångsbestämmelserna talas nämligen om avtal somtecknats före den tilltänkta konsumentförsäkringslagens ikraftträdande, dvs.enligt försäkringsavtalslagen. Lagrådsremissens sätt att vid lagreglernas utformning föraavtalet åt sidan och sätta avtalsföremålet - försäkringen i centrum harföranlett även andra begreppsoklarheter. Två skUda tankelinjer synes korsavarandra i lagförslaget. Som framgår av 10 § finns det en försäkringstid vilkendefinieras som den tid för vilken avtal om en försäkring träffas. Man skulledärav kunna sluta att försäkringen utgör ett rättsförhållande mellan två partersom varar . En ny försäkring skulle då uppståvarie gång en ny försäkringstid börjar löpa, t.ex. vid automatisk förnyelseenligt 12 §. Visserligen börjar då en ny försäkringstid löpa, men den tycks isjälva verket avse samma försäkring som förut. Försäkringen skall alltså beståoavsett avtalet.