prop · G3039 · 1979-12-31 00:00:00 — Förslaget överensstämmer i dessa hänseenden med Allmännabestämmelser 1976 och med vad som över huvud taget torde vara gängse språkbrukinom branschen. Vi vill inte motsätta oss att denna terminologi nu införs i lagstiftningenmen förutsätter därvid att den kommer att genomföras även i övrigt vid denfortsatta översynen av försäkringsavtalsrätten. Det remitterade förslaget till konsumentförsäkringslagfordrar uppmärksamhet med hänsyn tUl dess roll i det nordiska lagstiftningsarbetet. Är 1901 inleddes det samarbete mellan de nordiska ländernabeträffande den centrala civilrättsliga lagstiftningen, som inom loppet avnågra decennier skuUe leda fram till en långtgående harmonisering på dettarättsområde. Nämnda är uppgjorde nämUgen justitieministrarna i , Norgeoch ett lagstiftningsprogram omfattande fem viktiga civilrätlsligalagsliflningsämnen. Ar 1909 utökade dessa länders regeringar programmet medytterligare sex punkter, däribland en avseende lagstiftning omförsäkringsavtal. Arbetet i detta ämne påbörjades på allvar åren 191ö19, dåkommittéer tiUsattes i de olika länderna. Detta arbete ledde småningom fram tiUatt nära nog likalydande lagar om försäkringsavtal antogs i , ,och . fick sin lag i ämnet först 1954.Se härom närmare NU 1976:32 s. 8 och 32 samt NJA II 1927 s. 339-340. Lagarna har ickeundergått några ändringar av betydelse såvitt nu är i fräga. Spörsmålet om revision av den svenska lagen omförsäkringsavtal av 1927 har vid olika lUlfällen varit aktuellt i riksdagen.Bl. a. avslog 1970 motioner med yrkande om en aUmän översyn avförsäkringsavtalslagens regler. I första lagutskottets avstyrkande utiålandeerkände utskottet visserligen behovet av en kommande översyn av lagen menuttalade därefter följande (ILU 1970:14): I sammanhanget måste emeUertid beaktas att lagen är ettresultat av nordiskt samarbete och att de nordiska ländernas lagar omförsäkringsavtal sinsemellan överensstämmer i aUt väsentligt. En översyn bördärför om möjligt ske i samverkan med övriga nordiska länder. Prop.1979/80:9 182 Utskottet erinrade därefter om ett medlemsförslag om Lagrådets yttrande en gemensam nordisk översyn ochmodernisering av gällande lagar om försäkringsavtal. Då rådets behandling avförslaget icke borde föregripas fann sig utskottet icke kunna tillstyrka bifalltill motionerna. Det initiativ som första lagutskottet åberopade 1970slutbehandlades i 1972. Medlemsförslaget ledde icke till attrådet antog någon rekommendation om en allmän översyn. I stället valdes den mindre förpliktande vägen att rådets presidium i enskrivelse tUl hemställde tillministerrådet att överväga på vilket sätt behovet av en partiell revision av denordiska försäkringsavtalslagarna lämpligen kunde tillgodoses. Presidietsaktion byggde på vissa uttalanden av rådets juridiska utskott. Vidöverläggningar med de nordiska justitieministrarna hade utskottet funnit attdet för det dåvarande icke fanns något behov av en omfattande revision av denordiska försäkringsavtalslagarna. Emellertid hade vid utskottelsundersökningar framkommit att en revision av enstaka bestämmelser i lagarnakunde övervägas. Se härom 1972 s. 304-305. aktualiserades frågan omförsäkringsavtalslagstiftningen ånyo på nordisk nivå. Den togs då på svensktinitiativ upp i för lagstiftningsfrågor.Diskussionen i denna kommitté visade att tiden blivit mogen för en revision avförsäkringsavtalslagarna. Kommittén pekade på de många nya företeelser inomförsäkringsväsendet som framkommit under de lagarna varit i kraft.Konklusionen var att det på en rad områden förelåg behov av en moderniseringoch ajourföring av lagstiftningen om försäkringsavtal och att nya problem somtUlstött fordrade en lösning. Mot bakgrund av vad som framkommit iämbetsmannakommittén beslöt att frågan om en revisionav försäkringsavtalslagarna skulle tas upp genom att kommittéer tUlsattes förändamålet i de olika länderna. I sin berättelse till 23 ;esession 1975 kunde ministerrådet anmäla