prop · G3031 · 1979-12-31 00:00:00 — Ulredningen konslalerar alt tankenom etl övergripande ansvar för kommunen för den enskildes sociala silualion harkommit lill klart uttryck i de ändringar som genomfördes i ShjL år 1968.Utredningen vill fullfölja tanken och föreslår att det i socialtjänstlagenskall tas in en bestämmelse om att kommunen har det yttersta ansvaret för altde som vistas i kommunen får det slöd och den hjälp som de behöver. När del gäller räckvidden ochinnebörden av det kommunala ansvaret påpekar ulredningen alt kommunens ansvarvidgas i förhållande lill gällande räll. Den enskildes ekonomiska förhållandenskall enligl förslagel inle tillmätas självsländig betydelse för kommunensskyldighet att ge behövlig vård. Bland remissinslanserna är del enallmän uppfattning alt kommunen bör ha del yttersta ansvarel för alt de somvistas i kommunen får det stöd och den hjälp som de behöver. Socialutredningensförslag i denna del tillstyrks därför eller lämnas utan erinran genomgående. Jag vill för min del inledningsvispåpeka atl karaktär av angelägenhet anges på skiftandesätt i de nuvarande sociala vårdlagarna. I ShjL och BvL kommer den kommunalakompetensen till klart uttryck, medan den däremol i NvL anges på ett meraindirekt sätt. förslag all del i socialtjänstlagenuttryckligen skall föreskrivas all varje kommun svarar för socialljänslen inomsilt område har inte mött någon erinran under remissbehandlingen. Jag delarutredningens uppfattning all också i första handbör vara en angelägenhet. Detla bör liksom nu framgå av lagstiftningenpå området. Kommunens ansvar för socialainsalser är begränsat till de särskilda hjälpbehov som anges ivårdlagarna. Den enskildes ekonomiska silualion lilläggs i vissa fallavgörande betydelse för rätten till bistånd. Efter hand har emellertid tankenpå elt mera övergripande kommunall ansvar för den enskildes välbefinnande växtfram. 1 lagstiftningen har della kommil lill uttryck genom ändringar iShjL. Genom dessa tillades alt kommunen skall se lill all den som vislas ikommunen får den omvårdnad som med hänsyn lill hans behov och förhållanden iövrigt kan anses 1979/80:1 Kommunens ansvar 144 Tillägget gjordes för alt undanröjaden tvekan som kunde finnas om kommunernas kompelens atl tillgodose denenskildes behov av omvårdnad. Med tanke på socialutredningens allmänna översynav vårdlagstifiningen begränsades emellertid ändringarna till vad som oundgängligenbehövdes för alt kommunerna inle längre skulle tveka om sin rätl att akliviengagera sig i hithörande frågor. Kompletteringen var inle avsedd atl medföranågon ändring i förhållande till gällande rätt när det gällde innebörden avbegreppet socialhjälp. Kommunens yttersta ansvar för attde som vislas i kommunen får del slöd och den hjälp som de behöver är enligtmin mening en viklig fömtsättning för atl den enskildes ekonomiska ochpersonliga trygghet skall kunna garanteras av samhällel. Som jag återkommerlill längre fram föreslås den enskilde få en rätt lill bistånd för sinförsörjning och sin livsföring i övrigt (avsnitt 2.5). Del innebär atlkommunen, utöver de skyldigheter för barn-och ungdomsvård, nyklerhetsvård ochannan socialvård som den är ålagd enligl de gällande vårdlagarna, också får enskyldighet atl bistå nya grupper t.ex. äldre och handikappade som behöverinsalser i form av social hemhjälp o. d. Kommunens ansvar innebär vidare enskyldighet all hjälpa den enskilde när han har svårt atl finna vägarna lill denhjälp och service som samhällel i övrigl kan ge. Som slalens invandrarverk harbetonat gäller delta inte minst invandrarna. Även andra grupper av hjälpbehövandekan på grund av sin utsatta silualion ibland sakna tillräcklig initiativkraftför att nå räll i vårt komplicerade samhälle. Jag delar därför i likhel medremissinslanserna ulredningens uppfattning all kommunen bör ha elt ytterstaansvar för att den enskilde får de stöd- och hjälpinsatser som han behöver. Den beskrivning av innebörden iansvaret som ulredningen har lämnat ger enligl