prop · G3036 · 1979-12-31 00:00:00 — Han anslöt sig tilltanken att inspektionsmaterialet skulle utgöra grund för överläggningar medföreträdare för vederbörande huvudman och att resultatet av överläggningarnaskulle offentliggöras. Han underströk att varie inspektionsrapport somupprättas inom är offentlig handling och att socialstyrelsenregelmässigt medverkar lill att den kommer till allmänhetens kännedom. Av det anförda framgår att inspektionerav vården av psykiskt utvecklingsstörda väsentligen inriktas på att föra ut denövergripande målsättningen för omsorgsvården till huvudmännen. För min del vUljag till detta foga att det enligt min mening finns få områden därsocialstyrelsens inspektionsverksamhet är så viktig som när det gälleromsorgsvården. De berörda har svårt att framträda och hävda sina krav införoffentligheten. har därför en särskild förpliktelse att föradenna grupps talan. Inom är det främst institutionsvården somblir föremål för tillsyn och inspektion. Den kommunalasocialtjänsten förutsätts bli rikt varierad. Lagen ger stor frihet förkommunerna att anpassa biståndet efter skiftande behov. Det kan inte uteslutasatl detta leder till risker för ojämnheter i standard mellan kommunerna ochosäkerhet om skyldigheter och rättigheter. inspektioner avsocialtjänsten bör inriktas på att skaffa kunskap om rådande förhållanden somgrund för bl. a. bedömning av utvecklingen och behovet av allmänna råd. Med hänsyn till den inriktning socialstyrelsensinspektioner numera har - huvudsakligen utbyte av information och erfarenheter- har jag övervägt möjligheten att byta beteckningen inspektion mot något annatuttryck. Med hänsyn till den hävd begreppet har i verksamhetanser jag dock atl beteckningen inspektion bör bibehållas. Som tidigare nämnts förekommer det att huvudman begärinspektion från för att få ett klarläggande opartiskt uttalandei en fråga, som kan gälla t.ex, vårdorganisation eller vårdinnehåll. Prop.1979/80.6 28 bör i sådana fall verkställa inspektionenoch uttala sig om fallet. Genom inspektioner inhämtar kunskap.Styrelsens företrädare kan därigenom följa pågående utvecklingsarbete i landetoch ta del av praktiska erfarenheter ochnya tankegångar i den vårdideologiskadebatten. Men styrelsen tillförs också kunskap genom att huvudmännen sänder inplaner och andra uppgifter som belyser verksamheten. Så sker t. ex. inomomsorgsvården, där landstingen är skyldiga att upprätta planer. Påsjukvårdsområdet är förfarandet systematiserat genom överenskommelser medsjukvårdshuvudmännen. När det gäller kommunerna föreskriver barnomsorgslagenatt kommunerna skall utarbeta planer för barnomsorgen. Avvikelser gentemot av statsmakterna fastlagda mål kan därviduppmärksammas. I de fall planering sker på andra områden - t. ex. inomäldrevården - är det angelägel att planerna bringas lill socialstyrelsenskännedom. I socialtjänstpropositionen har jag pekat på betydelsen avatt kommunen planerar . En långsiktig planering avsocialtjänsten ökar också möjligheterna till samplanering med andra organ.Kommunernas resurser kan utnyttjas bättre, tillsammans med framför alltlandstingens resurser. Det gäller exempelvis omsorgerna om äldre och handikappadesamt vård och behandling av alkohol- och narkotikamissbrukare. Handlingsprogramoch planer bör upprättas för olika sektorer. En utvecklad planering avsocialtjänsten i de olika kommunerna kan ge ett underlag attfölja och utvärdera hur utvecklas i landet. Delta är väsentligtför tillsynsfunktion och möjligheter att återföra kunskaptill kommunerna. Jag återkommer till dessa frågor vid min behandling avsocialstyrelsens planeringsfunktion och av den regionala organisationen. Den kunskap som inhämtar genom kommunernasplaner och på annat sätt t. ex. analys av statistik, metodutveckling etc. -bör förmedla vidare för att på så sätt främja utvecklingen.Genom överläggningar vid inspektioner, deltagande i konferenser och kurser,genom att utfärda allmänna råd och göra uttalanden bör gevägledning