att kommittéer utsetts i ochSverige och väntades bli utsedda i övriga länder utom , som vUle avvaktaresultatet av kommittéarbetet i övriga länder. Se härom 1975 s.662-664. har därefter i sin årligaberättelse till rapporterat om det kommittéarbete, som pågått inationella utredningar i aUa länderna utom i . Rapporterna har varithögst summariska och ej speglat vad som skett vid kontakterna mellan berördakommilléer. Se 1976 s. 762, 1977 s. 891 och 1978 s. 726 samt1979 sak C 1 s. 36-37. Av sistnämnda rapport inhämtas att den finska kommiiiénavgivit ett principbetänkande i anledning varav tilläggsdirektiv till dennaövervägs. DepartementsförhandUngar uppges i rapporten ha ägt rum i Slockholm;de hölls . Dessa förhandlingar omnämnes också ilagrådsremissen utan att något som helsl sägs om överläggningsämne ellerresultat. Som framgår av det föregående aktualiserades det nupågående nordiska lagstiftningsarbetet beträffande försäkringsavtal frånsvenskt 1979/80:9 183 Parallellt härmed tog ettnationellt initiativ. Lagrådets yttrande I ett anförande tillstatsrådsprotokollet (se kommittéberättelsen 1975 s. 79 f.)lämnade statsrådet direktiv till den utredning som skulle ta sig namnetförsäkringsrättskommittén. I direktiven nämns att försäkringsavtalslagentillkommit i nordiskt samarbete samt att konstaterat att detföreligger visst reformbehov på försäkringsavtalslagstiftningens område.Härutöver omtalas att det vid överläggningar med de övriga nordiska ländernasjustitieministrar yppats intresse för en revision av försäkringsavtalslagstiftningeni de olika länderna. Härutöver ägnar direktiven till försäkringsrättskommitténicke någon uppmärksamhet åt lagstiftningsämnets nordiska karaktär. Det sägsblott att kommittén bör hålla kontakt med de kommittéer för översyn avförsäkringsavtalslagstiftningen som kan komma att tillsättas i övriga nordiskaländer. Anvisningen i första lagutskottets utlåtande, vilket åberopas i annatsammanhang i direktiven, om att översynen om möjligt bör ske i samverkan med deövriga nordiska länderna har icke satt spår i kommittédirektiven i vidare månän som sagts. I stället uppehåller man sig i direktiven vid olika andraspörsmål inom försäkringsavtalslagstiftningens ram. Som framgår av försäkringsrättskommitténs betänkande (seSOU 1977:84 s. 38-39) har nordiska överläggningar på kommittéplanet ägt rum inovember 1975, och . Det har därvid framkommit att man iövriga nordiska länder haft delvis andra prioriteringar än i och icke i något annat land är beredd att i nuvarande skede bryta ut regler omvad som kallas konsumentförsäkring och på detta område stifta en fristående lagvid sidan av försäkringsavtalslagen. Det nordiska lagstiftningssamarbetet synes ha bestått iatt man vid de ifrågavarande nordiska överläggningarna fått tUlfälle lägga framdet svenska lagförslaget och med företrädare för grannländernas kommittéerdiskutera vissa spörsmål. Om man vid de nordiska överläggningarna i november1978 på departementsnivå gjort några egentliga försök från regeringarnas sidaatt samordna översynsarbetet beträffande försäkringsavtalslagstiftningen i deolika länderna framgår icke av lagrädsremissen. Såvitt kan utläsas av denna hari det av remissen omfattade lagstiftningsärendet de nordiska aspekterna inuvarande skede skjutits åt sidan och arbetet bedrivits som avsåge det ett rentnationellt svenskt ärende. Förhoppningar om att kunnaåterställa den nordiska enhetligheten är knappast realistiskt grundade. Vad som sålunda förevarit skall ses mot bakgrund avSveriges folkrättsliga åtaganden med avseende å nordiskt samarbete på dettaområde. Normerande härvidlag är samarbelsöverenskommelsen mellan ,, , och , den s. k.Helsingforsöverenskommelsen. Enligt art. 4 i överenskommelsen har Sverigeförbundit sig att fortsätta lagsamarbetet i syfte att uppnå största möjligaöverensstämmelse på privaträttens område. Med valet av orden "fortsättalagsamarbetet" får man anses ha velat markera elt åtagande att icke rivaupp de resultat