prop · G303119 · 1979-12-31 00:00:00 — Somframgår av det remitterade förslaget (avsnitt 7.2) innehåller elt flertalförfattningar, framförallt innm bnlags- nch föreningslagstiftningen, numeraegna regler om kallelse på okända borgenärer, i vissa fall förenade med beslämmelserom verkan av alt en fordran inte anmäls inom utsatt lid. När det gällerhandelsbolag finns dock alltjämt ingen motsvarande reglering ispeciallagstiftningen. Inle heller förslaget till ny lag nm handelsbniag ochenkla bolag som framlagts i betänkandet (SOU 1978:67) innehåller några sådanabestämmelser. Motbakgmnd av det anförda föreslås i lagrådsremissen att nuvarande bestämmelser ipreskriptionsförordningen om kallelse på okända bnrgenärer - såvitt avserbolag och föreningar - bibehålls endast i fråga om handelsbolag. Lagrådet anserdet ur systematisk synpunkt vara att föredraga, att även bestämmelsernarörande handelsbolag intas i vederbörande specialförfattning, men flnner sig inuvarande läge böra tillstyrka förslaget. Deövriga fall, i vilka kallelse på okända bnrgenärer skall kunna ske enligt detremitterade förslaget, överensstämmer med vad som f. n. gäller och föranlederingen erinran från lagrådets sida. Föratt det klarare skall framgå att kallelse på okända borgenärer i storutsträckning sker enhgt reglering i specialförfatlning föreslår lagrådet en 1979/80:119 179 vissomredigering av 1-3 S§. föreslås atl paragraferna upptas Lagrådets yttrande under en gemensam rubrik samt att i övrigt vissaredaktionella ändringar vidlas. Lagrådet föreslår följande lydelse: Omrätl all i vissa fall ansöka om kallelse på okända borgenärer finns beslämmelseri 2 och 3 §§. Bestämmelserna i denna lag gäller också när sådan kallelse skerenligt annan lag eller förfallning, i den mån inte annat följer av vad som ärsärskilt föreskrivet. Närbouppteckning har skett efter en avliden, får efterlevande make, arvinge, testamentstagare,boutredningsman eller testamentsexekutör ansöka om kallelse på den avlidnesokända borgenärer. Var den avlidne gift, får kallelse sökas även på denefterlevande makens okända borgenärer. Närboskillnad har beviljats eller det dömts till äktenskapsskillnad, får varderamaken ansöka om kallelse på egna eller andra makens okända borgenärer. Kallelsepå okända borgenärer får också sökas av förmyndaren, när någon har förklaratsomyndig. Sådanansökan får likaledes göras av bolagsman eller likvidator, när ett handelsbolaghar trätt i likvidation." Lagrådetvill i sammanhanget fästa uppmärksamheten vid att i remissen (avsnitt 7.2)hänvisning görs tiU 6 kap. 6 § aktiebolagslagen (1975:1385). Hänvisningen bör istället gälla 13 kap. 10 §, som rör förfarandet vid likvidation. Närnågon har förklarats omyndig skall det enUgt 3 § andra stycket i förslaget,liksom enligt 10 § preskriptionsförordningen, stå förmyndaren öppet att begärakallelse på den omyndiges okända borgenärer. Denna möjlighet torde i många fallvara nödvändig för att en förmyndare, som inte tidigare haft denomyndigförklarades egendom om hand, skall kunna upprätta föreskriven förteckningöver egendomen och omhänderta den förvaltning som åligger honom. Lagrådet villi anslutning till denna bestämmelse erinra om de ändringar rörande bl. a.omyndighetsförklaring som vidtagits i (FB) med verkan från ochmed . kan, enligt 10 kap. I § FB,omyndighetsförklaring ske endast i det fall någon på grund av sinnessjukdom,hämmad förståndsutveckling eller psy- Prop.1979/80:119 180 kisk abnormitet av annat slag är ur stånd atl vårda sigeller sin egendom. Samtidigtgäller att godmansförordnande i sådana fall kan, om det är tillräckligt,väljas i stället för omyndighetsförklaring. Så har i praktiken kommit attske i betydande utsträckning (se t. ex. uppgifter som redovisats ilagutskottets betänkande 1977/78:2, jfr NJA 1978 s. 350). åligger isådana fall en ekonomisk förvaltning som är atl jämställa med en Skäl kan anföras för att godemän i sådanafall som sagts får befogenhet att begära kallelseförfarande. Lagrådet