prop · G303114 · 1979-12-31 00:00:00 — Det anses också som värdefulltatt sakkunskap och erfarenhet på konsumenluinrådet samlas till en endamyndighet. Eftersom allmänna reklamalionsnämndens verksamhel som jagredan har anfört föresläs bli permanent är del naturligt att frågan om nämndensnuvarande knytning lill prövas. Jag är medveten om all det kananföras vissa konsumentpoliliska och administrativa skäl för en koppling mellanreklamalionsnämnden och . Jag har dock för egen del funnit deargument som har anföris för en hell självsländig reklamationsnämnd vara merlungt vägande. Min bedömning är därför utt nämndens nuvarande organisatoriskaknytning lill konsumeniverkel bör upphöra. Nämnden bör alliså bli en frislåendestatlig myndighel. Jag vill dock betona att ett nära samarbete mellankonsumentverket och är angeläget också iframtiden. Helt naturligt måste det vara en strävan att få till stånd etterfarenhetsutbyte mellan de båda myndigheterna som underlättar detkonsumentpoliliska arbetet, exempelvis registrering av deproblem konsumenterna möter på marknaden. En given utgångspunkt måste vidarevara att konsumenternas kontakter med nämnden i slörsia möjliga utsträckningunderlättas. I de fall den enskilde vänder sig till fel myndighel måsle ettenkelt förfarande finnas för att föra ärendet till rätt insians. Vidare bör, sålångl möjligt, bl. a. administrativa resurser samulnyltjas i syfte atl begränsakosinaderna. Jag ämnar åierkomma till samarbetet mellan ochnämnden i det följande (avsnitt 2.5). 2.3 Nämndavgörandenas karaktär m. m. beslut är rekommendalionerlill parterna om hur uppkomna tvister bör lösas. harövervägt um denna ordning är lämplig eller um avgörandena bör varabindande och verkslällbara. Utredningen påvisar alt verkslällbarareklamationsnämndsbeslut medför att förfarandel vid nämnden måste ändras på etlsätt som gör att nämnden och domstolarna kommer alt framstå som i stort seltlikartade alternativ för konsumenterna. Utredningen anser det inleändamålsenligt att tillhandahålla tvä i praktiken likadana förfaranden för alllösa konsumenttvister. Dessutom bedömer utredningen att den formalisering snmoundvikligen följer om man gör nämndens beslut verkställbara lill viss delförtar styrkan i nämndförfarandet, som bl. a. är ull nämnden kan vara friare isin prövning av tvister. En annan fördel med nämndförfarandet är att det ärenkelt och smidigt. Utredningens slutsats är att nämndens avgöranden även iframtiden skall ha karaktären uv rekommendationer till parterna. Endast ett fåtal remissinslanser har berört förslaget alt allmänna 1979/80:114 12 reklamationsnämndens avgöranden skall ha karaktären avrekommendationer också . Så gott som samtliga som har yltrat sigansluter sig lill delta förslag. Även jag anser att de argument som har förts fram för attbibehålla den nuvarande ordningen med rekommendationer är övertygande. Jagansluter mig sålunda till utredningens uppfattning och vill inle förorda altnämndens beslut görs bindande och verkställbara. överväganden angående lämplighetenav att göra nämndbesluten verkställbara har gjorts mot bakgrund av alt det ärangelägel att efterlevnaden av nämndens beslut blir så slor sum möjligt. 1detla sammanhang anför ulredningen alt det måste finnas ett samspel mellanreklamationsnämnden och konsumeniverkel så att nämndens avgöranden följs upp iverkets mera långsikliga verksamhel. En särskild fråga som ulredningen lar upp i dettasammanhang är publiceringen av namnen på de näringsidkare som inte följerreklamalionsnämndens rekommendalioner. gör två gånger om åreten sammanställning av ärenden i vilka konsumentens krav bifallils av reklamalionsnämnden.Genom kontakter med berörda konsumenter klargör verket i vad mån de har fåtträttelse i enlighet med nämndens rekommendation. Om så inte skett tas enkontakt med näringsidkaren som ges lillfälle att ge konsumenten rättelse elleratt förklara varför så inte skett. Resultatet av konsumentverketsutredningsarbete läggs efter visst urval fram i form av en offentlig