mot · G202805 · 1979-01-22 00:00:00 — av m. fl. Vpk har länge krävt en annan kostnadsfördelning mellan stat och kommun. Vpk menar bl. a. att all skolverksamhet skall få full kostnadstäckning från staten. Redan i en motion till SI A-propositionen 1976 yrkade vpk på höjda anslag för att ge kommunerna ekonomisk kompensation för de kostnadsökningar som SIA-reformen förde med sig. Vid statsbidragsgivningen måste man t. ex. ta hänsyn till de skillnader i förutsättningar som finns i olika kommuner när det gäller skolverksamheten. Ingen kommun borde av ekonomiska skäl behöva avstå t. ex. från en betydelsefull och elevaktiverande verksamhet. Förutom att kommunernas ekonomi ofta är dålig, så sker också en övervältring av skolkostnaderna på kommunerna. Regering och riksdag fattar beslut om skolreformer som kommunerna sedan skall finansiera efter bästa förmåga. Vpk menar att staten måste ta det ekonomiska ansvaret för att dessa reformer i praktiken genomförs. I annat fall kommer bl. a. SIA-reformen inte att kunna förverkligas. Det nya statsbidragssystemet med den fria resursanvändningen ger kommunen och rektorsområdet större möjligheter att utnyttja tilldelade resurser på ett mer adekvat sätt . Men förstärkningsresursens storlek täcker inte det faktiska behovet. Som exempel kan nämnas att den fortsatta utvecklingen beträffande integrering av elever med såväl fysiska som psykiska handikapp i vanliga klasser fordrar större resurser för att öka vuxentätheten i skolan. För detta finns ingen täckning i nuvarande statsbidragssystem, utan kommunen själv måste ta fram dessa medel, vilket är svårt i nuvarande kärva ekonomiska läge. Att integrera handikappade elever i vanlig klass är en mycket angelägen uppgift för skolan. Här måste staten vara med och ta sitt ekonomiska ansvar. Statsbidraget till fritidsverksamhet, 25 milj. kr., vilket togs bort i den förra budgetpropositionen, har fått svåra konsekvenser för kommunerna som själva måste finansiera de verksamheter som tidigare igångsatts med statliga medel. Utbyggnadstakten beträffande dessa aktiviteter är naturligtvis starkt beskuren, varför detta statsbidrag borde återinföras och även höjas till högre nivå för att underlätta för kommunerna att bygga ut denna så angelägna verksamhet. Schablonbidraget har visat sig vara alldeles för lågt. Det finns faktorer som kommunen ej kan råda över, vilka gör att belastningen av detta anslag blir olika i skilda kommuner. Exempelvis kan nämnas B-avdragsledigheter som ju länsskolnämnderna beslutar om, men som kommunen får betala vikariekostnaderna för. Den fackliga aktiviteten är en annan faktor som också varierar från kommun till kommun. Det är således en stor fara i att ha en schablon som är lika för hela landet. En differentierad schablon, kanske tre eller fem nivåer torde vara en bättre lösning, som skulle förhindra att vissa kommuner får stå för stora kostnader som rätteligen staten skulle betala. Det är ju viktigt, enligt SlA-beslutet, att skolan öppnar sig mer mot samhället och att samhället kommer in i skolan. Föreningar, föräldrar etc. skall medverka såväl under lektionstid som i fria aktiviteter. De flesta föräldrar och föreningsledare har förvärvsarbete på tider då skolverksamhet förekommer. För att målsättningen skall nås att få dessa grupper att kunna medverka i skolan fordras en lagstiftning som ger dem rätt till ledighet från sitt ordinarie arbete. Vidare krävs statliga medel till att ersätta förlorad arbetsinkomst, något som det inte finns utrymme för med nuvarande resurser. Den samlade skoldagen kommer inte att kunna genomföras i den takt och i den utsträckning som SIA-beslutet angav. Detta beror inte bara på att de extra statsmedel som utgår per elev som omfattas av den samlade skoldagen ej räcker för att bekosta de aktiviteter, som måste till för att varva lektioner med annan verksamhet. Lokalsidan utgör på många håll ett problem som omöjliggör ett genomförande om man inte kan utnyttja lokaler i närområdet som andra kommunala förvaltningar förfogar över och som står tomma under själva skoldagen. Det är emellertid inte alltid som övriga lokaler finns inom räckhåll. SÖ är oerhört restriktiv med statliga medel till ny- och ombyggnader, vilket också försvårar genomförandet av den samlade skoldagen. Fortbildning av skolpersonal i samarbete, nya arbetssätt och arbetsformer m. m. som ligger i linje med skolornas målsättning, är en förutsättning för att skolan skall utvecklas och förbättras. Att t. ex. personallagsutbildningen begränsades till att gälla max 15 personer per rektorsområde var olyckligt, eftersom all skolans personal borde fått del av denna utbildning för att den skulle ge en verklig effekt. Utbildningsperioden är dessutom mycket långsträckt, vilket gör att vissa rektorsområden ej får någon utbildning förrän . Man borde därför både utöka och påskynda utbildningen. I skoldebatten talar man ofta om att öka den elevvårdande verksamheten i skolorna och att man inte i elevvården bör skilja mellan undervisning, fostran och social verksamhet. Därför skall både kuratorerna och psykologerna ingå i skolans arbetslag. I likhet med vad som gäller för skolsköterskor och syokonsulenter, menar vpk att statsbidrag bör utgå för skolkuratorer och skolpsykologer. Delningstalet för dessa tjänster får inte överstiga 1 000 elever per tjänst. Med stöd av ovanstående hemställs') 1. att som sin mening ger regeringen till känna att staten bör ikläda sig kostnaderna förden kommunala skolverksamheten, 2. att, därest avslår yrkandet 1, hos regeringen hemställer om förslag till ett nytt statsbidragssystem så att kommunerna ekonomiskt kan förverkliga SIA-skolan, 3. att som sin mening ger regeringen till känna att statsbidrag bör utgå för skolkuratorer och skolpy skologer varvid delningstalet 1 000 elever per tjänst bör gälla. (vpk) C.-H. (vpk) (vpk) (vpk) INGA (vpk) " Se även motionen 1978/79:806.