begränsar sig till att fästa uppmärksamheten vidden angivna Föreskriften i 11 § preskriptionsförordningen om "skyndsami"kungörande har i förslaget ersatts med en bestämmelse om kungörande "". Lagrådet anser att ändringen kan vara ägnad att motverka ettsmidigt förfarande och flnner den inte påkallad. Uttrycket"skyndsamt" bör därför enligt lagrådets mening behållas. Enligt den föreslagna bestämmelsen skall vidare okändaborgenärer föreläggas att skriftligen anmäla sina fordringar lill rätten"senast en viss dag, har förflutit". Det citeradeuttrycket, som med smärre jämkningar hämtats från nu gällande bestämmelse i II §, innebär språkligt sett att denutsatta fristen måste utgöra plus -åtminstone - (jfr denintill gällande lydelsen "viss dag, näst efter sexmånader"). Den säregna tidsberäkningen torde historiskt vara betingad avatt kallelsen enligt tidigare gällande bestämmelser skulle anslås på rättensdörr precis före inslällelsedagen och att man tydligen av praktiskaskäl räknat med att någon dag kunde förflyta mellan kallelsens utfärdande ochdess anslående. Då anslagsförfarandet slopats, synes anledning numera saknasatt bestämma fristen i själva kallelsen på samma sätt som . I ställetkan lämpligen föreskrivas att fordringarna skall anmälas "senast inom sexmånader för kallelsen". Lagrådet förutsätter, att domstolarnakommer att, liksom sker i fråga om fullföljdstid, i kallelsen ange slutdagen. Paragrafen bör enligt lagrådets mening, med hänsyn tilldet anförda och med viss redaktionell jämkning, erhålla följande lydelse: "Kallelse på gäldenärens okända borgenärer utfärdasav rätten med föreläggande för dem att senast innm förkallelsen skriftligen anmäla sina fordringar till rätten. Kallelsen skall skyndsamt kungöras i Post- och InrikesTidningar. Vidare skall rätten senast en månad före anmälningstidens utgångskicka underrättelser om kallelsen flll kronofogdemyndigheten i distriktet ochtill alla borgenärer som har tagits upp i förteckningen över kända borgenäreroch som har känd adress." 1979/80:119 181 112 § preskriptionsförordningen anges som påföljd för borgenärs försummelse attsenast på inställelsedagen ange sin fnrdran all han har "sin lalanförlorat mot gäldenär, snm ej visas hava före inslällelsedagen ägl eller ånämnda tid erhållit vetskap nm fnrdringens tillvaro". Mnlsvarande beslämmelsei förevarande paragraf har konstruerats så att anmälan sägs vara nbehövlig bl.a. nm gäldenären eller hans rättsinnehavare före anmälningstidens uigång får kännedumum furdringen pä annat säll. Ändringen - snm inte tnrde ha någnn betydelseförfrågan nm bnrgenärens bevisskyl-dighel angående gäldenärens vetskap - kantydas så att del skulle sakna betydelse om gäldenären hafl kännedom omfordringen redan före kallelsens utfärdande. Lagrådet flnner det bl.a. därförvara att föredra, om regeln i detla avseende byggs upp på samma sätt som den nugållande. Beträffandeuttrycket gäldenären "eller hans rättsinnehavare" hänvisar lagrådettill vad snm anförts under 7 § förslaget till preskriptinnslag. Det citeradetillägget synes dessutom i nu förevarande paragraf vara praktiskt sett utanbetydelse med hänsyn till bestämmelsen att fordringens åberopande i knnkursgör anmälan nbehövlig. Bestämmelseni 12 § andra stycket preskriptinnsförnrdningen om när en fordran skall anseskänd i sådana fall, då kallelsen sökts av förmyndare för omyndigförklarad,torde allmänt ha tolkats så, att enbart förmyndarens och alltså inte denomyndigförklarades vetskap om fordringen skall ha betydelse (se t. ex. SOU1957:11 s. 140 och : Lärobok i obligationsrätt, 5:e uppl. s. 265). Ensådan regel har fördelen atl borgenärer, som har alt avgöra om bevakning behövseller som har att i efterhand bedöma om deras fordran står kvar trots försummadanmälan, enbart har förmyndarens vetskap att räkna med. Skälen för att i dettasammanhang kunna bortse från fall där den omyndiges kännedom om fnrdringen börha rättslig belydelse har också förstärkts genom att