lista övernäringsidkare som inte har följt nämndens rekommendationer. Detta materialtjänar som underlag för bl. a. den publicering som tidningen och Rön gör. Ulredningen anför att publiceringen först och främsl hartill uppgift att ge information som kan vara till nylla för konsumenterna menatt den också tjänar snm ett påtryckningsmedel mol näringsidkare. Från dessautgångspunkter anser utredningen att publiceringen har en viktig funkiion altfylla i de fall bristande efterlevnad av nämndens rekommendalioner bottnar itredska från näringsidkarens sida. Ulredningen konstaterar dock atl bristandeefterlevnad också kan bero på atl näringsidkaren anser all nämnden har fattatett felaktigt beslut och utredningen menar atl i sädana fall principiellainvändningar kan riktas mot systemet med publicering. Utredningen drar denslutsatsen att även i framliden bör vara uförhindrat atlpublicera namnen på näringsidkare snm inte följer nämndens beslut. Del börenligt utredningen anknmma på kunsumentverkel all fastställa de närmareformerna för denna publicering. Beträffande de fall där näringsidkaren visaratt han har fört tvisten vidare till domstol eller vidlagil långtgåendeförberedelser för en sådan åtgärd anser dock utredningen att det finns skäl altavvakta domstolens avgörande innan publicering sker. Tämligen mänga remissinstanser har behandlat denna fråga.En majoritet av dessa anser att publiceringen av namnen på de företag som inteföljer nämndens rekommendationer även bör kunna användas som ett 1979/80:114 13 medel för att upprätthålla god efterlevnad avnämndavgörandena. Man framhåller dnck atl obefogad negativ publicitet förnäringsidkarna måste undvikas. De flesta av dem som är för en publiceringtillstyrker utredningsförslaget. Några anser dock att namnen på alla företagbör publiceras oavsett om målet har förts till domstol eller ej. Fleraremissinstanser, bland vilka domslolar och några näringslivsorganisaiioneråterfinns, motsätter sig alt publiceringen tillåts förekomma i fortsättningen. Oavsett vilken ståndpunkt remissinslanserna har intagit ärman överens om att det är viktigt att åtgärder pä något sätt vidtas motnäringsidkare som av tredska inte följer nämndens beslut. De remissinstansersum är positiva till publiceringen av namnen på dem som inte följer beslutenframhåller i flera fall att man inte finner åtgärden hell invändningsfri. Manbedömer dock fördelarna så stura att publiceringen kan accepteras nm dentillämpas med stort mått av försiktighet. De remissinstanser sum avstyrker harsom huvudinvändning mol publicering alt den kan få effekten att nämndavgörandenai prakliken uppfattas som tvingande av näringsidkarna. Det står inte alltidklart om det beror på tredska eller på att nämndens beslut uppfattas somfelaktigt när en näringsidkare inte följer rekommendationen. Publiceringenanses därför av många remissinslanser känslig från rättssäkerhetssynpunkt. Frågan om upplysningar till konsumenterna frånkonsumentverkets sida om vilka företag som brutit mot branschpraxis m. m. hartidigare berörts i propusitionen med förslag till konsumenlkreditlag (prop.1976/77:123, LU 1976/77:31, rskr 1977/78:25). I del fallet gällde detinformation om företag som inle har följt konsumentverkels rikllinjer.Föredragande departementschefen anförde då följande. "'har enligt sin instruktion tilluppgifl att informera konsumenterna om för dem väsentliga fakta ochförhållanden. Till sådan information räknas sedan gammalt uppgifter om hurföretagen uppträder på marknaden i olika hänseenden, t. ex. beträffandereklamationshanlering. marknadsföring och produktutveckling. Del måsle varaverket obetaget att även i fnrtsätlningen uch uavsett um riktlinjer harmeddelats eller ej genom publicering eller på annat sätt ge ultryck för sinuppfattning om företag i sådana hänseenden. Publicering eller annan åtgärd påden grunden att företag inte har följl evenluella rikllinjer får docksjälvfallet inte ges sådana ultryck alt åtgärden rent faktiskt får samma verkansom um riktlinjerna rättsligt var sanktionerade. Sådan ålgärd bör i allmänhelinle företas i andra fall än då del föreligger elt vägledande avgörande avmarknadsdomstolen eller då den aktuella riktlinjen har bred förankring inombranschen." Enligt min uppfattning bör uckså ifurtsältningen vara oförhindrat att göra sammanställningar med namn på förelagsom inle följer allmänna reklamalionsnämndens beslul. Med hänsyn lillsammanställningens syfle alt ge konsumenterna en rättvisande information nchlill företagens rättssäkerhet är del viktigt att urvalet sker med storomsorg. 