min uppfattning en god bild avkommunens uppgifter. Huvuduppgiften är atl bistå med sådana hjälp- ochstödinsatser som inle faller inom något annal samhällsorgans ansvarsområde (t.ex. sjukvårdens). Därutöver är del enligl min mening uppgifterna alt ge denenskilde råd och anvisningar och atl vid behov förmedla insatser från andraorgan som är särskill belydelsefulla. Som utredningen påpekar följer avkommunens ansvar även uppgiften all vidta tillfälliga ätgärder i väntan på alten ansvarig huvudman kan ge den enskilde behövlig vård. Jag kommer senare attberöra denna uppgift i samband med alt jag går in på frågor om behovet av enklarare gränsdragning mellan och sjukvården. 1 delta sammanhangvill jag emellertid underslryka all uppgiften atl provisoriskt bislå den somhar ell akut hjälpbehov utgör en nalurlig del av det socialaarbetet. 2.3.2 Människuns eget unsvar Några remissinstanser, bl.a. FöreningenSveriges socialchefer och /SR, uttrycker farhågor för att etl ulvidgatkommunalt ansvar för 1979/80:1 Kommunens ansvar 145 den enskildes levnadsförhållanden kan uppfattassom en begränsning av den enskildes egel ansvar. Som jag framhöll i fråga om deövergripande målen för bör det vara uppgift atlförstärka och komplettera människans egna resurser, inte atl begränsa hennesansvar för sin egen silualion. I socialtjänstlagen kommer detta atl framgå inlebara av den inledande målparagrafen. Också i de bestämmelser som skall reglerarälien till bistånd anges det att biståndet skall utformas så att del stärkerden enskildes resurser för ett självständigt liv. Mitt ställningstagande ifrågan om vård utan samiycke av vuxna missbmkare, som innebär att det inomsocialtjänsten inte skall finnas några lagregler som ger möjlighel alt ingripamot den enskildes vilja, arom man så vill ett annat uttryck för attmissbrukaren själv måsle ta ansvaret för sitt liv. Den syn som således på olikasätt kommer till uttryck i den nya socialtjänsllagstiflningen bör vara ägnadalt motverka att del nya och utvidgade kommunala ansvarel får den utvecklingsom man har befarat frän en del häll. I detta sammanhang är det ocksåangeläget atl stryka under ansvaret för medmänniskoma. LO har i sitt remissvarpåpekat att det är väsentligt att kommunemas yttersta ansvar inte leder tillatt enskilda och organisationer fritar sig från ansvar att solidariskt stödjaoch hjälpa sina medmänniskor. Flera andra remissinstanser för fram liknandesynpunkler. Jag delar hell dessa åsikler. De insatser som görs av enskildaoch organisationer är inte bara i sig värdefulla, de är också betydelsefullakomplement tiU den kommunala . Så kan t. ex. tidigt insattahjälpinsatser på frivillig väg ofta förhindra att det uppkommer behov "avmera omfattande sociala åtgärder. Ett förtroendefullt samarbete mellansocialtjänsten och de frivilliga organisationerna är viktigi. Jag vill samlidigl stryka under atldel här inle bara är fråga om de enskilda organisationemas insatser. Dessa ärväl kända och erkända. Men också den enskilda människan måsle i det vardagligalivet vara beredd all efter förmåga bistå en medmänniska - det kan vara att hjälpaetl bam som mobbas, en invandrare som diskrimineras, en sjuk eller bemsadmänniska som ligger hjälplös på gatan, en gammal eller handikappad människa sombehöver elt handtag. I dessa och liknande situationer är det nödvändigt atl denenskilde bryr sig om och visar solidcuilel med sin medmänniska. Jag viU slutligen påminna om atljag som ett resultat av synpunkterna under remissbehandlingen har stannat föratl föreslå att socialtjänstlagens målparagraf skall kompletteras så atl denenskildes ansvar för sin och andras sociala situation kommer till klarareuttryck. I frågan om gränsdragningen mellansocialtjänsten och andra verksamhetsområden framhåller socialutredningen attförslagel inte avser att leda 10 1979180. Prop.1979/80:1 Kommunens ansvar 146 till ändring av del ansvar som författningsenligt åvilarhuvudmän för andra vårdområden. Förslagel är t. ex. inte tänkt alt leda tillnågon