nmyndighetsförklaringnumera kan ske endast av personer som lider av sådan psykisk sjukdom ellerannan psykisk insufficiens att de är ur stånd att vårda sig eller sin egendom.Lagrådet förordar mot bakgrund av det anförda alt en regel motsvarande den iandra stycket av 12 § preskriptionsförordningen behålls. Vadsom anförts föranleder lagrådet atl föreslå följande lydelse av paragrafensförsta stycke: "Borgenär,som inte är upptagen i förteckningen över kända borgenärer och som underlåteratt anmäla sin fordran inom den föreskrivna tiden, förlorar rätten att kräva utfordringen, om han inte visar att gäldenären känt till den föreanmälningstidens utgång. Har kallelsen skett på ansökan av förmyndare, gällervad som sagts om gäldenären i stället förmyndaren. Anmälan behövs inte, omborgenären inom anmälningsliden åberopar sin fordran i gäldenärens konkurseller i förhandling nm nffentligt ackord." 1979/80:119 182 Ilagrådsremissen föreslås att bestämmelsen i 9 § förslagel till preskriptionslag(motsvarande 5 § första stycket preskriptionsförordningen) skall gälla även vidkallelse på okända borgenärer. Detta innebär att en borgenär, som försummat atlanmäla sin fordran inom tiden för kallelsen på okända borgenärer, förlorar sintalan mol medgäldenärema i vad avser den del av fordringen som belöper på gäldenärför vars räkning kallelsen utfärdats. Enligtgällande rätt föreligger ingen sådan överensslämmelse mellan institutenpreskription och kallelse på okända borgenärer. Vid underlåten anmälan enligtsistnämnda institut bibehåller borgenären sin rätt att kräva ut hela beloppetav medgäldenärema. Dessa har å sin sida enligt 13 § preskriptionsförordningensamma rätt som borgenären att anmäla fordringen. Iremissen har som skäl för förslaget i denna del hänvisats till vad snm anförtsbeträffande preskription i solidariska skuldförhållanden. De båda instituten ärenligt lagrådets mening emellertid inte så lika, att en parallellilet i nuifrågavarande avseende är självklar. 1 preskriptionsfallet fömtsätts attborgenären underlåtit att inom den tidrymd av flo år, som står honom till buds,bevaka sin fordran hos någon av gäldenärerna. Det kan därför anses vara enrimlig avvägning att kvarstående gäldenärer endast blir skyldiga att svara försin andel av skulden. När det gäller kallelse på okända borgenärer äremellertid läget ett annat. Här kan det röra sig om tillkomnafordringar och borgenärens bristande aktivitet består i att han ej inom denangivna sexmånadersfristen anmält sin fordran. Förslaget har inte remissbehandlais.Lagrådet är för sin del inte berell att tillstyrka ändringen. Det föreslåsdärför att 7 § i dess föreslagna lydelse utgår och ersätts med en paragrafmotsvarande bestämmelsen i nuvarande 13 § preskriptionsförordningen. Paragrafenkan lämpligen erhålla följande lydelse: "Omflera svarar solidariskt för samma skuld och kallelse på okända borgenärerutfärdats för någon av gäldenärerna, har medgäldenär samma rätt snm borgenärenatt anmäla fordringen." Medhänvisning till vad lagrådet anfört vid 10 § förslaget till preskriptionslagföreslås att efter orden "kvittning, om" tillägges "detta eljestär tillåtet och". Avsamma skäl som har anförts i anslutning till övergångsbestämmelserna till dennya preskriptionslagen, bör som ett nytt andra stycke i nu « förevarandeövergångsbestämmelser införas följande föreskrift: 1979/80:119 183 "Genom lagen upphävs förordningen (1862:10 s. 1) omtioårig preskrip- Lagrådets yttrande tion och om kallelse å okändaborgenärer, i vad den avser kallelse å okända borgenärer." med att nya infördes skeddevissa ändringar i 9 och 10 SS preskriptionsförordningen genom lag den 11 juni1920 (nr 425). Enligt särskild övergångsbestämmelse i denna lag skulle dockförut gällande lydelse fortfarande lända lill efterrättelse beträffande makar,å vilkas förmögenhetsförhållanden åldre är lilliimplig. I denför dessa fall bibehållna äldre lydelsen skedde en ändring genom lagen den 9juni 1933 (nr 326). Då dessa bestämmelser alltjämt kan få betydelse, bör de hafortsatt gillighel. Når instituten återgång av äktenskap och hemskillnadutmönstrades ur äktenskapslagstiftningen 1973, borttogs också dessa ultryckfrån lagtexten i 10 S preskriptinnsförnrdningen gennm lag (nr655). Enligt övergångsbestämmelse lill den lagen skulle duck äldre bestämmelseralltjämt tillämpas, nm det dömts till återgång av äktenskap eller lillhemskillnad. Såsum anförs i remissprntnkullet i specialmntiveringen till 3 Skallelselagen turde mnlsvarighet till dessa bestämmelser kunna avvaras. 