prop · G303119 · 1979-12-31 00:00:00 — I det förslag till preskriptionslag som lades fram ibetänkandet (SOU 1957:11) Fordringspreskripflon m.m. föreslogs en specialregelför vissa fordringar snm nurmalt kan göras gällande först vid en framskjutentidpunkt. Bakgrunden härtill var den bestämmelse som föreslogs om en ytterstapreskriptionstid från fordringens tillkomst. Från den bestämmelsengjordes enligt förslaget undantag bl.a. för fordran som förfaller tillbetalning vid någons död och för fordran på pension, livränta, undantagsförmån,underhållsbidrag eller andra fullgörelser som förfaller med bestämda mellanmmoch inte är avbetalning på en huvudfordran. Någon motsvarighet till den angivna undantagsregelnföreslogs inte i prop. 1976/77:5. Det behövdes inte någon sådan bestämmelse,eftersom preskriptionstiden enligt propositionsförslaget skulle börja löpaförst den dag en fordran tidigast kunde göras gällande. Om man nu behåller en huvudregel som föreskriver tio årspreskriptionstid från fordringens tillkomst, uppstår frågan om det inte behövsen spe- 1979/80:119 47 cialbestämmelse för fordringar av det angivna slaget föratt undvika att Föriängd preskrip-preskription inträder redan innanborgenären har haft möjlighet att kräva tionstid betalning. Vid behandlingen av förslaget i prop. 1976/77: 5 toglagrådet upp frågan om en liknande undantagsregel i samband med sitt förslag omen yttersta preskriptionstid . Enligt lagrådets mening var det dnckinte påkallat att föreskriva några motsvarande undantag. Som skäl härför anfördesbl. a. att den gällande tioåriga preskriptionstiden hade tillämpats väsentligenutan sådana undantag och att några mera påtagliga olägenheter såvitt känt intehade föranletts därav. Utöver vad lagrådet har anfört bör bl.a. beaktas attpreskriptionsbestämmelserna enligt det föreliggande förslaget liksnm enligtgällande rätt endast omfattar rättigheter av obligationsrättslig karaktär.Sålunda är rätten till underhåll enligt eller föräldrabalkenöver huvud taget inte föremål för preskription. Obligationsrättsliga anspråksom grundar sig på en sådan rättighet, t. ex. fordran på underhållsbidrag förviss tid, faller däremot i och för sig inom tillämpningsnmrådet. I sittbetänkande (SOU 1977:37) Underhåll till barn och frånskilda har dockfamiljelagssakkunniga föreslagit särskilda bestämmelser om tre årspreskriptionstid för fordran på underhållsbidrag. Det finns därför inteanledning att i detta sammahang ta upp frågan om preskriptionstiden för sådanafordringar. Inte heller i övrigt finns det skäl att överväga särskildabestämmelser om preskriptionstid beträffande fordringar av det angivna slagetannat än möjligen i fråga om fordran på pension. Frågan är om t. ex. den som ärberättigad till ålderspension på grund av en anställning, som han har lämnattidigare än före pensionsålderns inträde, skall behöva vidta enpreskriptionsavbrytande åtgärd för att bevara rätten till pension. Materielltsett vore det givetvis högst otillfredsställande om den pensionsberättigadekunde gå miste om pensionen på grund av att han hade underlåtit att avbrytapreskription. I prakuken torde det emellertid inte föreligga någon risk försådana konsekvenser. I fråga om pension enligt lagen (1962:381) om allmänförsäkring börjar inte någon preskriptionstid löpa innan denpensionsberättigade kan lyfta pensionen. Detsamma gäller i allmänhetbeträffande tjänstepensioner inom den enskilda sektorn, eftersom rätten tillpension regelmässigt är tryggad genom försäkring och därmed omfattas avförsäkringsavtalslagens preskriptionsbestämmelser, som innebär att någonpreskriptionstid aldrig börjar löpa innan en fordran kan göras gällande. Pågrund härav och då det inte har kommit fram några olägenheter med den nuvarandeordningen föreslås inte heller i fråga om pension några särskildapreskriptionsbestämmelser. De flesta remissinstanserna har godtagit vad som anförs ipromemorian om skadeståndsfordringar. Ett par remissinstanser har i meraallmänna Prop.1979/80:119 48 ordalagframhållit det