för kommuner och landsting. Enligt kungörelsen (1970:641) om begränsning i myndighetsrätt att meddela föreskrifter, anvisningar eller råd (omtryckt 1977:629) fårmyndigheterna inte utan regeringens medgivande uifärda sådana föreskrifter,anvisningar eller råd som kan påverka gäiiande standard eller tillämpadenormer, om detta i mer än oväsentlig grad kan leda till kostnadsökningar i denverksamhet som berörs. Myndigheterna har därvid ålagts att höra företrädare fördem som får bära de slutliga kostnaderna. Jag vill för min del understrykaviklen av att de kostnadsmässiga konsekvenserna av föreskrifter och förslagutreds i samarbete med företrädare för dem som har att bära ev. ökade kostnader,dvs. kommuner och landsting. finns det anledning framhålla attkungörelsen inte begränsar ansvar och skyldigheter. 1979/80:6 29 regeringen har beslutanderätten skall inte leda till attstyrelsen undviker att ta initiativ till föi-ändringar som styrelsen finnerbefogade. har jag framhållit att socialstyrelsensinspektionsverksamhet i första hand bör ha karaktär av överläggningar medberörda förtroendevalda och personal. Men styrelsens tillsyn bör också innefattaen skyldighet att påtala om lagar och förordningar inte följs på det sättregering och riksdag avsett. Däri ligger ett rättsskydd för den enskildemedborgaren. bör också på anmodan av enskilda ellerorganisationer kunna granska påtalade förhållanden och uttala sig om styrelsenfinner att anmärkningarna är befogade. Även genom att ta upp fall somaktualiserats t. ex. genom massmedia kan värna om denenskildes rätt till godtagbar vård och omsorg. Vid sin bedömning skallsocialstyrelsen inte bara ta hänsyn till rådande förhållanden utan även tillhuvudmannens ambitioner att bygga ut eller förändra verksamheten. Socialstyrel.sen bör i grava fall inskrida t. ex. om ensocialnämnd försummar sin skyldighet att ingripa då allvariigt fall avbarnmisshandel föreligger. Styrelsen bör vidare påtala om en socialnämndunderlåter att ge vård då detta är uppenbart påkallat. Sådana fall bör dockhandläggas med stor omsorg och med möjlighet för vederbörande organ att inge yttranden. har som tillsynsmyndighet att anmäla förregeringen om lagtolkning eller lagtillämpning avviker från vad som avsettseller från den aktuella utvecklingen i sådan grad att en ändring ellerkomplettering av gällande bestämmelser bör genomföras. Slutligen bör det finnasmöjlighet för länsrätter och allmänna domstolar att i viss omfattning infordrayttranden från då detta anses behövligt. I regeringens proposition (1978/79:220) angåendesamhällets tillsyn över hälso- och sjukvårdspersonalen m. fl. läggs förslag ominförande av en lag om formerna för denna tillsyn. Enligt denna lag står hälso-och sjukvårdspersonalen i yrkesutövningen under lillsyn av socialstyrelsen.Regeringen får överlåta åt att meddela föreskrifter omåligganden för personalen. eller den som styrelsen förordnarhar rätt att inspektera hälso- och sjukvårdspersonalens verksamhet. Samhällslillsynenskall enligt lagen omfatta inte endasl den s. k. medicinalpersonalen utan i principall personal som vid sjukhus eller annan vårdinrättning på något sätt medverkari vårdarbetet. Lagen omfattar därför i princip alla dem vilkas arbetsinsatserkrävs för att vården skall fungera och således - förutom den egentligavårdpersonalen - läkarsekreterare, administrativ personal, ekonomipersonalinkl. städpersonal, teknisk personal, ambulanspersonal m. fl. Tillsynenomfattar även personal i öppen hälso- och sjukvård, inom folktandvården och vidvissa laboratorier samt legitimerade enskilda yrkesutövare och persona! sombiträder dessa i vården. Viss personal inom socialvården omfattas av lagen i vissa situationer, t, ex. hemsamariter som på läkares eller Prop, 1979/80:6 3q distriktsköterskans anvisning meddelar sjukvård i hemmet.Vidare gäller lagen all personal inom detaljhandel med läkemedel, även den somsysslar med utlämning av läkemedel vid annat utlämningsställe än apotek. Denpersonkrets som ställs under tillsyn och kan bli föremål fördess inspektion vidgas således väsentligt i förhållande till nuläget.Regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, får vidarefullmakt att utvidga lagens tillämpning till andra grupper av yrkesutövare inomhälso- och sjukvården än den i lagen och dess specialmotivering omnämndapersonalen. 