a" lagstiftningssamarbetet som redan uppnåtts. Prop.1979/80:9 184 Den slutliga avfattningen av art. 4 innebar dock en försvagning i Lagrådets yttrande förhållandetill utformningen av motsvarande regel i det första utkastet Där hette det i art. 6: "Den överensstämmelse som uppnåtts i de nordiska länderna beträffande den nationella lagstiftningen inom civUrättens centrala delar, så ock på särskUda civilrättsligaområden, förbinda sig de fördragsslutande parterna att söka vidmakthålla.Arbete med att vidga denna rättsenhet tUl nya områden (Se 1962 s. 671 och s. 873-874 samt s. I den proposition vari frågan om ratifikation avHelsingforsöverenskommelsen förelades svenska (prop. 1962:154)konstaterade departementschefen att överenskommelsen innebär ett åtagande attytterligare utveckla det nordiska samarbetet. Han tillade: "Visserligeninnehåller förslaget icke några formellt bindande utfästelser, men det utgörett uttryck för de fem staternas vilja till nordisk sammanhållning och till attfortsätta och föra vidare det nordiska samarbetet på samhällslivets oii- t områden" (s. 3). Uppmärksamhet bör vidare ägnasHelsingforsöverenskommelsens preambel, där det heter att de kontraherandeparterna eftersträvar enhetliga regler i de nordiska länderna i så mångaavseenden som möjligt. Denna viljeför- .Ting har sin bakgrund i den medvetnasträvan som bär upp överenski .imelsen, att invånarna i de nordiska ländernaskaU pä livets vardagsområden såvitt möjligt mötas av likartade lagregler.Idealet är att de skall, oavsett tUl vilket nordiskt land de kommer, kunnaräkna med att rättsreglerna är i väsentliga delar desamma som i hemlandet. Enannan motivering för enhetlighet i regelsystemen är önskan att möjliggöra enfri konkurrens för företagsamheten över de nordiska gränserna. I förevarandesammanhang innebär dessa för Helsingforsöverenskommelsen grundläggande tankaratt invånare som flyttar från ett nordiskt land tUl ett annat skall somförsäkringstagare så långt som möjligt i det nya landet mötas av samma reglersom gällde i det gamla och att försäkringsgivarna å sin sida skall kunna drivasin verksamhet under i huvudsak likartade villkor i alla nordiska länder. Man kan inte göra gällande att någon strikt folkrättsligförpliktelse att upprätthålla den nordiska rättsenheten åvilar enligtHelsingforsöverenskommelsen, men de åtaganden som gjort genom attratificera överenskommelsen innebär atl förbundit sig att icke utanstarka nationella skäl frångå den rättsgemenskap som etablerats på olikacivilrättsliga områden. Då 1974 tog upp frågan om enrevision av den nordiska försäkringsavtalslagstiftningen har utgångspunktengivetvis varit att - såsom också svenska 1970 förutsatte - revisionenskulle ske så att rättsgemenskapen mellan länderna bevaras och utvecklas.Initiativet kan näppeligen haft lUl syfte att stimulera länderna att anta nyasinsemellan olika lagar i ämnet. Såsom framhållits hade redan i direktiven tillförsäkringsrättskommittén den nordiska aspekten beaktats blott i förbigående.När kommittén vid sina kontakter med de övriga länderna icke fann något gehörför den svenska linjen att ett första led i revisionen avförsäkringsavtalslagstift- Prop.1979/80:9 185 ningen skulle vara utbrytandet till en särskild lag avreglerna för s. k. Lagrådets yttrande konsumentförsäkring, har detta förhållande ej märkbart inverkat på Uppenbarligen har man tagit för givet att kunde ulanvidare bryta den halvsekelgamla rättsgemenskapen på detta Departementsförhandlingarna har förts vid en tidpunktdå det stod tämligen klart att skulle komma att gå sin Den avgörande frågan är om är fritaget från sittallmänna åtagande som kontraherande part till Helsingforsöverenskommelsen attupprätthålla den nordiska rättsgemenskapen. Överenskommelsen är på förevarandepunkt att tolka så att det måste finnas särskilda skäl av nationell art for attett land skall anses befriat från nämnda åtagande. Bedömningen av om sädanasärskilda skäl föreligger i ett bestämt fall kan