önskvärda i att preskriptionstiden för fordringar på Förlängd preskrip- ersättning vidfördröjda skador o.d. uppmärksammas i lagstiftningsarbe- tionstid Sompåpekas i promemorian kan de nuvarande preskriptionsbestämmelserna medföravissa prnblem i fråga nm skadeståndsfnrdringar. Det gäller framför allt sådanafall då en skada inträffar eller ger sig till känna först efler denskadegörande handlingen. Avpromemorian framgår att det på vissa områden finns särskilda preskriptionsbestämmelsersom ger en skadelidande möjlighet att få ersättning för en skada även efterlång tid. Dessutom pågår det utredningsarbete på flera områden där fördröjdaskador kan förekomma. Som komplettering av de uppgifter som har lämnats ipromemorian villjag upplysa följande. 1lagen( 1976: 380) om arbetsskadeförsäkring finns särskilda preskriptionsbestämmelsersom bygger på en sexårig preskriptionstid. Bestämmelserna är konstruerade så,att de begränsar möjligheterna att få retroaktiv ersättning. I fråga omsjukpenning och livränta föreskrivs att ansökan om ersättning skall göras från den dag ersättningen avser. Bestämmelserna är uttömmande, dvs.ersättningsanspråk som avses i lagen är inte dessutom underkastade reglerna omtioårspreskription. Ersättning kan alltså utgå även om harförfluflt från den skadegörande handlingen. Somkomplement till arbetsskadeförsäkringen har SAF, LO och Privattjänstemannakartellenträffat överenskommelse om trygghetsförsäkring vid arbetsskada.Överenskommelsen har lett till kollektivavtal som föreskriver attarbetsgivarna skall teckna trygghetsförsäkring. Denna ger de anställda rätttill viss ersättning utöver arbetsskadeförsäkringen för personskada till följdav olycksfall eller annan skadlig inverkan i arbetet. I de allmänna villkor somhar fastställts för försäkringen finns inga preskriptionsbestämmelser. Dettatorde innebära att de i det föregående nämnda preskriptionsreglerna i försäkringsavtalslagenär tillämpliga på ersättningsanspråk som omfattas av trygghetsförsäkringen. Ifråga om produktskador bör nämnas att läkemedelsföretagen i har kommitöverens om att teckna en särskild försäkring som ger ersättning förläkemedelsskador. Försäkringen, som bygger på frivilligt åtagande, har trätt ikraft . Därigenom har det blivit onödigt att genomföra detförslag till lag om ersättning för läkemedelsskada som lades fram avproduktansvarskommittén i betänkandet SOU 1976:23. Enligt de villkor som gällerför läkemedelsföretagens åtagande skall den som vill kräva ersättning förläkemedelsskada anmäla skadan från det han fick kännedom om skadan.Treårstiden börjar löpa först när den skadelidande är medveten om att han harblivit skadad och att skadan med övervägande sannolikhet har orsakats avläkemedel. Vidare finns en kompletterande regel för sådana fall då det dröjermycket innan en läkemedelsskada visar sig eller den skadelidande fårklart för sig att det 1979/80:119 49 föreligger ett nrsakssamband mellan skadan nchanvändningen av läkeme- Förlängd preskrip-del. Enligt den regeln gäller snmyttersta tidsgräns att skadan skall anmälas tionstid fråndet att den skadade upphörde att använda läkemedel som har orsakal skadan. Harskadan orsakats av flera läkemedel tillsammans, är det tillräckligt att denskadade har använt ett av dem . På grundval av försäkringsrättskommitténs betänkande (SOU1977:84) Konsumenlförsäkringslag har inom utarbetats ettförslag till knnsumentförsäkringslag, som har remitterats till lagrådet.Lagförslaget innehåller preskriptionsbestämmelser som ansluter sig nära tillpreskriptionsreglerna i försäkringsavtalslagen. Enligt huvudregeln i förslagettill knnsumentförsäkringslag skall den snm vill göra anspråk påförsäkringsersättning väcka talan från det att han fick kännedomnm att furdringen kunde göras gällande nch i varje fall från detatt fordringen tidigast hade kunnat göras gällande. Beträffande de utredningar som omtalas i promemorian kannämnas att naturvårdskommittén har avgett sitt slutbetänkande (SOU1979:14) Naturvård och täktverksamhet. Vidare har