mot · G2021108 · 1979-01-25 00:00:00 — Det är därför enligt vår mening av vikt att det entydigt fastslås att dessa skall inräknas i kommunernas förskoleplan. De fria kristna samfunden För de fria trossamfundens del bör i avvaktan på en mera slutgiltig lösning av förhållandet mellan staten och samfunden i första hand eftersträvas en successivt förbättrad arbetssituation. /72 utgår för vissa trossamfund bidrag till religiös verksamhet. De har efter hand räknats upp och utgör 27 milj. kr. I budgetpropositionen föreslås för /80 ett statsbidrag på 28 milj. kr. Utöver statsbidraget för den löpande verksamheten utgår /75 ett bidrag för den religiösa verksamheten till anskaffande av lokaler. Detta föreslås i budgetpropositionen höjt till 10,8 milj. kr., vilket innebär att det totala anslaget skulle komma att uppgå till knappt 39 milj. kr. Möjligheterna till betydande anslagshöjningar är i nuvarande ekonomiska situation begränsade. Förslag om vissa anslagshöjningar läggs ändå fram, vilket vi hälsar med tillfredsställelse. De avsevärt stigande kostnaderna, inte minst vad gäller det särskilt betydelsefulla och framgångsrika arbetet bland ungdom och på det sociala området, har medfört svårigheter att fortsätta med verksamheten i full utsträckning. De frivilligt insamlade medlen, de fria samfundens främsta finansieringskälla, har inte räckt. 1978/79: 1108 arna bör kunna bidraga till att de fria kristna samfundens viktiga verksamhet kan fortsätta. Restaurering och underhåll av kyrkobyggnader Restaurering och underhåll av kyrkobyggnader utgör en stor belastning för många församlingars ekonomi. Bidrag kan i vissa fall erhållas från . Ämbetet disponerar f. n. endast ca 4 milj. kr. för vård och underhåll av fornlämningar och andra kulturhistoriskt värdefulla byggnader. Restaurering av kyrkobyggnader har fått en liten del av dessa anslag. Även bidrar genom beredskapsarbeten, som dock är beroende av rådande konjunktur- och sysselsättningsläge. Enligt moderata samlingspartiets uppfattning bör bidrag kunna utgå, även om kyrkobyggnad inte klassas som kulturhistoriskt värdefull. Innehållet i begreppet kulturhistoriskt värdefull är föremål för skiftande bedömningar över tiden, och det kan ifrågasättas, om inte alla kyrkobyggnader är en del av vårt kulturarv. Särskilt väsentligt är det att de små och skattesvaga församlingarnas behov av bidrag tillgodoses. U-hjälp och mission Missionen och övrigt humanitärt hjälparbete har med knappa resurser nått utomordentliga resultat i . Moderata samlingspartiet har under en följd av år föreslagit att det statliga stödet till denna verksamhet bör byggas ut. Bidrag utgår via SIDA till enskilda organisationers biståndsverksamhet. De ökade kostnaderna för t. ex. olja och livsmedel har hårt drabbat även missionens och vissa enskilda organisationers verksamhet i uländerna. Moderata samlingspartiet anser, att inom anslaget för enskilda organisationer skall en större del än f. n. gå till missionens och andra enskilda humanitära sammanslutningars arbete i utvecklingsländerna. SIDA bör också få i uppdrag att bättre än ta till vara de värdefulla erfarenheter som samlas under de enskilda organisationernas arbete i . att frågan om de framtida relationerna mellan staten och skall lösas på ett sådant sätt att kyrkans karaktär av öppen, rikstäckande folkkyrka kan vidmakthållas, att den slutgiltiga lösningen på frågan om de framtida relationerna måste bygga på en bred kyrklig och politisk enighet, varvid kyrkomötets ställningstagande är av stor vikt, att det bör fastställas att även icke-kommunala förskolor skall inräknas i kommunernas förskoleplaner, att ökade möjligheter för finansiering av restaurering och vård av kyrkobyggnader skall beredas och att missionens och andra liknande enskilda sammanslutningars arbete i utvecklingsländerna skall underlättas. Tryggheten en medborgerlig rättighet I råder politisk enighet om att social trygghet är en medborgerlig rättighet. Knappast någon annanstans i världen satsar man sä mycket som i på den sociala tryggheten. har de sociala utgifterna stigit kraftigt. togs av bruttonationalprodukten