1 propositionen behandlas även frågor om utlämnande avpatientjournaler inom privat vård och om förstörande av journaler. I bådafallen vidgas prövningsuppgifter. Det bör slutligen erinras om att viktiga tillsynsuppgifterf. n. ligger på länsstyrelserna. Enligt förslaget till socialtjänstlag kommerdessa uppgifter att bestå. Kontakterna mellan ochlänsstyrelserna bör ägnas särskild uppmärksamhet. Jag behandlar frågan om denregionala organisationen i avsnitt 9, Länsstyrelsernas tillsyn kan dock intehelt ersätta den mera övergripande och kunskapsförmedlande tillsyn som enligtmin mening bör ankomma på . En central fråga vad gäller och dessuppgifter är styrelsens planeringsroll. Redan i samband med att socialstyrelseninrättades för mer än tio är sedan gjordes uttalanden av innebörden attplaneringsuppgifterna borde tillmätas ökad vikt. Det ledde bl. a. till att deti styrelsens instruktion skrevs in att styrelsen särskilt skulle ha atthandlägga frågor om riksplanering av de under styrelsen lydande verksamheterna. skall enligt i samråd medde kommunala huvudmännen svara för riksplaneringen av socialvården och hälsoochsjukvården. En bärande tanke i förslaget är att skall minskaden detaljerade tillsynen och kontrollen till förmån för uppgifter inom ramenför styrelsens riksplanering. I denna planering skall tolkaoch vidareutveckla statsmakternas mål och lämna underlag för politiska beslutpå såväl nationell som regional och lokal nivå. Dessutom skall socialstyrelsenmedverka i socialsektorns samordning med andra samhällssektorer liksom med fysiskoch ekonomisk samhällsplanering. Liknande tankegångar återkommer isocialutredningens förslag, där det förs fram att bör bedrivaett omfattande planeringsarbete som måste innefatta såväl utveckling avmetodet för social planering som sammanställning och bearbetning avöversiktliga planer för utveckling. ÖSoS remissinstanser instämmer i stort sett iuppfattningen att bör sträva efter att minska detaljregleringoch detaljstyrning och öka det övergripande planerings- ochutvecklingsarbetet. remissinstanser tillstyrker också iallmänhet denna Prop.1979/80:6 31 tyngdpunktsförskjutning i styrelsens uppgifter. Somutgångspunkt för mina överväganden om planeringsuppgiftervill jag fästa uppmärksamhet på den utveckling av de kommunala huvudmännensplanering som skett . Planeringen har byggts uttill att omfatta rullande system med femårsplaner (KELP, LKELP) ochbudgetar för det närmaste året. För hälso- och sjukvården finns dessutom hosflertalet sjukvärds-huvudmän principplaner pä , s. k.sjukvårdsplaner, som avses förnyas ungefär . Det är i denkommunala verksamhetsplaneringen som socialvårdens och hälso- och sjukvårdensomfattning och utformning konkret växer fram. Med utgångspunkt i den kommunalapolitiska demokratin och beslutanderätten har primärkommuner och landsting atti sin planering självständigt besluta om hur tillgängliga resurser skallanvändas för att tiUhandahålla olika vård-och servicetjänster. Därigenomverkställs det politiska ansvar som primärkommuner och landsting har gentemotsina invånare för socialvården och hälso- och sjukvården. Staten kan emellertid på olika vägar utöva ell inflytandepå den kommunala planeringen. Detta inflytande har sin grund i statens ansvarför samhällets totala välfärdspolitik och för att samhällsekonomin är i balans.Däri ingår att genom olika riksövergripande insatser tillse att socialvårdenoch hälso- och sjukvården avvägs med hänsyn till tillgången på personella ochekonomiska resurser samt att förutsättningar skapas för likvärdig rätt tillvård för landets alla invånare oavsett bostadsort eller