1979/80:114 14 sammanställningen skall ha ett tillräckligtinformationsvärde för konsumenterna bör den i allmänhet inte omfatta sådanafall där företaget har fört tvisten lill domslol eller det framstår somuppenbart att förelagel förbereder detta. Vidare bör av samma skäl urvalet tasikte på främsl näringsidkare som har underlåtit att följanämndens beslut. Det kan också finnas andra mer uppenbara fall där det ärbefogal att nämna visst förelag. Genom att urvalet görs efter principer avdenna art uppnås den viktiga fördelen från konsumentsynpunkt atlsammanställningen mer klart anger vilka företag som kan tänkas ocksä framdelesunderlåta att följa nämndens rekommendationer. Jag vill hår konstatera atl självfallet bör inte vissnäringsidkare tas med i sammanställningen utan atl denne har beretts tillfälleatl lämna en förklaring. Delta sker inte heller f. n. Jag anser mot denna bakgrund atl del bör vara möjligt förkonsumentverket att också i fortsättningen göra sammanställningar avseendevissa förelag sum inte följer allmänna reklamalionsnämndens rekommendation.Arbetet med sammanställningen bör därvid utföras med beaktande av främst deprinciper jag nu har redovisat. 2.4 verksamhetsområde m. m. Jag går över lill att behandla allmännareklamationsnämndens arbetsuppgifter. Inledningsvis kommer jag atl uppehållamig vid vissu allmänna villkor som bör vara uppfyllda för atl nämnden skallpröva ett ärende. förslag angående de regler somskall gälla för nämndens prövning av tvister har sin molsvarighet redan i dennu tillämpade ordningen för nämnden och omfattar i korthet bl. a. följande.Reklamationsnämnden skall endasl kunna pröva tvister mellan konsumenter ochnäringsidkare. Härigenom kommer nämndens verksamhetsområde atl överensstämmamed tillämpningsområdet för övrig konsumentlagsiiftning. Tvister mellanprivatpersoner samt mellan näringsidkare kommer att falla utanför nämndensverksamhetsområde. När det gäller kretsen som skall kunna anhängiggöra ärendenvid nämnden anser ulredningen flera omständigheter lala mot att näringsidkareges initiativrätt. Det skulle enligt utredningen vara olyckligt omnäringsidkaren mot konsumentens vilja kunde föra en tvist till nämnden. Mananser alt det då skulle finnas risk för att alla reklamationsfall, där man integenast kommer överens, skulle hänskjutas till nämnden. Därför skall endastkonsumenter kunna påkalla prövning hos nämnden. En förulsältning för altnämnden skall ta befattning med etl ärende är vidare alt konsumenten redan harsökt få rätlelse hos näringsidkaren. Nämnden skall ocksä ha rätt att avvisaärenden som av någon 1979/80:114 ''' edning inte bedöms vara lämpade för dess prövning. Del börliksom nu ankomma på nämnden atl från fall lill fall avgöra vilka ärenden somskall avvisas. Det kan gälla ärenden med ofullständig utredning eller sådanasom bedöms alllför komplicerade, tidsödande eller kostnadskrävande i övrigt.Ett tvisteföremåls ringa värde kan också vara anledning till att avvisa ettärende. Om muntlig bevisning anses erforderlig är även detta ett skäl föravvisning. En särskild fråga i anslulning till vad som har berörts är, anförUlredningen. om nämnden skall vara skyldig att avvisa ärenden som endast gälleren isolerad prisfråga. Utredningen anser att nämnden i framliden skall varaoförhindrad att pröva en tvist om hur priset på en vara m.m. skall bestämmas.Regeln om att allmänna reklamalionsnämnden inte skall pröva ärenden som äräldre än räknat