i anspråk för dessa utgifter. beräknas den siffran enligt budgetpropositionen stiga till . Det bör emellertid observeras att höjningen av den allmänna välfärden inte nödvändigtvis eller ens sannolikt är proportionell mot de stigande kostnaderna. Höga kostnader kan lika gärna bero på brister i de många sociala stödsystemen eller på nödvändigheten att genom socialpolitiska åtgärder kompensera misslyckanden och misstag pä helt andra områden av samhällslivet. Det orimliga skattetrycket samt skatteoch bidragssystemens konstruktion med i många fall närmast groteska marginaleffekter pressar ner många människors disponibla inkomster så lågt, att de måste tillföras ständigt nya och höjda bidrag. För betydande grupper, framför allt större barnfamiljer, har det skett en betydande standardsänkning, därför att bidragen trots ständiga höjningar av de nominella beloppen inte kan hålla takten med de krafter som verkar i motsatt riktning. Det ställs oerhörda krav på en socialpolitik som skall garantera att gjorda trygghetsåtaganden infrias också och som dessutom skall lösa återstående och nytillkommande sociala problem. Det står klart att resurser för alla dessa behov inte kan åstadkommas genom att även i fortsättningen ta i anspråk en allt större del av BNP för sociala ändamål. I stället måste det bli en långt mer effektiv resursanvändning än . Sjukvårdssektorn är ett exempel. Här krävs decentralisering och strävan att anpassa vårdinsatserna till de verkliga behoven. Husläkare och hemsjukvård måste bli viktiga komponenter i framtidens sjukvård. Ett särskilt problem utgör missbruket av alkohol och narkotika. Betydande vårdresurser, i synnerhet sådana som medger långvarig effektiv rehabilitering, måste avsättas, om missbrukets offer skall kunna räddas tillbaka till ett meningsfullt liv. Metoderna för inkomstöverföring måste i många avseenden ändras. I synnerhet beträffande barnfamiljerna är detta uppenbart. Inkomstprövade bidrag i kombination med förödande marginalskatter löser inte utan förvärrar barnfamiljernas problem. Det måste löna sig att arbeta också om man har barn. 1978/79: 1108 Hälso- och sjukvården En kostnadskrävande sektor Hälso- och sjukvården tar av våra samlade resurser i anspråk mot ungefär hälften så stor andel . Vid en internationell jämförelse ligger också långt framme i fråga om vårdplatser, läkartäthet osv. Trots detta saknas ingalunda problem. Köerna till främst långtidsvården är långa. Stora svårigheter föreligger när det gäller att rekrytera och behålla personal. Pris- och löneökningarna har varit och är större än för samhället i övrigt. Vården upplevs ofta som opersonlig och anonym, inte minst därför att patienterna ständigt möter nya ansikten, ständigt nya läkare. Av statens, landstingens och kommunernas totala konsumtion svarar hälso- och sjukvården för ungefär en tredjedel. Detta innebär att den nödvändiga restriktiviteten i svensk ekonomi får konsekvenser också för utbyggnaden av hälso- och sjukvården. innebär den kraftiga förskjutningen mot högre och mer vårdbehövande åldrar i många avseenden ökade krav på hälso- och sjukvården. Såväl riksdag som regering har därför upprepade gånger slagit fast att äldresjukvården tillsammans med äldreomsorg och barnomsorg skall utgöra prioriterade områden. Skall de samhällsekonomiska målen kunna uppnås, krävs i övrigt yttersta återhållsamhet och fortlöpande omprioriteringar också från landstingens och kommunernas sida. måste patienten ständigt stå i centrum när insatserna inom hälso- och sjukvården planeras. Rationalisering och effektivisering betraktas ofta som fula ord när det gäller vård. Vården måste få kosta vad den kostar, heter det . Man gör det alltför lätt för sig, om man resonerar så. Vi vågar tvärtom påstå att effektivitet och mänsklighet på många sätt kan gå hand i hand. Kan vi bättre tillgodose önskemålet om att få träffa samma läkare vid återbesök, skulle det innebära en ökad trygghet för patienten och en effektivare användning av knappa läkarresurser. Motsvarande gäller föreslagen att så långt möjligt satsa på hem- och dagsjukvård i stället för