miljöskyddsutredningen idecember 1978 avlämnat delbetänkandet (SOU 1978:80) Bättre miljöskydd I, sominnehåller vissa förslag ändringar i miljöskyddslagstiftningen. Någrabestämmelser om preskription föreslås inte i något av betänkandena. Jag villemellertid tillägga att jag har tillkallat en särskild utredare () för att utreda frågor om skadestånd vid miljöskador. I direktiven (Dir1978:72) sägs bl.a. att utredaren bör pröva om särskilda preskriptionsreglerbör gälla för vissa typer av miljöskador. Som framhålls i promemorian torde det inte finnas någotbehov av en längre preskriptiunstid än f. n. för skadeståndsfordringar iallmänhet. Däremot kan det behövas en särskilt lång preskriptionstidbeträffande vissa slag av skadeståndsfordringar. Det gäller framför alltersättningsanspråk på sådana områden där det typiskt sett föreligger en riskför fördröjda skador. Som framgår av vad jag har sagt finns det redan nuen del specialbestämmelser som gör det möjligt att kräva ut skadestånd eller fåannan skadeersättning . Frågan i vad mån det därutöver behövsspecialregler på olika områden bör inte behandlas i detta sammanhang. Sådanafrågor får i stället tas upp inom lagstiftningen på de områden där särskildapreskriptionsregler kan vara motiverade. I den mån sådana bestämmelser inte harmeddelats bör de allmänna preskriptionsbestämmelserna vara tillämpliga ocksåpå skadeståndsfordringar. Som föreslås i promemorian bör detta gälla såväl ifråga om utomobligatoriskt skadestånd snm i fråga nm skadestånd ikontraktsförhållanden. Frågan om tidsbegränsning av rätten till omprövning avskadestånd har inte berörts under remissbehandlingen. Från företrädare förförsäkringsbranschen har emellertid förts fram vissa synpunkter på vad som idetta avseende anförs i promemorian. Det gäller i första hand påståendet att Prop.1979/80:119 50 preskriptinnstiden, när skadestånd har fastställts i furmav livränta, suc- Föriängdpreskrip-cessivt skjuts framål i tiden gennm atlpreskriptinnen bryts varje gång en tionstid utbetalning görs. Frånförsäkringshåll ifrågasätts um detta är riktigt. Det skulle innebära altnmprövningsfrågan kan hållas aktuell , upp till ,när skadestånd har bestämts sum livränta, men klipps av närskadestånd har bestämts i furm av engångsbelupp. Enligt försäkringsbniagen ären sådan olikhet otillfredsställande. Valet av lämplig ersättningsform bör,framhålls det, styras av andra fakturer än en längre eller kurtarepreskriptionstid. Sum jag har berört anser jag för min del att deallmänna preskrip-tinnsbestämmelserna bör vara tillämpliga uckså påskadeståndsfnrdringar i den mån inte särskilda regler meddelas på speciellaområden. Preskriptionstiden blir alltså normalt från den skadegörandehandlingen. När skadestånd har fastställts börjar en ny tioårigpreskriptionstid att löpa. Detta blir fallel såväl enligt gällande rätt somenligt de bestämmelser om preskriptionsavbrott som föreslås i det följande. Omskadestånd har bestämts i form av ett engångsbelopp, torde ett anspråk påytterligare ersättning preskriberas efter det att skadeståndetfastställdes. Om skadeståndet i stället har bestämts i furm av livränta, skerpreskriptinnsavbrntt varje gång en utbetalning görs. Preskriptinnen bryts dnckendast beträffande den furdran snm betalningen avser. Andra anspråk från denskadelidandes sida berörs inte. Ett anspråk på ytterligare ersättning turdedärför inte heller när skadestånd har fastställts i form av livränta kunnagöras gällande senare än efter det skadeståndet fastställdes. Även med den angivna utgångspunkten delar jag den ipromemorian framförda åsikten att det inte föreligger tillräckliga skäl för attinföra några särskilda bestämmelser om utsträckning av tiden för omprövning avskadestånd. I den mån det finns särskilda skäl för förlängning av tidenbeträffande vissa typer av skador får frågan härom tas upp i samband medlagstiftning på de områden där sådana skador förekommer. Promemorieförslagets bestämmelser om preskription avenskilt anspråk i anledning av brott har under