sägas vara av rättspolitiskart och därmed fallande utanför ramen för lagrådets överväganden. Ä andra sidangår det inte att komma förbi detta spörsmål, när man har att ta ställning tillfrågan om fullgör sina åtaganden enligt Helsingforsöverenskommelsen.Underlaget för en prövning i lagrådet kan härvidlag endast vara vad somframgår av lagrådsremissen. Det särskilda skälet måste självfallet hänföra sig tillreformbehovet. Därom sägs egentligen inte annat än att det skydd som nuvarandeförsäkringsavtalslag ger försäkringstagarna är med nutida synsätt intetillräckligt. Då departementschefen bemöter de sakliga invändningar som underremissbehandlingen framförts mot en utbrytning av reglerna om s. k,konsumentförsäkring till en särskUd lag, pekar han knappast på några merapåtagliga missförhåUanden. som är den egentligafackmyndigheten har i sitt remissyttrande framfört meningen att konsumenternasintressen är i stort sett tillgodosedda inom den nuvarande lagstiftningens ram,I vart fall torde man knappast på grundval av materialet i lagrådsremissenkunna hävda att det i råder sådana missförhållanden att de kräver ettomedelbart avhjälpande på bekostnad av den nordiska rättsgemenskapen, Ilagrådsremissen sägs allmänt att det finns anledning att i flera hänseendenstärka konsumenternas rättsställning, t. ex, beträffande premiebetalningen. Detförklaras icke vara godtagbart att lita tUl försäkringsbolagens villkor.Konsumenterna bör i stället kunna stödja sig på direkta lagbestämmelser. Vadsom i dessa stycken anförs av departementschefen och även avförsäkringsrättskommittén (se t.ex. SOU 1977:84 s. 98-104) är sä vagt att, omsynpunkter av denna art godtas som sådana särskUda skäl, vilka motiverar attSverige ensidigt bryter sig ur en långvarig nordisk rättsgemenskap, det finnsöverhuvud myckel litet utrymme kvar för ett nordiskt lagstiftningssamarbete påcivilrättens område. Vid remissen över försäkringsrättskommitténs betänkandehar några instanser berört lagstiftningsärendets nordiska aspekter. Sveahovrätt har avstyrkt lagförslaget utifrån nordiska överväganden. Jag kan ihuvudsak ansluta mig tiU hovrättens synpunkter. Även försäkringsjuridiskaföreningen har pekat på förslagets konsekvenser för det nordiska lagsamarbetetpå denna punkt. Departementschefen spiller i lagrådsremissen inga ord på dessasynpunkter. Remissens inledande redovisning av 1979/80:9 186 lagstiftningsläget i de övriga nordiska länderna fårutgöra svar. har sedan gammalt beflitat sig om atl noggrantiaktta de förpliktelser landet åtagit sig genom ratifikation av internationellaöverenskommelser. Enligt min mening kan icke anses ha uppfyllt sinaåtaganden enligt Helsingforsöverenskommelsen, om det remitterade lagförslaget inuvarande skede upphöjes till lag. Dessvärre finns det anledning befara att detta ärende ickeär någon enstaka företeelse. I ett annat lagstiftningsärende, som ocksåhandlagts pä denna lagrådsavdelning, fann lagrådet anledning erinra om reglernai art. 41 Helsingforsöverenskommelsen. De innebär skyldighet för en part att ejändra bestämmelser som tillkommit efter nordiskt samarbete utan att underrättaövriga fördragsslutande parter därom (se prop. 1978/79:12, s. 396-397). Detgällde i detta fall bl. a. centrala kapitel i giftermälsbalken, vilkentillkommit i nordiskt samarbete. Lagrådets påpekande besvarades ined enhänvisning till att departementet översänt lagrådsremissen till övriga nordiskaländers justitiedepartement med tillfälle för dessa att yttra sig (s. 421). Helsingforsöverenskommelsens andemening på ifrågavarandepunkt kan icke vara den att ett land skall äga fritt upphäva samnordisklagstiftning som fungerat genom att kort före det avgörandenationella parlamentsbeslutet till grannländerna sända över exemplar av detfärdiga förslaget. Syftet med regeln är självfallet att notifikation skall gespå ett så tidigt stadium att det blir möjligt att få till stånd likformigaändringar i alla nordiska länder. Signifikativt är att nyssnämnda