institutionsbunden vård. En kvantitativ och kvalitativ förstärkning skulle kunna ge både mänskliga, vårdsmässiga och ekonomiska vinster. Förstärk dag- och hemsjukvård en För att stimulera en utbyggnad av dag- och hemsjukvården infördes vid förra årets början på trepartiregeringens förslag en särskild ersättning från sjukförsäkringen för sådan vård. Sammanlagt kan utgå högst . Avtalet om ersättning från försäkringen mellan trepartiregeringen och går ut . enligt vår mening utomordentligt viktigt att erfarenheterna av den nya ersättningen följs upp. Den bör vid behov förstärkas, eventuellt med särskild ersättning för hemsjukvårdsplatser där service kan erhållas också , t. ex. genom s. k. nattpatruller, som möjliggör såväl programmerade besök i hemmet som akuta utryckningar då detta påkallas. Stora vårdmässiga och mänskliga vinster står att hämta, om man genom insatser av anhöriga och/eller hemsamariter samt vårdlag bestående av sjukvårdsbiträden, undersköterskor, distriktssköterskor, sjukgymnaster, arbetsterapeuter och läkare kan göra det möjligt för fler patienter att bo kvar i sina hem och få en god medicinsk och social omvårdnad. Den bristande kontinuiteten också i den öppna vården bedömdes så allvarlig att en särskild utredning, den s. k. husläkarutredningen (officiellt kontinuitetsutredningen), fick dåvarande hälsovårdsministerns uppdrag att skyndsamt lägga fram förslag om hur man skall kunna förbättra kontinuiteten i vården och ge patienten möjlighet att etablera en fast kontakt med en läkare offentliganställd eller privatpraktiker som han känner förtroende för. Här kommer också distriktssköterskorna in i bilden som en ovärderlig resurs för svensk sjukvård när det gäller närhet, helhetssyn och kontinuitet. Utredningen remissbehandlas f. n. Moderata samlingspartiet vill starkt understryka angelägenheten av att snabbt bygga upp en lättillgänglig läkar- och sjuksköterskevård nära människorna med små vårdcentraler ute i bostadsområdena. Vi finner det också angeläget att verksamheten får en flexibel utformning och inte detalj regleras så att en anpassning till de starkt varierande förhållandena i landet försvåras. Förebyggande insatser och förbättrad egenvård Hur väl vi än bygger ut sjukvårdssystemet, kommer alltid en väsentlig del av hälsotillståndet i vårt land att bero på hur vi som enskilda individer är medvetna om hälsans villkor. Vi måste själva få och kunna ta en väsentlig del av ansvaret för vår egen hälsa, såväl vad gäller förebyggande åtgärder som i viss utsträckning även i fråga om diagnostik och behandling. Hälso- och sjukvården måste mer än nu satsa på information och kunskapsöverföring till patienter och allmänhet för att bevara hälsan, påskynda tillfrisknande öch förhindra återfall. Möjligheterna därtill måste aktivt tas till vara, vid vårdcentraler och distriktssköterskemottagningar, under sjukhusvistelser och vid apoteken. På detta område är det inte fråga om stora dramatiska reformer utan om ett tålmodigt vardagsarbete för att på olika sätt och med hjälp av modern informationsteknik stärka medvetandet om hälsa och sjukdom. Under trepartiregeringen tillkom också ett antal utredningar och pro 1978/79: 1108 jekt i detta syfte, såsom tobakskommittén, delegationen för livsmedelsoch näringsfrågor, läkemedelsinformationsutredningen och forskningsprojektet rörande möjligheterna att förstärka och förbättra egen vården. Generositet mot icke-konventionell behandling Sjukvården i är så god att man bör ha råd med största möjliga generositet mot icke-konventionella behandlingsformer. Riskfria naturmedel får, om de anmälts till , fr. o. m. säljas fritt. Det är också angeläget att komma fram till en lösning där de som sätter sitt hopp till preparat som THX och Iscador under lagliga former kan få tillgång till dem. , som snart väntas komma med sitt förslag, tillsattes av trepartiregeringen i syfte att komma till rätta med detta problem. Läkemedlen utgör en väsentlig del av en effektiv sjukvård. Debatten på detta område i har till stor del kommit att röra sig om huruvida läkemedelsindustrin skall socialiseras eller inte. En