ekonomiska, sociala ochandra förhållanden. I denna roll fungerar staten bl. a. som lagstiftare. Destatliga insatserna har vid sidan av direkta lagstiftningsåtgärder i allt högregrad kommit att få formen av samrådsförfarande mellan statliga och kommunalaorgan. I de komplexa frågor det här handlar om finns ett behov avett gemensamt bedrivet utvecklings- och rådgivningsarbete som ger underlag förde enskilda huvudmännens planering. I denna planeringssamverkan har staten vidsidan av sina lagstiftande befogenheter möjligheter att samordna och påverkasocialvårdens och hälso- och sjukvårdens utveckling i enlighet med deövergripande vårdpolitiska och samhällsekonomiska målen. Det ståralltså klart att och hälso- och sjukvårdens planering måste skei ett samspel mellan staten och de kommunala huvudmännen. Som statlig myndighetinom ifrågavarande sektorer har enligt min uppfattning attsvara för viktiga delar av statens ansvar för och medverkan i denna planering.Socialstyrelsens planeringsroll behöver emellertid preciseras i förhållandetill styrelsens nuvarande instruktion och förslagen från bl. a. ÖSoS ochsocialutredningen. Enligt min bedömning har avsaknaden av klargörandeuttalanden på denna punkt bidragit till att haft vissasvårigheter att finna sin roll i planeringsprocessen. Detta synes särskilt hagällt inom socialvården. Frågan om vilka krav som skall ställas påsocialstyrelsen i delta hänseende blir sedan avgörande för vilka resurser ochvilken kompetens som måste Prop.1979/80:6 32 finnas hos styrelsen för att den skall kunna fullgörasina uppgifter i planeringssammanhang. Ett huvudsyfte med planering av samhällsverksamheten äratt styra utvecklingen av begränsade resurser till de mest angelägna ändamålen.Dessa skall återspegla de förhärskande politiska värderingarna. Genom attbelysa olika handlingsalternativ och bredda kunskapsunderiaget kan planeringöka möjligheterna till demokratiskt inflytande. Behoven av en genomtänktplanering av såväl socialvården som hälso- och sjukvården har ökat. Tillväxtenav samhällets resurser tillåter inte samma snabba utbyggnadstakt som hittillsav den kommunala sektorn. Kraven har därmed skärpts på förmågan att utnyttjade tillgängliga resurserna på bästa sätt. Nya vårdbehov måste i högre grad äntidigare tillgodoses genom omfördelning av befintliga resurser somgarantier skapas för att nytillkommande resurser sätts in på områden därbehoven är störst. behöver vårdorganisationen och dess arbetsformeranpassas och vidareutvecklas för att kunna möta nya behov. Mot denna bakgrundvill jag starkt understryka vikten av en ändamålsenlig planering av häraktuella sektorer. Sorn jag redan har konstaterat är det kommunerna som hardet grundläggande planeringsansvaret - primärkommunerna för socialvården ochlandstingen för hälso- och sjukvården. Jag har likaså konstaterat att statenhar ett överordnat ansvar för socialvården och hälso- och sjukvården i riketsom helhet, vilket leder till att planeringen av dessa sektorer måste ske isamspel mellan stat och kommuner. Statsmakterna, dvs. riksdag och regering, haratt fastställa målen för socialpolitiken med beaktande av de resurser som stårtill förfogande för socialsektorn i förhällande till övriga samhällssektorer.Statsmakterna måste kunna samordna och påverka utvecklingen inom socialtjänstenoch hälso- och sjukvården så att den beslutade socialpolitiken kan förverkligasinom ramen för de samhällsekonomiska förutsättningarna. Ur statsmakternassynpunkt är det väsentligt att ha ett sådant inflytande på vårdsektornsplanering att vården får en likartad utveckling och standard över hela landet.Självfallet är det även de kommunala huvudmännens uppgift att planeraoch besluta om vårdens omfattning och inriktning med hänsyn till rådande lokalabehov av social och medicinsk service. För att kunna samordna och påverka planeringen avsocialtjänst och hälso- och sjukvård måste man från statens sida kunna ställavissa krav på och ha insyn i den kommunala planeringen av dessa sektorer.Regionsjukvårdsutredningen har i ett betänkande (Regionsjukvården, SOU1978:70) föreslagit att föreskrifter om skyldighet för sjukvårdshuvudmännenatt medverka i gemensam planering inom och mellan sjukvårdsregionerna införs isjukvårdslagen. Frågan om en allmän lagsladgad skyldighet för landstingen attplanera hälso- och sjukvården behandlas f. n. av hälso- ochsjukvårdsutredningen. I socialutredningens förslag till socialtjänstlag ochbarnomsorgsförordning fanns bestämmelser om åliggande för kommun ochlandstingskommun att planera för förskole- och fritidshemsverksamheten. 