från det att näringsidkaren har avböjt anmälarenskrav bör enligt utredningen normalt gälla ocksä . Denna regelmotiveras enligt utredningen främst av att del blir svårare att utreda ettärende ju som förflyter. Endast ett fätal remissinslanser kommenterar de allmännaregler som föreslagits för nämndens prövning uv ärenden. Enstaka röster harhöjts för att man bör överväga att låta näringsidkare påkalla prövning vidnämnden och att låta nämnden pröva tvister såväl mellan konsumenter inbördessom mellan näringsidkare. Några få inslanser kommenterar nämndens möjlighet attavvisa ärenden. Denna anses allmänt vara berättigad. Remissinstanserna påpekardock atl den bör användas med försiktighet. För egen del vill jag beträffande frågan om vilka partersom skall kunna påkalla prövning av nämnden ansluta mig till utredningensuppfattning. Jag är sålunda inle beredd att föreslå att kretsen sum får anhängiggöraärenden hos nämnden uiökas. Jag vill också peka på alt bl. a. praktiska skäl f.n. talar mot att en större krets ges tillfälle att utnyttjareklamationsnämnden. Jag ämnar i det följande föreslå en viss utvidgning avnämndens verksamhetsområde. Detta ställer ökade krav på resurser hos nämnden.Att dessutom utöka den krets som får anlita reklamalionsnämnden skulle, motbakgrund av del slalsfinansiella läget, medföra risker för en alltför hårdbelastning på nämnden. Också när det gäller frågan om avvisning vill jag erinraom att det slalsfinansiella läget sätter spärrar för tilldelningen av medeltill allmänna reklamalionsnämnden. Det är inte realistiskl alt anta att nämndenkan tillföras några mer påtagliga resurser även om verksamhelen utvidgas. Det kandärför i vissa fall vara rimligt all ett resurskrävande ärende avvisas medhänvisning atl det tar i anspråk för stor del av nämndens resurser. Här vill jag dock skjuta in atl det i vissa fall kan varaetl siarkt konsumentintresse alt även kosinadskrävande ärenden prövas avnämnden. Detta aktualiserar frågan hur nämnden skall kunna tillföras medel föratt pröva de ärenden som bedöms lämpade för nämndförfarandet. Jag återkommerlill finansieringsfrågorna . Jag förordar mol den bakgrund jag här har redovisat alt enavvisnings- 1979/80:114 16 möjlighel skall finnas i enlighet med vad utredningen harföreslagil. När det gäller de regler som har föreslagits för nämndensprövning av ärenden har jag, utöver vad jag nu anfört, inga erinringar. F. n. kan pröva ärendenrörande offentlig verksamhet, om stat eller kommun uppträder som näringsidkare,har inte föreslagil någon ändring därvidlag. Flera remissinslanser påtalar att det är angelägel atttvister rörande offentlig verksamhet prövas av nämnden, Några remissinslanseranser att det bör utredas hur långt allmänna reklamalionsnämndenskompetensområde lämpligen bör sträcka sig i detla avseende. Hovrätten överSkåne och , ordförande.Industriförbundet, , , Mutormännens riksförbundoch anför synpunkter i denna riktning. Jaganserdei naluriigt alt reklamationsnämnden liksom prövar frågor sumrör nffentlig verksamhel när i det enskilda ärendel stat eller kummun kan ansesuppträda som näringsidkare. Denna gränsdragning har sin mutsvarig-het ikunsumentpulitiken i storl. prövar f. n. inte ärendeninom vissa områden. Det gäller lakar-, tandläkar-, veterinär- ochadvokattjänster samt verksamhet som står under tillsyn av bankinspektinnen.Kursverksamhet i den mån klagomålet gäller undervisningens kvalitet år ucksåundantagen. Utredningen anser att detta bör gälla även för framtiden. Vidareanförs att tvister som kan prövas av statens bör falla ulanförreklamationsnämndens kompetensområde. Remissinstanserna har i princip ingainvändningar mot denna avgränsning. Jag ställer mig också bakom den. har också tvister rörande fast egendom fallitutanför nämndens verksamhetsområde. har föreslagit enändring därvidlag. Jag går över till denna fråga beträffande vilken jag harsamrått med chefen för och chefen för . Enligt uppgifler i reklamationsutredningens betänkande harkonsumenternas krav på råd och