mot · G2022528 · 1979-04-18 00:00:00 — av m. fl. med anledning av propositionen 1978/79:165 om den svenska kapitalmarknaden Allteftersom ägande- och maktkoncentrationen i det svenska näringslivet tilltagit har också alltfler nödgats erkänna vidden av dessa tendenser. Erkännandena har skett motvilligt. Kapitalmaktens anhängare vill i det längsta sprida liberalismens myter om att fri konkurrens på lika villkor skulle känneteckna kapitalismen och fora till den mest rationella av världar. Men verkligheten har inte kunnat undgå ens den mest inbitne dogmatiker. T. o. m. har i vissa sammanhang tvingats tala om "privat maktkoncentration". har olika kreditinstitut utgjort hjärtpunkter i storfinansens maktsystem. Kontroll över industri- eller andra foretag via positioner i affärsbanker, försäkringsbolag och av dessa behärskade holding- och investmentföretag har blivit typiskt för svensk storfinans. Alla stora privatägda industriföretag är knutna till något kreditinstitut, i första hand till affärsbanker. Kapitalmarknadens utseende hänger således intimt ihop med frågorna om makt och inflytande över näringslivet. Trots detta lyckas folkpartiregeringen avfatta ett ordrikt aktstycke om den svenska kapitalmarknaden utan att nämna de maktpolitiska aspekterna. Detta kan bara kallas strutspolitik. Regeringen vill ha som grundprincip att "krediterna bör fördelas så att de mest räntabla och angelägna investeringsprojekten gynnas. Den vill med andra ord så långt möjligt att kapitalistiska vinstförväntningar skall styra lånemarknaden. Utan att skapa några nya institutioner och utan att vidta några större förändringar i existerande institutioner vill regeringen föra kreditpolitiken i mera oreglerad kapitalistisk riktning. Men den tvingas ändå medge att den inte kan följa sina egna principer. Det skulle inte bli en renodlad marknadsprissättning enligt frikonkurrensmodellen, beklagar sig regeringen, eftersom "ett mycket litet antal stora placerare skulle "ha ett dominerande inflytande över räntesättningen på obligationslån". Vidare har skattesystemet sådana följder på "olika investeringsprojekts räntabilitet att det inte är möjligt "att nu övergå till en kapitalmarknad helt utan regleringar. Regeringen vill heller inte frångå att t. ex. bostadssektorn har en prioriterad ställning på kreditmarknaden. Regeringen måste således på flera områden tillstå att kapitalistiska styrmekanismer inte fungerar och att de inte skulle tillgodose rimliga samhällsanspråk. Likväl hävdar regeringen att dessa styrmekanismer så 1 1978/79. ohämmat som möjligt skall verka på den industriella produktionens område. Inte heller på industriproduktionens område för emellertid de kapitalistiska styrmekanismerna till den samhällsekonomiska rationalitet som borde eftersträvas. Den privatägda" kapitalmarknadens funktion och maktförhållanden står i vägen för djärva framåtsyftande och samhällsekonomiskt viktiga satsningar på ny produktion inom nu eftersatta samhällsnyttiga områden. Affärsbankerna och de stora försäkringsbolagen bör förstatligas Regeringens riktlinjer för hur den svenska kapitalmarknaden bör fungera måste därför tillbakavisas. Kapitalmarknadens utseende och utveckling för till att den nödvändiga linjen måste vara att förstatliga de privata affärsbankerna och de större försäkringsbolagen (en del av de lokalt förankrade s. k. skadeförsäkringsbolagen som svarar för en ringa del av försäkringsväsendets roll på kreditmarknaden kan lämnas åt sidan). Vinsten med ett sådant förstatligande är att storfinansens maktställning åsamkas ett allvarligt slag. Härigenom ökar kraftigt möjligheterna för en samhällsekonomiskt styrd kapitalmarknad, som i sin tur bildar grunden för en medvetet styrd vidareuppbyggnad av landets näringsliv. Med ett i huvudsak förstatligat kreditväsende följer att helt andra principer måste komma till uttryck i banklagstiftningen och lagstiftningen om försäkringsrörelse. Om bifaller förslaget att hos regeringen begära förslag om förstatligande av affärsbanker och privata försäkringsbolag, följer således att ställning icke nu behöver