1 övergångsbestämmelserna till den nya lagen bör ienlighet med det anförda - efter del nuvarande andra stycket - i elt nyttstycke föreskrivas förslagsvis följande: "Vad sum i övergångsbestämmelserna lill lagen(1920:425) angående ändrad lydelse av SS 9 uch 10 i förordningen den 4 mars1862 (nr 10) nm tioårig preskription och om årsstämning samt lill lagen(1933:326) angående ändring i samma förordning föreskrivs om lillämpning aväldre bestämmelser beträffande makar, å vilkas förmögenhetsförhållanden åldre giftermålsbalkenär tillämplig, skall äga fortsatt giltighet." 1 likhet med vad som ovan har föreslagits för den nyapreskriptionslagens del bör i nu förevarande övergångsbestämmelser i etl sistastycke föreskrivas följande: "Förekommer i lag eller annan författning hänvisningtill föreskrift som har ersatts genom bestämmelse i denna lag, tillämpas istället den nya bestämmelsen." Förslaget till lag om upphävande av förordningen (1862:10 s.1) om tioårig preskription och om kallelse å okända borgenärer Beaktas vad lagrådet anfört vid övergångsbestämmelsernatill de tidigare behandlade lagförslagen bör detta förslag utgå. Prop.1979/80:119 184 Förslaget till lag om ändring i lagen (1927:56) om gäldsbetalning Lagrådets yttrande genom penningars nedsättande i allmänt förvar Förslag atl utsträcka den lid inom vilken nedsatt beloppfår återtagas från elt till framlades i prop. 1976/77:5. Del skål härförsom då anfördes, nåmligen alt den allmänna preskriptionstiden föreslogs bli treår, föreligger inte långre. Det kan därtill hävdas att en sådan förlängningskulle stå i strid med de intentioner som låg bakom staisutskotleis ullålandenr 104 till riksdag. Lagrådet föreslår därför att den nuvarande etlårs-lidenbibehålls. Det remitterade förslagel innebår bl. a. alt lagen (1942:263) om preskription av rält till medel sum innestå hus nffentlig myndighetinarbetas i lagen (1927:56) om gälds betalning genom penningars nedsättande i allmäntförvar. Promemorieförslagel innehåller inte någon motsvarighet härtill. 1927 och lagar är till sin uppbyggnad olika. Gennm1927 års lag öppnas möjlighet för enskild alt nedsätta medel i allmänl förvarför belalning av skuld uch huvuddelen av lagens bestämmelser reglerarförutsättningarna för att göra sådan nedsällning. Därjämte innehåller lagenvissa preskriptinnsbestämmelser. lag avser fall, där eljest enligt lageller författning medel inbetalts lill nffentlig myndighet för att utgivas tillden snm finnes berättigad därtill. Sådan nedsällning sker i belydande nmfatlningenligt skilda förfallningar, ex,vis vattenlagen nch exprupriatinnsla-gen. Fleraav dessa författningar innehåller sådana regler om ianspråklagande av nedsattamedel, snm enligt 3 S lag medför att lagens preskriptinnsbestämmelserinle blir lillämpliga. 1 de fall sådana regler inte ges gäller nämndabestämmelser. Av förarbelena till lag framgår att preskriptinnsbestämmelsernai lag tjänat snm förebild. Där-emut diskuterades inte möjligheten attinförliva de föreslagna bestämmelserna med lag. Det synes med hänsyn bl. a. till omfaltningen av den medelsnedsättning,som avses lag, tveksamt um man bör låta lagen "anonymiseras"på sätt som föreslås. Det lorde inte heller kunna uteslutas atl en sådanåtgärd kan komma att medföra olägenheler ur bokförings- och redovisningssynpunktför de medelsförvaliande myndigheterna. Med hänsyn lill atl förslaget inte varilföremål för remissbehandling, där bl.a. eventuella administrativa konsekvenserkunnat belysas, och då några omedelbara fördelar av den föreslagnalagstiftningen i denna del inte redovisats i remissen förordar jag atl - i enlighetmed promemorieförslagel - vederbörliga ändringar företas i varje lag för sig. I vad avser de föreslagna ändringarna i sak harjag sammauppfattning snm övriga ledamöter. 