vidgning av kommunens ansvar i förhållande till sjukvården. Med detyttersta ansvaret följer emellertid enligt ulredningen uppgiften för kommunenall liksom nu vidta ålgärder i väntan på att en ansvarig huvudman kan ge denenskilde behövlig vård. Hälso- och sjukvårdsutredningen (S1975:04) har i uppdrag att ägna särskild uppmärksamhet ål frågor som rörsamarbetet mellan och sjukvården. Mol denna bakgmnd harsocialulredningen avstått från atl närmare precisera ansvarsfördelningen mellansocialtjänsten och sjukvården. En detaljreglering kunde också bli ell hinderför utvecklingen. bör enligt utredningen inriktas på atl i enflexibel samverkan meUan de olika vårdområdena söka nå garantier för atl denenskilde alltid kan beredas den hjälp som han har rätt till. Enligt socialutredningen medförförslaget inte heller i förhållande till kriminalvården någon principielländring av de ansvarsförhållanden som råder. Utredningen understryker dockall utgångspunkten måste vara all kriminalvårdens klienter skall ha samma rätltill insatser som andra medborgare. Delta synsätt medför enligtutredningen i praktiken etl uttryckligt erkännande av ansvaräven för denna grupp. Etl stort anlal remissinstanseruppehåller sig vid frågan om gränsdragningen mellan ansvaret försocialtjänsten och ansvaret för insatser på andra områden, särskill sjukvårdensoch kriminalvårdens områden. Utredningen kritiseras i della sammanhang för atlinte tillräckligt noga ha angett gränsema för olika ansvarsområden.Socialstyrelsen har uppfattningen att kommunens yttersta ansvar måste ges enklarare bestämning i förhåUande till andra huvudmäns ansvarsområden, främst dågentemot sjukvården och kriminalvården. I annat fall kan det enligt slyrelsenfinnas risk att en kommun med sitt yttersta ansvar får ta på sig uppgifter somnormalt skaU ulföras av annan huvudman. Styrelsen menar atl svåragränsdragnings-problem finns framför allt inom äldreomsorg och vård ochbehandling av alkohol- och narkotikamissbmkare. Även ulvecklingen mot öppnarevårdformer inom psykiatri och kriminalvård ställer krav på precisering avansvars- och kompetensområden mellan dessa verksamheter och socialtjänsten.Socialstyrelsen anser vidare att andra huvudmän bör åläggas motsvarandeskyldighet all inom silt ansvarsområde tillhandahålla behövliga resurser. anser attbehovet av en närmare ansvarsreglering mellan kommunerna ochsjukvårdshuvudmännen framstår särskilt klart när det gäller äldreomsorg ochbehandling av missbmkare. Inom båda dessa områden krävs ofta både medicinskainsatser från landstingskommu-nema och sociala insatser från kommunema. Närvårdresurserna är knappa, kan i dessa fall en oklar reglering av ansvaret lättleda till att berörda Prop.1979/80:1 Kommunens ansvar 147 huvudmän inte sätter in tillräckliga resurser för sinverksamhet utan i stället föriilar sig lill andra huvudmäns åtgärder. Enklarare ansvarsfördelning kan enligt verkel också vara betydelsefull för atlhuvudmännen inte i onödan skall bygga upp parallella resurser som är avseddaför samma ändamål. Liknande synpunkler förs fram av flera länsstyrelser och kommuner. Även Kommunförbundel påtalar riskenför att andra huvudmän undviker atl bygga ul angränsande resurser. Del ärdärför enligt förbundet angelägel all det kommunala ansvarel i principbegränsas lill det kommunala kompetensområdet. Förbundel är emellertidinförstått med alt del inle går atl dra skarpa kompetensgränser mellan olikahuvudmän och framhåller atl gränsfrågor så långl möjligt bör lösas isamförstånd mellan huvudmännen. För del fall atl della undanlagsvis inle kangöras föreslår förbundel all ansvarsregeln komplelleras med bestämmelser omrätt till ersättning från annan huvudman. Andra remissinsianser menar alt detansvar som ligger hos andra huvudmän bör anges i författningar som gäller fördem. Enligl min uppfaUning behöverfrågan om en mera ingående ansvarsfördelning mellan och andrahuvudmän övervägas främsl i fråga om vårdinsatser. De ekonomiska resurser somkrävs för bistånd av detla