viktigasvenska ändringar i familjerätten överhuvud icke omnämnes i av till om händelserna påfamiljerättens område (se 1979, C 1, s. 30-33). Som läget utvecklats står nu införvalet antingen att frigöra från åtagandena enUgtHelsingforsöverenskommelsen att verka för ett vidmakthållande av den nordiskarättsenheten pä civilrättens centrala områden genom att säga upp art. 4 iöverenskommelsen eller att ordna lagstiftningsarbetet i landet på sådant sättatt fullgör de skyldigheter som artikeln pålägger de kontraherandestaterna. är art. 4 alltjämt i kraft för del. Undersådana förhållanden anser jag mig, med hänvisning till vad lagrådsremisseninnehåller, nödsakad avstyrka det remitterade lagförslaget. För den händelse lagstiftaren anser sig kunna sätta sigöver de hinder av folkrätlslig art, som enligt min mening möter motlagförslagets genomförande, bör lagförslaget granskas från rättssystematiskasynpunkter. Förslagets syfte är att ge konsumenterna somförsäkringstagare en bättre rättslig ställning i förhållande lillförsäkringsgivarna än de nu har. Förslaget skall sålunda som en ny byggsteninfogas i konsumenträtten. Dennas allmänna roll i rättsordningen kräver iförevarande sammanhang några kommentarer. Konsumenträtten består av ett antal under 1970-talettillkomna lagar, som har det gemensamma syftet att bereda ett rättsligt skyddåt en grupp Prop.1979/80:9 187 personer, vilka benämnes konsumenter. Innan jag går vidaretorde vara Lagrådets yttrande lämpligt att något dröja vid begreppet konsument. Det har nämligen grundläggande betydelse för den i lagrådsremissenföreslagna lagstiftningens avgränsning. Utgångspunkten är att det ingenstansgivits någon klar definition av begreppet konsument. Den första lagen på konsumenträttens område var lagen(1970:412) om otillbörlig marknadsföring, vilken numera ersatts avmarknadsföringslagen (1975:1418). lag syftade inte enbart tUl att geskydd åt konsumenterna utan ville också värna näringsidkare mot otillbörligkonkurrens på marknadsföringsområdet. Lagens 1 § riktade sig mot handling som"genom att strida mot god affärssed eller på annat sätt är otillbörlig motkonsumenter eller näringsidkare" Qfr 2 § lag). Rörande innebördenav konsumentbegreppet anförde departementschefen i specialmotiveringen (prop.1970:57 s. 88): Med det i bestämmelsen använda ordet konsument syftas iförsta hand på privatpersoner. Uttrycket täcker emellertid även andra som skallförvärva den ifrågavarande varan eller tjänsten för slutlig konsumtion. Här antyds alltså ett ganska vidsträckt konsumentbegrepp,omfattande även andra än privatpersoner. Eftersom reglerna mot otillbörligmarknadsföring avsåg att skydda både konsumenter och näringsidkare, var behovetav en klar gränsdragning kring konsumentbegreppet i detta sammanhang icke merapåtagligt. Detta behov gjorde sig däremot gällande vid tUlkomsten avnästa lagstiftningsprodukt på området, lagen (1971:112) om förbud mototUlbörliga avtalsvillkor (senare omdöpt till lag om förbud mot oskäliga avlalsvUlkor).När i motiven till denna lag dess tillämpningsområde diskuterades, stannadedepartementschefen för att lagen borde gälla sådana villkor som ingår inäringsidkares försäljningserbjudanden till konsumenter. Med konsumenteråsyftade han då "enskUda medborgare i deras egenskap avprivatpersoner" (prop. 1971:1 5 s. 68). Enligt den text som remitteradestill lagrådet skulle lagens regler gälla när näringsidkare erbjuder"konsument att mot vederlag förvärva vara eller tjänst för privat bruk"eller att "mot vederlag få nyttjanderätt till lösöre för privatbruk". I specialmotiveringen anförde departementschefen (s. 81): Jag är medveten om att termen konsument är vag. Termentorde emellertid i stort sett förmedla en korrekt uppfattning om lagensinnebörd och det är under alla förhållanden svårt att finna något bättre ochmera precist uttryckssätt. För att markera att här åsyftas en snävarebegränsning av kretsen av adressater än som ligger enbart i begreppet konsumentförordar jag