mot · G2021761 · 1979-01-25 00:00:00 — av m. fl. om en översyn av konkurslagen har antalet konkurser kraftigt ökat. Vid en studie av dessa kan de delas upp i två olika grupper. Vi har de konkurser som kan hänföras till den ekonomiska brottsliga verksamheten och som svarar för det mesta av ökningen, medan övriga kan sägas vara konjunktur-, struktur- eller branschbetingade. Ökningen av de planerade konkurserna och som bör inrymmas under den ekonomiska brottsligheten utgör ett allvarligt hot mot konkursen som institut, då flertalet av dessa konkurser ej leder till åtal och rättslig prövning. De konkurser som kan sägas vara betingade av yttre konkurrensförhållanden kan hänföras till sådana branscher - t. ex. tekoindustrin - vilka har varit ytterst starkt utsatta av en extrem import med återverkningar med krav om strukturanpassning. Motsvarande förhållanden kan även finnas inom särskilda specialbranscher, t. ex. verkstadsindustrin. Konkursen som ett av ett företag eller annan ekonomisk verksamhet måste finnas men måste genomgå en radikal förändring, varför nuvarande konkurslagstiftning måste ändras och anpassas till de förhållanden som i övrigt råder i samhället och till de krav som vi måste ställa då det gäller den sociala trygghet och anpassning till de målsättningar som vi har då det gäller industri-, arbetsmarknads- och sysselsättningspolitik. Därför måste konkurslagen ändras så att inte enbart borgenärernas intressen tillgodoses i konkursen. Även samhällets och de anställdas intressen måste nogsamt beaktas och följas upp. Flera konkurser skulle troligen kunnat undvikas, därest samhället med ett lämpligt instrument hade kunnat gå in i företaget på ett tidigare stadium och kunnat bidra med en planerad förnyelse av teknisk och administrativ ledning och med en riktad ekonomisk sanering av företaget. Orsaken till ökningen av antalet konkurser kan även sökas i att när ett företag närmar sig gränsen för att komma på obestånd kan borgenärer och ägare bli frestade att se den fördelaktigaste lösningen i att försätta företaget i konkurs, därför att nuvarande regler om prioriterade fordringar är skyddade från löneanspråken, eftersom dessa tas från lönegarantilagen och i större omfattning även kan täckas av stödet till nedläggningshotade företag. Således kan det vara förmånligare att sätta företaget i konkurs, därför att samhället ändock tar hänsyn till borgenärernas fordringar i bevakningen. Därmed minskas ägarnas och borgenärernas ansvar för att söka andra lösningar, och man väljer den lättaste och den ekonomiskt mest fördelaktiga vägen för att sanera företaget för att sedan ta över det igen. Närén konkurs inträder övertar konkursförvaltaren ansvaret och ledningen av företaget (konkursboet). Därvid försätts företaget i en unik situation; dels har förvaltaren enligt lag skyldighet att tillvarata borgenärernas intressen och avyttra boet så fort som möjligt på det för borgenärerna ekonomiskt mest fördelaktiga sättet, dels inträder en advokat som ny företagsledare (beslutsfattare) och saknar oftast de nödvändiga specialkunskaper som erfordras för att leda just det företaget. En onormal situation uppstår, i vilken varken trygghetslagar eller MBL kan tillämpas i den anda och mening som lagen ger uttryck för. Ett instrument att skapa anställningstrygghet sätts nästan helt ur spel. Flera konkursförvaltare har dock försökt att sätta de anställdas intressen i förgrunden och försökt att rädda driften vid det konkursdrabbade företaget. Men tyvärr får då de anställda och förvaltaren föra en ojämn kamp mot den statliga byråkratin och nuvarande bidragsdjungel för att finna lämpliga ekonomiska lösningar och finansieringsvägar för en ny ägare. inträder en spekulant på företaget först när företaget börjar stå stilla, därför att då kan han pressa till sig fördelaktigare villkor, vilket blir dyrare för staten vid det tillfället än om man valt en finansiering vid konkursutbrottet för inre struktur- och rationaliseringsåtgärder för att sedan kunna sälja ett friskt företag. Systemet med att enskilda jurister har konkurserna som ett stort välbetalt arbetsområde blir en ytterst dyr form av förvaltning och är ett helt oacceptabelt förhållande, eftersom nuvarande konkurslag i egenskap av speciallag inte ger samhället och de anställda det nödvändiga inflytande som är av allra största betydelse. Samhället har inga maktmedel att ta till om förvaltaren och borgenärerna beslutar att inte fortsätta driften vid företaget, trots att detta kan visa sig lönsamt och trots att företaget kan rekonstrueras så att det blir lönsamt. Nuvarande system måste omprövas och inriktas på en framtida lösning som innebär att det i varje län bör finnas ett enda organ dit företag förs för förvaltning och samordning. I detta sanerings- och planeringsorgan bör länsarbetsnämnden och utvecklingsfonden i länet fungera som basorganisation samt löntagarnas och näringslivets organisationer vara representerade. Detta skulle kunna fungera som ett statligt utvecklingsbolag på länsnivå och sortera under industri- och arbetsmarknadsdepartementen. I ett sådant utvecklingsbolag skulle finnas tillgängliga personella resurser - både jurister, ekonomer samt teknisk expertis - så att det skulle vara fullt möjligt att ta över de drabbade företagen för rekonstruktion, om sådan är möjlig. Tvingas man lägga ner företaget skall detta i så fall ske i socialt acceptabla former. Med hänvisning tili vad som anförts i motionen hemställs att hos regeringen begär en översyn av nu gällande konkurslag. () ()