slag är ofta betydande. Remissinstanserna har främstpekat på omsorgerna om äldre, vården av psykiskt sjuka och vården avmissbmkare som områden där gränserna mellan socialtjänst och sjukvårdtraditionellt är oskarpa. Vårdbehoven är på dessa områden ofta sammansatta, ochdet kan vara svårt alt urskilja gränserna mellan sjukvård och socialrehabilile-ring. kan del rentav framslå som beroende på slumpen omen institution på sjukvårdens område eller en på socialvårdens område anlitasför all klara vårdbehovet. Gränserna suddas också ut genom alt man tillsocialvårdens inslilulioner knyler sjukvårdspersonal och all man på motsvarandesätt inom sjukvården anställer kuraliv personal. Mol denna bakgmnd är delbegripligt atl remissinslanserna ställer sig kriliska mol att utredningen intehar försökt att närmare precisera ansvarsfördelningen mellan ochsjukvården utan har nöjt sig med atl hänvisa lill hälso- ochsjukvårdsutredningen och till behovel av samarbele mellan de båda ansvarsområdena. Del förtjänar dock all understrykasall del i allmänhet inte möler några svårigheier alt avgöra om elt vårdbehovskall tillgodoses av landstingskommunen inom sjukvårdens ram eller av denkommunala och atl detla gäller även i flerlalel fall avsammansatt vårdbehov. I den mån den som är intagen för sjukvård under vårdtidenockså har behov av en klarl urskiljbar social tjänst, t.ex. barntillsyn ellersocial hemhjälp, behöver några gränsdragningsproblem inte uppkomma.Socialnämnden har här ett klart ansvar. På samma sätl följer del klarl av delkommunala ansvaret all socialnämnden skall svara för den sociala rehabiliteringsom Prop.1979/80:1 Kommunens ansvar 148 kan krävas t.ex. belräffande alkohol- ochnarkotikamissbmkare sedan det omedelbara behovet av sjukvård har lillgodosells.I dessa frågor kan jag f. ö. hänvisa lill mina överväganden när del gäller vårdutan samtycke (avsnitt 2.25 och bilaga 4). Man skulle i och för sig kunnalänka sig att man gjorde en inventering av de vårdområden som innehållersammansatta behov av de slag som har nämnts och direkl i författningangav vilken huvudman som hade ansvaret för de olika områdena. En sådan lösningskuUe uppfylla krav på fömtsebarhet och möjlighel lill noggrann planering. Avolika skäl kan jag emellertid inle finna atl det skulle vara en bra lösning.Svärighelerna är stora atl på della säll fömtse alla gränsområden. Med enförändring av samhällel kan nya gränsområden uppkomma som måsle regleras medpåföljd alt vårdbehov kanske inle tillgodoses . Lösningen ärdärför enligl min mening inte tillräckligt smidig. Om man vidare 1. ex. slog fast attkommunen svarade för alla omsorger om äldre oavsett vårdbehovels nalur, skulledetta innebära alt kommunerna fick ta på sig uppgifter inom sjukvården somlandstingskommunen iraditionelll har haft hand om. Omvänt skullelandstingskommunen få la ansvar för rent sociala behandlingsinsatser i enomfattning som är främmande för denna huvudman. Möjlighelerna alt göra ralionaliseringsvinsleroch utnyttja överkapacitet skulle minska. En alltför skarp ansvarsfördelningskulle också kunna leda till totalt ökade kostnader. Jag anser också atl delfinns risk för alt del värde som ligger i ökal kunskapsutbyte genom samarbetemellan kommuner och landstingskommuner skulle gå förlorat. Mol bakgrund av vad jag har sagt nuär jag inle beredd all föreslå detaljerade regler för ansvarsfördelningenmellan socialljänslen och sjukvården. Jag ulgår i stäUet från atl detveksamheler som kan komma upp i fråga om denna fördelning smidigasi får sinlösning genom överenskommelser mellan huvudmännen. På detla sätt kan bl.a.lokala behov och önskemål bäst tillgodoses. Som jag har sagt tidigare innebärprincipen om etl yllersla ansvar för kommunerna inte någon ändring ifördelningen av de uppgifter som ligger hos kommunerna resp.landstingskommunerna. Del är således inle heller iframtiden en uppgift alt bygga upp resurser för sjukvård. För altåskådliggöra detta vill jag framhålla alt socialnämnden, om den i elt enskiltfall