remissbehandlingen kommenteratsbara av en remissinstans, som har tagit upp ett speciellt fall. För min deltillstyrker jag de bestämmelser som i detta avseende föreslås i promemorian.Jag återkommer till dem i specialmotiveringen. Vad som anförs i promemorian om fordringar iförmynderskaps- och godmansförhållanden, om villkorade fordringar i allmänhetoch om regressfordringar har lämnats utan erinran under remissbehandlingen.Också jag ansluter mig till vad som anförs i promemorian i dessa avseenden. Attjag i det föregående har föreslagit en viss utvidgning av tillämpningsområdetför treårspreskriptionen föranleder inte någnn annan bedömning. Jag föreslåralltså, såvitt gäller regressförhållanden, att det införs en bestämmelse omatt den som har en regressfurdran på gmnd av att han har betalt en skuld förvilken flera är ansvariga alltid skall ha en frist för att kräva utsin furdran. Prop.1979/80:119 51 Sum framgår av prumemnrian saknar de allmännapreskriptiunsbestäm- Förlängd preskrip-melserna sum regel betydelse i fråga umpensiunsfordringar. Sådana fnrd- tionstid ringar är nurmalt tryggade gennmförsäkring uch nmfaltas därmed av preskriptinnsbestämmelserna iförsäkringsavtalslagen, vilket innebär att någun preskriptiunstid inte börjarlöpa innan fordringen kan göras gällande. Under remissbehandlingen haremellertid ett par remissinstanser påpekat att så inte alltid är fallet ochatt det har förekommil att arbetsgivare har vägrat beiala ut pension underåberopande av att pensionskravet varit preskriberat, eftersompensionsutfästelsen har gjorts och sedermerainte har förnyats. De båda remissinstanserna föreslår därför att det införs enspeciell regel om preskriptionstidens beräkning i sådana fall. Enligt min mening är det ytterst otillfredsställande omden som är berättigad till pension skall behöva vidta preskriptionsavbrytandeåtgärder redan innan pensionen kan börja betalas ut. Den pensionsberättigadeskall inte behöva riskera alt gå miste om pensionen på gmnd av underlåtenhetatt avbryta preskription. Ja föreslår därför att det införs en uttryckligbestämmelse om att preskriptionstiden för fordran på pension skall räknas frånden dag fordringen tidigast kan göras gällande. har beslutat införa nyapreskriptionsbestämmelser beträffande fordringar på underhållsbidrag till barnoch make (prop. 1978/ 79: 12, LU 1978/79:9, rskr 1978/79:99, SFS 1978:853-854).Bestämmelserna bygger på en treårig preskriptionstid. De träder i kraft denIjuli 1979. Det flnns därför inte skäl att i delta sammanhang ta upp frågan ompreskriptionstiden för sådana fordringar. Inte heller finns det enligt min meningskäl att föreslå särskilda preskriptionsbestämmelser beträffande andrafordringar som avser periodiska prestationer eller beträffande de fordringar iövrigt som i promemorian behandlas tillsammans med fordringar på pension ellerlivränta. 5.3.3 Fordringar på bank o.d. Nuvarande ordning m. m. Enligt preskriptionsförordningen gäller huvudregeln omtioårig preskription också fordran på medel som innestår på bankräkning. 1976/ 77: 5 föreslogs att sådana fordringar skulle undantas från deallmänna preskriptinnsbestämmelserna. Vanliga preskriptinnsregler skulle dnckgälla beträffande furdran på grund av insättning i inlåningsrörelse sombedrivs av annan än bank liksom fordran på medel som har satts in på postgirokonto. För att tillgodose bankernas intresse av att kunnaavveckla konton som har stått outnyttjade föreslogs ipropositionen en särskild bestämmelse i lagen (1927: 56) om gälds betalninggenom penningars nedsättande i allmänt förvar. Enligt den bestämmelsen skullebelopp Prop.1979/80:119 52 sominnestod på bankräkning få sättas ner hos överexekulor, när Förlängdpreskrip-hade gått från senaste insättning eller uttag. Om beloppet stod tionstid efter nedsättningen, skulle det få lyftas av den som hadegjort nedsättningen. Underriksdagsbehandlingen av propositionen uppvaktades lagutskottet av företrädareför bankerna som starkt kritiserade den föreslagna ordningen och framhöll atldenna