1979/80:6 33 remissinstanser har pekat på betydelsen av socialtjänstensegen planering som en av förutsättningarna för en aktiv medverkan isamhällsplaneringen. Konstmktionen med en ramlag i kombination med det ökadekommunala ansvaret och den enskildes rätt och möjligheter att genom besvärpröva beslut leder lill alt det behövs mer detaljerade målsättnings-ochverksamhetsplaner för . Handlingsprogram och planer bör uppräitasför olika sektorer. Lagen bör därför enligt dessa remissinstanser ange enskyldighet för kommunen att utarbeta sådana program. Jag instämmer med socialutredningen och fleraremissinstanser i uppfattningen att en väsentlig del av socialtjänstensmedverkan i samhällsplaneringen är den egna planeringen. Planeringen av denegna sektorn är en av utgångspunkterna för ett deltagande i den merövergripande planeringen. Det är nödvändigt att göra planeringen mer samlad ochmålinriktad, att följa upp genomförda planer och att förmedla kunskaper ocherfarenheter till beslutsfattarna. Den ger vidare, vilket också vissaremissinstanser har pekat på, ramlagstiftningen ett mer konkret innehåll. Enlångsiktig planering av ökar också möjligheterna tUl gemensamplanering med andra organ. Kommunernas resurser kan utnyttjas bättretiUsammans med landslingens. Det gäller exempelvis omsorgerna om äldre ochhandikappade samt vård och behandling av alkohol- och narkotikamissbrukare. Ipropositionen om förordar jag att nuvarande verksamhetsplaneringav socialvården bör vidareutvecklas. Ramlagstiftningen bör underlätta en sådanplanering. Planeringen bör beröra samtliga uppgifter. har inom ansvar förberedning av regeringsärenden inom samt hälso- och sjukvården.Till departementet är en sjukvårdsdelegation knuten som ettsamarbetsorgan med uppgift att följa hälso- och sjukvårdsresursernas utvecklingoch verka för en samordning av sjukvårdsplaneringen. Delegationen är f. n.sammansatt av representanter för , vissa andra departement,, universitets- och högskoleämbetet, landstingsförbundet,. Svenska hälso- och sjukvårdens tjänstemannaförbund ochSvenska kommunalarbetareförbundet. Delegationen fastställer bl. a. program förfördelning av läkartjänster och för specialistutbildning av läkare.Delegationen anger vidare rUctlinjer för prioritering av byggnadsinvesteringarinom sjukvårdssektorn. erhåller ofta regeringens uppdrag attutföra olika utredningsuppgifter enligt sjukvårdsdelegationens riktlinjer somled i den centrala planeringen av hälso- och sjukvården. Styrelsens uppdrag utförsi regel därvid, allt efter uppdragens karaktär, i samverkan med de parter somär representerade i sjukvårdsdelegationen. 1 samband med att socialstyrelsenbildades angavs att delegationens uppgifter borde utvidgas lill att omfattaäven socialvården. En förändring av sjukvårdsdelegationens ställning ochuppgifter får givetvis konsekvenser för , främst dessplaneringsuppgifter. Det ankommer på regeringen att besluta om de lämpligaformerna för Prop.1979/80:6 34 överläggningar och samråd med de kommunala huvudmännen ochandra berörda parter i gemensamma planeringsfrågor. Jag finner f. n. ingenanledning att förorda någon förändring i sjukvårdsdelegationens ställning ochuppgifter. Skulle regeringen senare besluta om förändringar i dessa avseendenrörande sjukvårdsdelegationen får konsekvenserna för socialstyrelsensplaneringsroll därefter närmare bedömas. Liksom andra statliga