1979/80:119 185 Förslagenlämnas utan erinran. Emellertid viU lagrådet påpeka att en motsvarande ändringtill den som föreslagits i lagen (1973:1150) om förvaltning av samfällighetertorde böra göras i 64 § lagen (1939:608) om enskilda vägar. Närvarande:statsministern , urdförande, och statsråden , , , ,, Åsling, Söder, Krönmark, , , , ,, , , , , Propositionom preskriptionslag, m. m. Föredragandenanmäler lagrådets yttande' över förslag flll 1. preskriptionslag, 2. lag om kallelse på okända borgenärer, 3. lag om upphävande av förordningen (1862:10 s. 1) omtioårig preskription och om kallelse å okända borgenärer, 4. lag om upphävande av förordningen den 28 juni 1798angående vissa omständigheter uti lagsöknings- och utmätningsmål, 5. lag om upphävande av lagen (1946: 843) om tid förframställande av anspråk mot löftesman enligt 4 § förordningen den 28 juni 1798angående vissa omständigheter uti lagsöknings- och utmätningsmål, 6. lag om ändring i lagen (1927; 56) om gäldsbetalning genom penningars nedsättande i allmänt förvar, 7. lagom ändring i lagen (1973; 1150) om förvaltning av samfälligheter. Föredraganden redogör för lagrådets yttrande och anför. Iremissprotokollet ges en rad exempel på fordringar som avser tjänster och somomfattas av den treåriga preskriptionstiden under de fömtsättningar som angesi paragrafen. Sålunda nämns fordringar som avser ersättning för arbele på lösasaker, t. ex. underhålls-, reparations- eller ändrings- 'Beslut om lagrådsremiss fattat vid regeringssammanträde . 1979/80:119 187 arbeten,och för arbele på fast egendom, t. ex. uppförande, ombyggnad Slutprotokolleller underhåll av ett hus. Sum ytterligare exempel nämns tjänster snm avsersjukvård, tandbehandling, undervisning uch juridisk rådgivning. Lagrådethar särskilt uppehållit sig vid tjänster som avser sjukvård m. m, i samband meden diskussinn av vilken preskriptiunstid sum bör gälla för fnrdringar avseendetjänster som tillhandahålls av offentliga organ. Med anledning av lagrådetsuttalanden på denna punkt vill jag påpeka att den nyssnämnda uppräkningen avtjänster som avser sjukvård m. m. inte enbart eller ens i försia hand larsikte på offenlliga tjänster. Syftet är att ange vissa typer av tjänster som ärunderkastade treårspreskription under förutsättning att de villkor som anges iparagrafen är uppfyllda, bl. a. atl tjänsten har tillhandahållits av ennäringsidkare i hans yrkesmässiga verksamhet. Tjänster av de angivna slagenförekommer innm både den offentliga och den enskilda sektorn. Även sjukvård ochundervisning lillhandahålls i stor omfattning av enskilda. Enligt min meningkan de enskilda fordringar som avser sjukvård o. d. vara väl så betydelsefullafrån preskriptionssynpunkt som de offentliga. Vadjag nu har sagt innebär inte att utformningen av preskriptionsbestämmelsernaskulle vara mindre betydelsefull när det gäller offentliga fordringar. Även jaganser alt det är viktigt att såviit möjligt dra en klar gräns mellan den längreoch den kortare preskriptionstiden. Jag delar också uppfattningen att det ärönskvärt att samma preskriptionsbestämmelser gäller beträffande samma typ av tjänster,oavsett vem snm utför dem. Detavgörande för frågan vilken preskriptionsfld som enligt paragrafen skall gällaför krav på ersättning för offentliga tjänster är om det offentliga organ somhar tillhandahållit tjänsten kan anses ha gjort detta i egenskap avnäringsidkare. Frågan huruvida en fordran härrör från myndighetsutövning ellerej är i sammanhanget inte utslagsgivande. Visserligen torde som regel enverksamhet som innebär myndighetsutövning inte kunna betraktas somnäringsverksamhet och omvänt. Men