skulle innebära betydande olägenheter för bankerna. Dels var metodenomständlig och tungrodd, dels skulle nedsätt-ningsförfarandet inte skyddabankerna mot krav annat än såvitt angick det nedsatta beloppet. Systemet skulleleda till ett betydande merarbete för bankerna. Bl.a. skulle de för att skyddasig mot dubbelkrav tvingas att spara bokföringsverifikationer under i principobegränsad framtid. Om propositionsförslaget genomfördes, skulle bankerna blinödsakade att utnyttja avtalsfriheten och träffa avtal om särskildpreskriptionstid med samtliga kontoinnehavare. Bankföreträdarna föreslog därföratt de allmänna preskriptionsbestämmelserna skulle gälla också beträffandebankfordringar. Även bankinspektionen ansåg att undantaget för bankfordringarborde utgå och att sådana fordringar borde vara underkastade en tioårigpreskriptionstid. Lagutskottetsmajoritet, som avstyrkte propositionsförslaget i dess helhet, berörde intefrågan om preskriptionstiden för bankfordringar. Däremot behandlades frågan aven minoritet inom utskottet. Minoriteten, som i övrigt tillstyrktepropositionsförslaget, framhöll att den gällande tioåriga preskriptionstideninte syntes ha medfört några rättsförluster eller andra nackdelar förinnehavare av bankkonton. Enligt vedertagen praxis betalar nämligen bankerna utinnestående medel till den som visar sig ha rätt till dem, oavsett ompreskription har inträtt. Som regel betalar man dock inte ränta för tid efterdet att fordringen har preskriberats. Vad som från bankhåll hade invänts motpropositionsförslaget fann utskottsminoriteten tungt vägande, och den kundedärför inte ställa sig bakom förslaget i denna del. I stället föreslogs enbestämmelse om att fordran på medel som innestår på räkning hos bank ellerannan snm bedriver inlåningsrörelse skulle preskriberas efter det attinsättning eller uttag senast gjordes. Deskäl som kan anföras för att införa särskilda preskriptionsbestämmelserbeträffande fordran på medel som innestår hos bank bygger på tanken att den somhar satt in pengar på bank har en mer ovillkorlig rätt att få ut sina pengar änden som har en vanlig fordran. Från insättarens synpunkt är insättningensnarast en form av deposition av samma art som när han lämnar värdepapper ellerannan egendom till förvaltning av bank. Anspråk på att få tillbaka sådanegendom är i motsats till fordran på att få ut insatta medel av sakrättsligkaraktär och är över huvud taget inte föremål för preskription. Den som harsatt in pengar på bankräkning torde i allmänhet anse det närmast självklart alt han skall ha enovillkoriig rätt att få tillbaka de pengar han har satt in. Insättaren torde imånga fall vara helt okunnig om att hans fordran kan preskriberas. Även omman godtar det angivna synsättet innebär inte delta att del finns behov av attundanta fordran på insatta medel från de allmänna preskriptionsbestämmelsema.Den nuvarande ordningen synes inte ha medfört några egentliga olägenheter,eftersom bankerna regelmässigt betalar ut insatta medel, även om preskriptionskulle ha inträtt. Trots allt fyller preskriptionsbestämmelsema en inte oviktigfunktion även i fråga om bankfordringar genom att utgöra ett skydd mot ogmndadepåståenden om gamla fordringar. Om fordringar på insatta medel undanlogs frånpreskription, skulle bankerna av alll att döma åsamkas betydande olägenheter.Någon motsvarighet till den i propositionsförslaget intagna undantagsbestämmelsenföreslås därför inte. När detgäller den närmare beräkningen av preskriptionstiden för hithörande fordringar- något som i praktiken får betydelse endast i fråga om fordran på ränta - börprincipen vara att preskription aldrig inträder tidigare än tin år efter detatt insättning eller uttag senast gjnrdes. Med nuvarande bestämmelser turde detknappast råda något tvivel om att preskriptionen anses avbmten varje gångkontohavaren gör en insättning eller ett uttag. De ändringar av bestämmelsernaom preskriptionsavbrott som föreslås i det följande (se avsnittet 5.4) tordehärvidlag inte föranleda en annan