hjälp avseende småhus ökal markant under senareår. Detta har sin grund i alt köpet av ett eget småhus vanligtvis är den störstaekonomiska satsningen som en enskild person gör och att småhusens andel avbostadsmarknaden är stor. F. n. byggs ca 40 000 småhus i landet. Jagvill peka på att åtgärder som syftar till att förebygga tvister måste ses somsårskilt angelägna när det gäller fast egendom eftersom stora ekonomiska värdenstår på spel för den enskilde. Statsmakterna har därför vidtagit olika åtgärderför att stärka småhusköparnas och småhusägarnas ställning. Allmänt gäller att bostadsbyggandet är reglerat av ett omfattande 1979/80:114 17 Kontroll i tre former förekommer i samband medatt småhus uppförs. För det försia sker en byggnadskontroll enligtbyggnadsstadgan. Den andra formen gäller statligt belånade hus och beslår avatt förmedlingsorganet kontrollerar atl byggnaden uppförs enligt de handlingarsom ligger lill grund för beslut om statliga lån. Den iredje formen ärbyggherrens/beställarens kontroll av entreprenör och leverantör. 1977/78:93 angående rikllinjer föransvarsfördelningen inom bostadsförsörjningen m. m. uttalade föredragandedepartementschefen bl. a. att frågorom producentens egenkontroll,producentansvaret, tillverkningskontroll, förlängda garantier m. m. skulleprövas i samband med den pågående översynen av byggnadslagstiftningen. Också när det gäller försäljningsvillkor o. d. finns detvissa regler. Genom en ändring (SFS 1977:452) i lagen (1971:112) om förbud motoskäliga avtalsvillkor, avtalsvillkorslagen, är denna numera tillämplig påvillknr sum används vid erbjudande nm köp av fast egendnm. Härigenom kanästadknmmas att de vanligl förekommande standardkontraklen får en utformningsom tillgodoser rimliga krav på balans mellan konsument- ochnäringsidkarintressen. 1 detta sammanhang kan nämnas att idecember 1979 meddelade beslut (1979:17) i ett ärende angående oskäligaavtalsvillkor vid erbjudande av byggnadsentreprenad. 1 beslutet behandlas vadsom bör gälla beträffande tidsförlängning för färdigställande av enireprenad pågrund av allmän knapphei på material och arbetskraft eller på grund avoförutsebara eller svåröverkomliga hinder. Vidare berörs lalan rörande fel ochbrister efter besiktningen, skiljeklausul vid konsumentenlreprenader och sådanafel och brister som inte yppats förrän efter entreprenadens avlämnande. Åven vissa parter på bostadsmarknaden har antagit reglerför försäljningsvillkor m. m. Sålunda har ochSvenska byggentreprenörföreningen träffat en överenskommelse om ett garanti-och försäkringssystem, kallat Småhus 76. Också HSB och har införtett liknande skydd för konsumenterna. Åven inom andra organisationer pågårarbete med syslem som syftar till atl förbättra småhusköparnas ställning. Främsta syftet med de nämnda överenskommelserna äratt ge småhusköparen etl ekonomiskt skydd i händelse av fel eller brister.Syslemen innehåller dels en s. k. produktionsgaranti för producenternasåtagande enligt avtal, dels en ansvarsförbindelse som ger köparen rätt tillersättning för fel eller brister som upptäcks från garantitidensutgång. Statsmakterna har ställt sig positiva till dessasmåhusgarantier. Sålunda har beslutat atl kosinaderna för kontrolloch besiktning samt garanti- och försäkringskostnaderna i redovisade avtalskall kunna ingå i låneunderiagen för statliga bostadslån (prop. 1977/78:93, CU1977/78:28, 2 1979/80. 1979/80:114 18 rskr 1977/78:265), Villkoret är att det finns betryggandeekonomisk garanti för atl huset färdigställs och ett tioårigt försäkringsskvddför väsenlliga fel och brister i fastigheten. 