tas till de ändringar i dessa företags verksamhet som regeringen föreslår i sin proposition. När det gäller AP-fonderna, som spelar en viktig roll på kreditmarknaden, är regeringens strävan att göra dessa till än mer lättutnyttjade redskap för det privata näringslivet som fondernas eventuella inflytande i företag inte skall få växa sig för stort. Regeringen vidgar således återlånsmöjligheterna och vill begränsa AP-fondernas aktieinnehav (4:e fondstyrelsens) till högst av ett företags aktier. AP-fondernas verksamhet som förvaltare av främst lönarbetarnas pensionspengar bör samordnas ytterligare. Den något konstlade uppdelningen på olika fondstyrelser bör därför avskaffas och AP-fonderna administreras av en styrelse i vilken representanter förde fackliga organisationerna skall ges majoritet. Den del av fondens verksamhet som lyder under fjärde fondstyrelsen bör helt ändra inriktning. AP-fondmedlen skall inte användas för att spekulera i privata företags aktier. Dessa medel bör i stället användas som en grundplåt i ett samhälleligt investeringsprogram för industriproduktion inom nu eftersatta områden: kollektivtrafiken, alternativ energiproduktion, miljöskydd osv. Av detta foijer att AP-fondens aktieinnehav i privata foretag borde avvecklas. Men när det gäller de statliga industrierna som AP-fonderna i stället borde användas till bör det inte finnas någon tioprocentsgräns. Även om skulle vidhålla uppfattningen att löntagarnas pengar i AP-fonden skall användas för aktieköp i privata bolag, finns ingen anledning att tioprocentsgränsen införs. Det finns inget skäl att diskriminera AP-fonden gentemot andra aktieägare. I propositionen förordas att bostadssektorn liksom skall vara prioriterad på kreditmarknaden. För att renodla prioriteringssystemet förordar regeringen två obligationsserier på marknaden, en för det prioriterade byggandet och en för det oprioriterade byggandet. Regeringsförslaget förutsätter att man accepterar de nuvarande förhållandena på bostadskreditmarknaden. Denna är enligt vår mening dock alltför splittrad. Bostädernas finansiering - systemet för belåning, lånetidens längd och räntans storlek - har avgörande betydelse för bostadsbyggandet och boendekostnaderna. De bostäder som byggs är dyra investeringar för samhället och de enskilda människorna. De skall användas i åtskilliga årtionden. Därför är det också så viktigt att få bort profiterna på det kapital som behövs. Det gäller att få "billigare pengar till bostadsbyggande och följdinvesteringar och att göra slut på det privata bankkapitalets miljardvinster. Hyresgästernas och den fackliga rörelsens gamla krav på en statlig bostadsbank och en statlig totalfinansiering av bostadsbyggande har alltid stötts av kommunisterna. En låg och fast ränta är också en förutsättning för låga boendekostnader liksom ett sytem för belåning som innebär att alla pengar kan erhållas på ett ställe i den takt som de behövs. Privata banker och kreditinrättningar skall ha skyldighet att bidra med kapital till bostadsbanken, till låg fast ränta. De privata hyreshusen måste ställas vid sidan av den statliga långivningen, och inga statliga lån skall medges för ny- eller ombyggnad av enskilt ägda flerfamiljshus. Enskilt ägda småhus bör få statliga lån endast om de skall bebos av låntagaren och om de byggs där småhusbyggande är den lämpligaste formen för bostadsförsörjningen. Särskilda lågräntelån med högst ränta utan årlig höjning och med amorteringstid skall ges till hyres- och flerfamiljshus hos de allmännyttiga och kooperativa bostadsföretagen. Med hänvisning till det anförda föreslås 1. att hos regeringen hemställa om förslag till förstatligande av affärsbankerna och de stora försäkringsbolagen, 2. att hos regeringen hemställa om förslag till omorganisation av AP-fonderna i enlighet med motionen, 3. att avslå förslaget till ny 12 a § i propositionens förslag till lagom ändring i reglementet (1959:293) angående allmänna pensionsfondens förvaltning, 4. att hos regeringen hemställa om förslag till bostadsbank i enlighet med motionen. (vpk) (vpk) (vpk) H. (vpk) (vpk)