finner all behov av sjukvård föreligger, i första hand har alt hänvisa denhjälpsökande lill sådan vård och vid behov förmedla kontakt mellan denhjälpsökande och vårdinrättningen. Kommunen har givelvis ingen skyldighet allens inlerimisliskl tillhandahålla sjukvårdsinsatser men skall svara förinsatser som ligger inom ramen för och som är bäst ägnade atlslödja och hjälpa den enskilde. Å andra sidan är del angeläget altlandstingskommunen i möjligaste mån begränsar sina uppgifter lill desjukvårdande. Varken kommuner eller landstingskommuner är i längden betjänta avalt landstingskommunen Prop.1979/80:1 Kommunens ansvar 149 t. ex. bygger upp sociala resurser inom den öppna vårdensom är parallella lill socialljänslens. All kommunerna inle sällan är för småför att klara större institulionella resurser och atl landstingskommunerna idessa avseenden måste fylla viktiga sociala funktioner är en annan sak. Jagåterkommer senare lill frågorna kring kommunernas och landstingskommunernasansvar för den tyngre sociala institutionsvården (avsnitt 2.13). Vad jag har anfört nu i fråga omansvarsfördelningen mellan och sjukvården bör kunna tillämpasgenerelll i fråga om gränsdragningen mellan och andraverksamhetsområden. När det gäller gränsdragningen mol kriminalvården krävs detdock särskilda överväganden. Jag återkommer strax lill dessa. Som jag har framhållil tidigareunderstryker fiera remissinsianser viklen av all andra huvudmäns ansvar anges iförfattningar som gäller för dem. Jag delar denna synpunkt och vill betona atlman härigenom underlällar samarbele! mellan dem som ansvarar för olikaverksamhelsomräden. Något behov av att nu göra en samlad översyn av de författningarsom kan komma i fråga anser jag dock inle alt det finns. Frågor av delta slagbör i stället beaktas i det löpande lagstiftningsarbetet. Jag föreslår alt beslämmelsen omkommunens yttersta ansvar i socialulredningens förslag till socialljänsfiagskall kompletteras så att det tydligare framgår alt delta ansvar inte innebären inskränkning i det ansvar som vilar på andra huvudmän. Några remissinstanser har i deltasammanhang tagil upp frägor som rör ansvarsfördelningen mellan socialnämndenoch andra grenar av den kommunala verksamhelen. Jag återkommer till sådanafrågor senare (avsnitt 2.16). 2.3.4 Särskilt om gränsdragningen mot kriminulvården Jag vill till en början understrykasocialutredningens uttalande atl kriminalvårdens klienter skall ha samma rätttill insatser som andra medborgare. All på della sätlotvetydigt slå fast socialljänslens ansvar bör såvitt jag kan finna i allmänhelinle leda lill några oklarheter. råder del dock viss osäkerhetfrämst om kostnadsansvaret för vissa klienter som vårdas i frihel. redovisade en särskildarbetsgrupp i en rapport lill brottsförebyggande rådet synpunkler på slalensoch kommunernas kostnadsansvar för vissa behandlingsåtgärder inomkriminalvården. Arbetsgruppen konslalerade inledningsvis all några oklarheterbeträffande kostnadsfördelningen mellan kriminalvården och andra huvudmän intelorde behöva uppstå under den lid en person är inskriven i och vislas påanstalt. Även i fråga om fördelningen av koslnader för frivårdens klienter(villkorligt frigivna, dömda till skyddstillsyn m.fl.) torde principen enligtarbetsgruppens mening vara helt klar. I det förra fallel svarar staten somhuvudman för kriminalvården för alla vårdkostnader, i det senare bärskostnaderna av Prop.1979/80:1 Kommunens ansvar 150 kommunerna som huvudmän för socialvården. Enligt minmening finns det heller inte anledning att gå ifrån dessa principer när den nyasocialtjänst-lagstiftningen genomförs. Oklarheter föreligger däremol närdet gäller kostnadsansvaret för de klienter som formellt är inskrivna påanstalt men faktiskt vistas på annat håll. Denna situation kan föreligga i tvåfall. Det ena är alt klienten har medgells frigivningspermission för all sökaordna sin sociala silualion och om möjligt påbörja anslällning eller sludier.Enligl arbelsgmppens mening bör kriminalvården