bedömning. I vart fall torde man kunna utgåfrån att bankerna tillämpar reglerna så, att de inte åberopar preskriptioninnan har gått från senaste insättning eller uttag. Det torde därförinte finnas behov av någon särskild bestämmelse för hithörande fordringar ifråga om utgångspunkten för preskriptionstiden. Följaktligen föreslås att deallmänna preskriptionsbestämmelserna även i detta hänseende skall varatillämpliga på fnrdringar sum innestår hos bank. Vad som har anförts i promemorian beträffande fordringarpå medel som innestår på bankräkning e. d. har lämnats utan erinran av så gottsom alla remissinstanser. Endast en remissinstans har fört fram en avvikande meningoch föreslagit att bankfordringarna undantas från de allmännapre-skripUonsbestämmelsema och att del införs en särskild bestämmelse omnedsättning av medel som innestår på bankräkning i enlighet med förslaget iprop. 1976777: 5. De synpunkter som sålunda har kommit fram underremissbehandlingen ger mig inte anledning att gå ifrån vad snm i promemnrian har föreslagits beträffande fordringar på medel som innestår hos bank e.d. Jag föreslår alltså att det inte införs några särskilda preskriptionsbestämmelser för sådana fordringar. 1979/80:119 54 brott 5.4.1 Preskriptionsavbrytande åtgärder Nuvarande ordning m. m. Enligt nuvarande bestämmelser sker preskripflonsavbrottgennm att bnrgenären kräver gäldenären på betalning. Krav kan framställas genumatt bnrgenären ansöker om stämning eller på annat sätt inleder rättsligtförfarande mnt gäldenären. Även kvittningsinvändning i rättegång, bevakning ikonkurs m. m. har preskriptinnsavbrytande verkan. Det är emellertid intenödvändigt atl bnrgenären vidtar rättslig åtgärd för att avbrytapreskriptinnen. Det räcker att han kräver gäldenären på betalning utom rätta.Även etl munfligt krav eller en erinran om skulden godtas sompreskriptionsavbrytande åtgärd. Vidare kan preskription avbrytas genom attgäldenären erkänner skulden uttryckligen eller genom konkludent handlande. departementspromemoria föreslogs en skärpningav bestämmelserna om preskriptionsavbrott från borgenärens sida. Enligthuvudregeln skulle det krävas att borgenären inledde rättsligt förfarande föratt erhålla dom eller liknande avgörande beträffande fordringen. Preskriptionskulle också kunna avbrytas genom kvittningsinvändning i rättsligt förfarande,inledande av verkställighetsförfarande och bevakning i konkurs. I vissa fallskulle det dock räcka med en skriftlig erinran om fordringen. Det gällde delsnär en fordran inte var förfallen till betalning, dels när fordringen hadefastställts genom dom e.d. Liksom enligt gällande rätt skulle preskriptiondessutom kunna avbrytas genom gäldenärens erkännande. Promemorieförslagets bestämmelser om preskriptionsavbrottfick ett blandat mottagande under remissbehandlingen. De remissinstanser somtillstyrkte en förkortning av preskriptionstiden hade i allmänhel också enpositiv inställning till att bestämmelserna om preskriptionsavbrott skärptes-De remissinstanser som å andra sidan ställde sig avvisande till attpreskriptionstiden förkortades avstyrkte i många fall också de föreslagnabestämmelserna om preskriptionsavbrott. En skärpning av kraven på preskriptionsavbrottpåstods kunna leda till onödiga processer och rättsförluster för borgenärerna. Trnts remisskritiken höll man i prop. 1976/77:5 fast vidprincipen att det skulle krävas rättslig åtgärd för preskriptionsavbrott frånborgenärens sida. Enligt propositionsförslaget skulle preskription kunnaavbrytas, förutom genom gäldenärens erkännande, genom att 1. borgenären väcktetalan mot gäldenären, ansökte om lagsökning eller betalningsföreläggande,påkallade tillämpning av skiljeavtal eller sökte verkställighet för fordringen,2. borgenären åberopade fordringen till kvittning eller som gmnd för annaninvändning vid domstol, i skiljeförfarande eller hos exekutiv myndighet eller3. borgenären åberopade fordringen till stöd för konkursansökan eller bevakadefordringen i gäldenärens konkurs. Prop.1979/80:119 55