det är inte säkert att det alltid går att draen klar gräns i detta avseende. Det kan förekomma att en verksamhel börbetraktas som näringsverksamhet trots att den innehåller inslag av myndighelsulövning(jfr också SOU 1978:40 s. 161 f). Somhar påpekats i remissprotokollet har termen näringsidkare i förevarandeparagraf samma innebörd som i de centrala konsumenträttsliga lagarna. I överensslämmelsemed vad som är fallet enligt avtalsvillkorslagen (1971:112), konsumentköplagen(1973:877), marknadsföringslagen (1975: 1418) och konsumentkrediflagen(1977:981) skall alltså termen näringsidkare fattas i vidsträckt mening. Detbetyder att den omfattar varje fysisk eller juridisk person som yrkesmässigtbedriver verksamhet av ekonomisk natur (prop. 1976/77:123 s. 152). Deuttalanden i prop. 1968:98 om upphävande av näringsfrihetsförordningen m.m. somlagrådet har 1979/80:119 188 åberopatbelyser ytterligare vad som menas med att en näringsidkare har Slutprotokoll tillhandahållit något i sin yrkesmässiga verksamhel. Bedömningenav om en tjänst har tillhandahållits i näringsverksamhet eller ej bör i principske efter samma grunder oavsett om tjänsten har tillhandahållits av ettoffentligt organ eller av elt enskill rättssubjekt. Exempelvis bör en fordranpå ersättning för juridisk rådgivning som lämnas på en allmän advokatbyrå varaunderkastad samma preskripflonsregler som om klienten konsulterar enprivatpraktiserande jurist. Om klienten är en privatperson, blir alltsåpreskriptionstiden . Även på undervisningsområdet kan den treårigapreskriptionstiden bli tillämplig inom den offentliga sektorn på samma sätt somnär undervisning meddelas i privat regi, t. ex. beträffande avgifter för kurseroch annan hobbyverksamhet snm anordnas av en kommun. Jagkan emellertid hålla med lagrådet om att det med den föreslagna lagtexten kaninträffa fall där del är tveksamt vilken preskriptionstid som skall gälla. Detkan därför övervägas om man inte bör införa någon kompletterande bestämmelse iförtydligande syfte. Lagrådethar pekat på två alternativa möjligheter att åstadkomma en klarare avgränsning.Det ena alternativet innebär att treårspreskriptionen, om inte annat ärsärskilt föreskrivet, skall gälla alla fordringar avseende varor, tjänstereller andra nyttigheter som har tillhandahållits en konsument av det allmänna.Innan en sådan bestämmelse kan ställas upp måste emellertid en tämligenomfattande utredning av de offentliga tjänsterna göras för att man skall kunna fastställavilka fordringar som bör undantas. Jag kan därför inle tillstyrka en sådanlösning. Detandra alternativet innebär att man från treårspreskriptionen utesluter allafordringar som uppkommer när det allmänna tillhandahåller nyttigheter. Inte hellerdet alternativet är enligt min mening lämpligt, särskilt inte mot bakgmnd avvad också lagrådet har anfört om det önskvärda i att ha sammapreskriptionsregler för samma typ av tjänster oavsett om tjänsterna utförs avprivata eller offentliga rättssubjekt. Med en sådan ordning skulle deoffentliga fordringarna få en särställning som inte är acceptabel. Oavsett hurgränsen mellan treårspreskription och tioårspreskription dras i fråga omoffentliga tjänster torde det vara ofrånkomligt att det uppkommer tveksammagränsfall. Om man inför en ytterligare bestämmelse och skiljer inte baramellan sådana fall då borgenären är näringsidkare och sådana då han inte är detutan också mellan fall då borgenären är ett privat rättssubjekt och sådana dåborgenären är ett offentligt organ, finns det en risk för atttillämpningsproblemen ökar. Jag anser därför inte att man bör föra in någonsådan bestämmelse. Givetvisär det dock önskvärt att man så långt som möjligt undanröjer risken för att detuppstår oklarheter beträffande preskriptionstidens längd. Det kan därför varalämpligt att i samband med kommande lagstiftning på områden som rör offentligatjänster ta upp frågan om det behövs förtydligande bestämmelser ompreskriptionstidens längd. 1979/80:119 189