mot · G202438 · 1979-01-17 00:00:00 — av m. fl. om översyn av lagstiftningen om fornminnen När det gäller kostnadsansvaret för arkeologisk undersökning eller särskild åtgärd för att bevara fornlämning är regeln enligt fornminneslagen att allmänt eller större enskilt arbetsföretag som berör fornlämning skall stå för kostnaderna, såvitt detta inte på grund av särskilda förhållanden är obilligt. I realiteten är det dessutom så att den s. k. obillighetsregeln tillämpats på ett så utomordentligt snävt sätt att den kommit att sakna all ekonomisk betydelse. Att byggnationen i många äldre stadskärnor på detta sätt belastas med mycket betydande extra kostnader, som i sin tur vältras över på hyresgäster av olika kategorier, har efter hand inneburit allt större problem. musei- och utställningssakkunniga, som på regeringens uppdrag hade att se över fornminneslagens olika stadganden, erkände också att effekterna kunde bli besvärande. Detta framgår bl. a. av följande skrivning: 1 äldre stadskärnor kan kombinationen av begränsad byggnadsrätt och förekomsten av djupa kulturlager samverka till att kostnaden för arkeologiska undersökningar blir orimligt höga i förhållande till produktionskostnaden (SOU 1972:45 s. 149). Men eftersom de sakkunniga utgick ifrån att nybyggnadsverksamheten i städernas centrala delar som regel avsåg servicefunktioner av olika slag, exempelvis varuhus, affärer, kontor, banker och kommunala förvaltningslokaler, föreslog utredningen inga åtgärder för att lyfta av kostnadsansvaret från byggnationen. Situationen är i varje fall numera annorlunda genom att bostadslägenheter på många håll utgör en allt större andel av nybyggnationen i kommunernas stadskärnor. Denna utveckling är också resultatet av en medveten strävan från kommunernas sida för att bryta kontoriseringen och livlösheten i våra stadskärnor. Tyvärr riskerar vi nu i allt fler städer med äldre kulturlager att hamna i ett läge där fornminneslagens kostnadsbestämmelser utgör ett hinder för fortsatt satsning på bostäder till rimliga kostnader i stadskärnorna. Ett exempel från torde i detta fall vara ganska belysande. 1 två kvarter (Repslagaren och ), vilka nu är aktuella för bostadsbebyggelse, beräknas de arkeologiska undersökningarna att uppgå till tillsammans över 1,5 milj. kr. Dessa kostnader kommer att innebära en fördyring med . per m2 lägenhetsyta och år eller ca . för en normal tvårumslägenhet. En fördyring av den storleksordningen är ingalunda unik utan tenderar i stället att bli alltmer vanligt förekommande. Det är helt klart att musei- och utställningssakkunnigas slutsats, att man inte funnit att gräv ningskostnader av detta slag i nämnvärd grad påverkat hyressättningen, knappast längre stämmer med verkligheten. Hyresgäströrelsen har med all rätt protesterat mot att hyresgästerna skall bära extra kostnader av en sådan storleksordning. Protesten är så mycket mera befogad som kostnadsläget för byggnadsprojekt i stadskärnorna ändå blir högt på grund av höga markkostnader, trånga arbetsplatser och speciella krav på utformningen av byggnaderna så att de väl ansluter till befintlig bebyggelse. Vi står alltså inför en situation där statsmakternas hittillsvarande vägran att bära en större andel av de kostnader som fornminneslagen medför kommer i direkt konflikt inte bara med ett socialt inriktat bostadsbyggande i stadskärnorna utan också med strävandena att bryta kontoriseringen i innerstäderna över huvud taget. Arkeologiska utgrävningar och undersökningar är en samhällsangelägenhet och bör i princip bekostas av samhället och inte av ett visst bostadsföretags hyresgäster. I varje fall borde det vara så att staten stod för de arkeologiska kostnaderna i de delar som dessa annars skulle drabba bostadslägenheter. bör därför enligt vår uppfattning begära att regeringen framlägger förslag för för att tillgodose detta krav. Det finns slutligen anledning att kort kommentera några påståenden som ibland används för att försvara nuvarande kostnadsfördelning. Musei- och utställningssakkunniga säger exempelvis i sitt betänkande helt frankt att "det får alltså i dylika fall i första hand bli en uppgift för arbetsföretaget att ta ställning till huruvida företaget med bibehållen lönsamhet kan bära den extrakostnad som en arkeologisk undersökning utgör. En sådan inställning hos kommunerna skulle i nuvarande läge lämna våra stadskärnor vidöppna för oansvarig exploatering och fortsatt snabb kontorisering. Ett annat flitigt förekommande påstående är att det bakom bestämmelserna i fornminneslagen om kostnadsansvaret skulle ligga en medveten strävan att väga olika intressen mot varandra. Såvitt vi kan se är det emellertid helt klart att inga av de intressen som denna motion försöker värna om på något sätt beaktas av fornminneslagens nuvarande utformning eller den praxis som statsmakterna utvecklat på basis av lagen. Med hänvisning till det anförda hemställs att hos regeringen anhåller att regeringen framlägger förslag till sådan ändring av fornminneslagen att bostadslägenheter icke belastas med kostnader för arkeologiska undersökningsarbeten. () PER ()