1 anslutning lill statsmakternas behandling avkonsumentskyddet för sialsbelanade småhus anförde föredragande statsrådet atldet var angelägel att alla småhus omfattades av delta skvdd. Medanledning härav har regeringen gett bnstadsstyrelsen i uppdrag alt efter samrådmed pröva förulsältningarna utt införa detta konsumentskydd vidförvärv av småhus som ell villkor för statliga bostadslån. Bosladssiyrelsenhar, enligt vad jag har erfarit, avrapporterat sill uppdrag. har närmare 5 000 småhusköpare tecknat avtal somger produktionsgaranti och ansvarsutfästelse enligt Småhus 76 eller motsvarandeannat system. Vidare bör nämnas att det f. n. prövas omavtallsvillkorslagen bör kompletteras med vissa civilrällsliga regler avtvingande nalur. Småhusköpkommitlén (Ju 1975:02) har sålunda i uppdrag attöverväga konsumentens befogenheter i förhållande till säljare respektiveentreprenör vid förvärv av småhus eller tomtmark. Kommittén överväger f. n. ivad mån fastighetsmäklares civilrättsliga ansvar gentemot säljare och köparevid förmedling av fastigheter bör preciseras och utvidgas. lade frambetänkandet (SOU 1979:36) Konsumenttjänstlag. a. föreslåsenkonsumenttjänsllag som skall gälla avtal mellan näringsidkare och konsument omtjänst som näringsidkaren i sin yrkesmässiga verksamhet utför huvudsakligen förkonsumentens enskilda bruk. Den föreslagna lagen innehåller tvingande regler ombl. a. ansvar för marknadsföring, näringsidkarens prestatiun ochavbeställningsräil. Med tjänst avses arbete på lös sak, arbete pä fast egendomeller liknande. Utredningen har ansett det olämpligt att föregripa resultatetav småhusköpkommiiléns arbele och har därför föreslagil att konsumenttjänstlageninte skall gälla uppförande av byggnad för bostadsändamål. Separata avtal somkonsumenten eventuellt träffar med rör-, elinstallatörer, målare, plattsätiareosv. skall däremot falla in under lagen. Förslaget har remissbehandlais ochbereds f. n. inum juslitiedepartementel. Sum framgår av min reduvisning har en rad väsentligaålgärder redan vidtagits för att stärka småhusköparnas och småhusägarnasställning. Andra sådana åtgärder övervägs. Jag anser att konsumenternasekonomiska risker vid köp och underhåll av fastigheter bör minskas så långldetta är möjligt. Jag vill duck betona att de kostnader för förelagen som följermed olika konsumentpolitiska åtgärder, och som genom prisbildningen kan kommaatl överföras på konsumenterna, noga måsle vägas mol de fördelar konsumenternaväntas erhålla. Bedömningarna måste ta sikte på både kortsiktiga ochlångsiktiga effekter. Regleringar som vidtas utan en sådan kostnadsanalys kanibland vara till nackdel för konsumenterna. liksom många av remissinstansernaframhåller 1979/80:114 19 att man i försia hand bör undanröja själva orsakerna tillreklamationer. Jag delar denna uppfattning. Flera av de insatser statsmakternaprövar har också det syflel. Fortsatta ansträngningar bör göras för att sökaförebygga tvister. 1 det sammanhanget är de garanti- och försäkringssystem,exempelvis Småhus 76, som statsmakterna har uttalat sig för avintresse. Som jag har nämnt innehåller dessa system bl. a. produkiionsgarantieroch ansvars-utfästelser. Detla bör bidra till atl vissa tvister undviks. Jaganser det vara både rikligt och värdefullt att parterna inom en bransch pådetla sätt tar ell eget ansvar när det gäller konsumentskyddet. Också de nämndaansvariga myndigheterna verkar för förbätlrade villkor kring småhusköp ochunderhåll. 1 debatten har delvis olika meningar förls fram um vilka organ sombör svara för detta arbete. a. har gränsdragningen mellan bostadsstyrelsenoch diskuterats. Det finns därför skäl att här närmare beröradenna fråga. Bosiadssiyrelsens och uppgifter när delgäller att ta lill vara konsumenternas intressen gränsar till varandra.Gränsdragningen mellan de båda myndigheterna behandlades senast i prup. (1977/78:93) angående rikllinjer för ansvarsfördelningen inumbustadsförsörjningen m. m. Det slogs då fast att skall hahuvudansvaret för sådana föreskrifter, råd och anvisningar som behandlaregenskaper hos fast egendom eller tillbehör därtill medan skallha motsvarande uppgift beiräffande annan egendom. Vidare skall sådanariktlinjer som ulgör en del av konsumentverkels arbele medmarknadsföringsfrågor ankomma på verket även när det gäller fast egendom.Detsamma gäller frågor som rör konsumenternas rättsliga ställning i anslutningtill förvärv av fastighet.