för dessa klienler bestridakoslnader som uppstår när påföljden verkställs (resor lill och från anstalten,uirustningsbidrag m. ), medan koslnader som kan uppkomma vid annan vård(hyra, mal. kläder, sjukhusvård) bör bestridas av resp. huvudman. I de fall enfrigivnings-permiiienl placeras i enskilt hem eller på behandlingshem för t.ex. narkotikamissbrukare bör den kommunala socialvården i hemkommunen svara förkostnaderna. Jag ansluler mig lill den uppfattning som arbelsgmppen redovisadeför dessa fall. Del andra fall som arbetsgruppennämnde i delta sammanhang är del där klienlen med slöd av 34 S lagen (1974:203)om kriminalvård i anstalt har medgetts räll alt vislasuianför anstalt. Några problem med kostnadsfördelningen mellan olika huvudmänhar inle uppstått vid placering på sjukhus eller vid olika skolor. 1 dessa fallläcks kostnaderna av socialförsäkringen, utbildningsbidrag, studielån m. m.Oklarheter föreligger däremot enligl arbelsgmppen i fråga om principerna förkostnadsfördelning mellan stat och kommun vid placering i enskilt hem eller påbehandlingshem för narkotikamissbrukare. som arbelsgmppensärskill granskade visade det sig all kriminalvården svarade för hela kostnadeni något mer än hälften av fallen och all kriminalvården och hemkommunen inlesällan delade kostnaderna. I samlliga fall svarade dock kriminalvården för helakoslnaden för kläduiruslning och resor i samband med placeringen. Arbetsgruppen konstaterade allmöjligheten lill vistelse uianför anstalt har kommil atl utnyttjas i allt högregrad. Gruppen slog också fast alt kriminalvården enligl gällande regler måslebära kostnadsansvaret för klienten eftersom denne inle är formellt utskrivenfrån kriminalvård i anstalt. Kriminalvården saknar dock anslag för denna vårdoch har därför svårigheier alt följa gällande princip för kostnadsansvaret.Arbetsgruppen hänvisade lill socialulredningens och kommunalekonomiskautredningens arbete och menade alt principerna för kostnadsfördelningen mellanstal och kommun vid placering av klienler enligt 34 § måsle följa de huvudprinciperför ansvarsfördelning mellan de olika huvudmännen som dessa utredningar drar upp. Sedan arbetsgruppen lämnade sinrapport, har träffat en principöverenskommelse i fråganmed Kommunförbundel. Denna innebär alt så länge verkställigheten pågår i 34S-fallen skall kriminal- Prop.1979/80:1 Kommunens ansvar 151 vårdsslyrelsensvara för kostnaderna. Men fr. o. m. den beräknade dagen för villkorligfrigivning eller frigivningspermission övergår kostnadsansvaret på kommunen,om klienlen vislas på etl enskilt hem vars hems vårdare avlönas av kommuneneller i ett behandlingshem som drivs av kommunen. Jag vill för egen del till en början framhålla atlansvarel för atl behövliga vårdinsatser i 34§-fallen kommer fill stånd för densom är intagen i kriminalvårdsanstalt av naturiiga skäl inte primärt kan åvilasocialtjänsten. att den intagnes anpassning i samhället kanunderlättas genom t. ex. placering i enskilt hem, lär det dock knappast varanågol hinder för nämnden all föreslå kriminalvårdsmyndighelerna en sådan placering.Initiativet lill placering får dock anlas i det övervägande antalet fall kommafrån kriminalvårdsmyndigheterna. Av arbetsgmppens rapport framgår atl eltvillkor för placering i behandlingshem för narkotikamissbmkare eUer i enskilthem är alt planeringen av vistelsen alltid sker i samråd med den socialamyndigheten och att kommunen godkänner placeringen. När en framställning görsom placering av delta slag och kommunen finner att den intagne är i behov avden föreslagna insatsen, ler det sig självklart alt kommunen har samma ansvarför alt en adekvat placering sker som när det gäUer andra vårdbehövande. Någraoklarheter i detta avseende lär knappast behöva uppkomma. Mera tveksam är emellertid frågan vem som skallsvara för kostnaderna för vården. har inle tagit uttryckligställning i denna fråga. Arbetsgruppen menade atl man måste följa dehuvudprinciper som skall gälla för ansvarsfördelning mellan olika huvudmän.