myndigheter har tilluppgift att verkställa statsmakternas beslut och att i övrigt föra ut statsmakternasintentioner i samhället har som ett led i detta arbete ålagtsvissa planeringsuppgifter. En utvecklad planering av ikommunerna kan ge styrelsen underlag att följa upp och utvärdera hursocialtjänsten utvecklas i landet. Den ger ocksä underlag försammanställningar och återförande av kunskap till kommunerna. Som jag tidigareanfört finns anledning att närmare klargöra och konkretisera innebörden avbegreppet planering och styrelsens uppgifter inom området. planering innebär att påverkalandstingens och kommunernas planering i enlighet med statsmakternas beslut.Socialstyrelsen bör ha samordnande och stödjande funktioner genom att förse deansvariga huvudmännen med planeringsunderlag som med utgångspunkt istatsmakternas intentioner anger vårdmässiga förutsättningar för socialsektornsutveckling och belyser de resursmässiga konsekvenserna av föreslageninriktning. Detta innebär att planering i tidshänseende måsteligga före huvudmännens planering. skall därvid uttolka ochvidareutveckla av statsmakterna uttalade mål och andra viljeyttringar inom deramar som dessa intentioner omfattar. Det kunskapsunderlag som socialstyrelsenutarbetar för huvudmännens planering bör ha karaktären av allmänna råd. skall vidare ta fram underlag tillregering och riksdag för vårdpolitiska beslut samt för övergripanderesursavvägningar inom socialsektorn liksom mellan denna och andrasamhällssektorer. Styrelsen bör även redovisa underlag av i första handvårdpolitisk natur inför regeringens överläggningar med kommuner och landstingom den kommunalekonomiska utvecklingen. Eftersom inte har något eget verksamhets-eller resursansvar - med undantag för vissa institutioner - är den nuvarandeformuleringen i styrelsens instmktion om att styrelsen särskilt har "atthandlägga frågor om riksplanering av de under styrelsen lydandeverksamhetsgrenarnas omfattning, inriktning och allmänna uppbyggnad" enligtmin uppfattning något missvisande. Begreppet riksplanering kan här komma ikonflikt med de kommunala huvudmännens gmndläggande planeringsansvar. Begreppetbör därför inte längre användas i förevarande sammanhang. Jag övergår i det följande till att mer i detalj redovisamin syn på planeringsuppgifter. Enligt riktlinjer av socialdepartementetssjukvårdsdelegation skall fortsättningsvis för hälso- och sjukvårdensdel i princip tillämpas ett 1979/80:6 35 riksomfattande system med enhetligt uppbyggdasjukvårdsplaner med 10-15-åriga tidsperspektiv utöver de mllandeekonomiska femårsplanerna (LKELP). har enligtsjukvårdsdelegationens rikfiinjer bedrivit ett omfattande utredningsarbete föratt ta fram Underlag för huvudmännens planering av hälso- och sjukvården.Arbetet har skett i nära samverkan med bl. a. landstingsförbundet och Spri. Ettresultat av detta arbete är det principprogram Hälso- och sjukvård inför80-talet (HS 80) som presenterade . Principprogrammethar senare följts av kompletterande och fördjupande utredningar inom olikadelsektorer, t. ex. medicinsk service, långtidsvård, medicinsk rehabilitering,psykiatri samt mödra- och barnhälsovård (de båda remissutgåvor). TUldetta kommer arbetet med underlag till vårdprogram för olika hälsoproblem. Jag anser att arbete med att ta framkunskaps- och planeringsunderlag varit av värde för formulering avrikspolitiska intentioner och haft ett viktigt inflytande på huvudmännensplanering av hälso- och sjukvårdsresursernas användning. Mot bakgrund av dekrav på en ändamålsenlig planering som jag tidigare anfört finner jag detangeläget att går vidare med att analysera, konkretisera och stämmaav olika utvecklingstendenser inom hälso- och sjukvården .Som ett led i dennasplanering och som underlag för politiska beslut. Jag vill i detta sammanhangerinra om att sjukvårdsdelegationen beslutat om att utarbeta ett nyttprincipprogram för hälso- och sjukvårdens omfattning, inriktning, slmktur ochresurskrav för perioden 19902000.