emellertid att lagtexten kompletteras med ett rekvisit som rymmeren karaktäristik av den typ av avtal som lagen bör ta sikte på. Lagen börsålunda avse endast av;al om förvärv av vara eller tjänst "för privatbruk". Vidare anförde departementschefen (s. 86): Med konsument åsyftas den som förvärvar vara eller tjänstför slutlig konsumtion. Bestämmelsen är dock inte tillämplig på varjeförsäljnings-erbjudande till konsumenter i denna mening. Det skall vara frågaom ett Prop.1979/80:9 188 erbjudande som avser förvärv för privat bruk..Avtalsformulär som används Lagrådets yttrande uteslutande vid försäljningav varor som förvärvaren skall använda i sin yrkes- eller näringsverksamhetomfattas alltså inte. På förslag av lagrådet gjordes viss omformulering avlagtexten, innebärande bl. a. att uttrycket "för privat bruk" byttesut mot "för enskilt bruk". Den som avtalsvUlkorslagen antagna lagen(1971:238) om hemförsäljning m. m. använder inte uttrycket konsument. Lagen ärenhgt 1 § tillämplig vid "yrkesmässig försäljning av lös egendom, som äravsedd huvudsakligen för enskilt bruk". I specialmotiveringen anfördes bl.a. (prop. Lagen är inte tUlämplig på varie försäljning tillkonsumenter. Det som förvärvas skall vara avsett huvudsakligen för enskiltbruk. I princip är som nämnt köparens syfte med förvärvet i det enskUda falletavgörande. Uttrycket "huvudsakligen" infördes med tanke påsådana fall då en person utnyttjar viss egendom delvis för privat bruk delvis isin yrkesverksamhet (s, 88). Rörande innebörden av rekvisitet "enskUtbruk" anfördes i specialmotiveringen (s. 90): Att godset är avsett att användas av någon annan iköparens familj hindrar självfallet inte att det anses avsett för enskilt bruk.Detsamma gäller om köparen har förvärvat godset för att ge det som present vän eller bekant. Om däremot köparen redan från början avser att säljagodset vidare i syfte att göra en vinstgivande affär kan lagen inte ansestillämplig, även om den slutlige förvärvaren kommer att använda godset förenskilt bruk. Konsumentköplagen (1973:877) är enligt 1 § tillämplig"när konsument av näringsidkare köper vara, som är avsedd huvudsakligenför enskilt bruk och som säljes i näringsidkarens yrkesmässigaverksamhet". I motiven sägs att "den krets av köpare som lagen avseratt skydda utgörs av konsumenter, dvs. enskilda medborgare i deras egenskap avprivatpersoner" och att tillämpningsområdet därför lämpligen bör avgränsasgenom användning .av termen konsument (prop. 1973:138 s. 159). Eftersom uttrycket konsument kan ges en något vidareinnebörd än jag har nämnt bör i enlighet med utredningens förslag lagensrillämpningsområde ytterhgare avgränsas på det viset att det anges att varanskall vara avsedd för enskilt bruk. Denna bestämning har samma innebörd sommotsvarande uttryck i hemförsäljningslagen och avtalsvillkorslagen. framhåller kan tvekan beträffande innebörden av ullrycket"avsedd för enskilt bruk" knappast uppkomma i mer än två fall,nämUgen dels då varan är sådan att den kan användas såväl för förvärvarensenskilda bruk som i hans yrkesutövning, t. ex. vid en läkares köp av en bileller en lantbrukares köp av verktyg, dels då varan är avsedd att säljas vidaretUl annan person. För att undgå den försia svårigheten bör - hksom ihemförsäljningslagen - ställas upp krav på att varan skall vara avseddhuvudsakligen för enskilt bruk. Lagen skaU alltså tillämpas också när varan äravsedd att användas i köparens yrkesverksamhet, under förutsättning att dennaanvändning i jämförelse med dess övriga bruk framstår som mindre väsentlig. Vadangår köp med tanke pä vidareförsäljning bör enligt utredningens mening avordalagen i Prop, 1979/80:9 189 det diskuterade kriteriet för lagens tillämplighet medtillräcklig tydlighet Lagrådets yttrande framgå att lagen inte omfattardetta fall. Jag delar denna uppfattning. Någon särskild regel som klargör dettatorde inte behövas. Regler som nära ansluter till konsumentköplagensformulering finns i flera andra lagar.