socialisering skulle dels minska effektiviteten i läkemedelsindustrin, dels kunna utgöra en fara för kontrollarbetet. Internationella erfarenheter visar tydligt att framstegen på läkemedelsområdet nästan helt sker i de länder där det finns en fri och konkurrerande läkemedelsindustri. Skulle produktionen av läkemedel koncentreras i statens hand, finns även risk för att kontrollen blir mindre rigorös. Även här visar internationella erfarenheter att kontrollen fungerar sämre i länder med statligt produktionsmonopol, genom att kontrollmyndigheten inte är lika fristående från producentintressen som i länder med en fri och konkurrerande läkemedelsindustri. Målet måste i stället vara att få allt bättre och säkrare läkemedel till rimliga priser och ett förbättrat läkemedelskunnande hos både personal och patienter. Läkemedlen felanvänds i stor utsträckning, vilket är ägnat att fördröja eller förhindra lindring och/eller tillfrisknande. Trepartiregeringen tillsatte tre utredningar, om fördjupad och effektiviserad läkemedelskontroll, om förbättrad läkemedelsinformation till såväl personal som patienter och om en effektiv prisövervakning i läkemedelshanteringens alla led. Dessa förelåg vid regeringsskiftet färdiga och remissbehandlade. Hela läkemedelsområdet har därigenom genomlysts på ett unikt sätt, och förutsättningar föreligger för ett kvalificerat reformarbete. Planerna på en samlad läkemedelsproposition måste fullföljas. Valfrihet i stället för vårdsocialisering Vårdutbudet måste så långt möjligt svara mot patienternas önskemål och behov. Det väsentliga kan inte rimligtvis vara om vården sker i regi eller inte, utan det är att det totala vårdutbudet inom sjukvårdsområdet är tillfredsställande till omfattning och utformning. Moderata samlingspartiet anser bestämt att privatpraktiserande värd utövare utgör ett oundgängligt komplement till den offentligt bedrivna vården. Lika bestämt tar vi avstånd från sådana tankegångar som i praktiken innebär att sjukvårdshuvudmännen skall avgöra om enskilt meddelad vård skall få förekomma och i så fall vilken omfattning den skall få ha. På sina håll driver man uppenbart linjen att landstingen skall ha oinskränkt makt över sjukvården. Så t. ex. beslutades på den senaste socialdemokratiska kongressen att man skulle verka för att samhället skall ge sådana resurser för ökad sjuk- och hälsovård att den privata vårdsektorn kan avvecklas. Det har i andra sammanhang tydligen diskuterats ett sätt att åstadkomma detta, nämligen att till landstingen överföra också de försäkringsmedel som betalas ut till de olika privata vårdgivare som är anslutna till försäkringen. Får sjukvårdshuvudmännen använda dessa medel efter eget gottfinnande, skulle det inom de landstingsområden där huvudmännen så önskar möjliggöra en effektiv strypning av den enskilt bedrivna vårdverksamheten. Resultatet skulle bli en socialisering av hälso- och sjukvården i regi. Moderata Samlingspartiets bestämda uppfattning är tvärtom att vårdutbudet så långt möjligt måste svara mot patienternas önskemål och behov. I stället för att ta bort vårdformer som många patienter vill ha, som ger valfrihet och dessutom oftast innebär lägre kostnader för skattebetalarna, gäller det att ta bort ekonomiska och andra hinder för de patienter som efterfrågar sådan vård. Monopol är aldrig eftersträvansvärt och det gäller också vårdsektorn. Där är mångfald och valfrihet ägnade att snabbare föra utvecklingen framåt och bidra till effektivare och mänskligare vårdformer. Detta utesluter ingalunda att mycket kan och bör göras för att förbättra samarbetet mellan enskilt och offentligt bedriven vård. Privat vård ofta föredömlig Även om den offentliga vården är nödvändig och oundgänglig, främst på de vårdnivåer där det krävs omfattande personella och materiella resurser, finns det stora områden där enskild vårdverksamhet är väl så lämpad. I många fall utgör den också ett mönster och föredöme för den offentliga verksamheten. Det gäller t. ex. den synnerligen patienttillvända ordningen med familjeläkare (husläkare) och familjetandläkare. Privat meddelad vård ställer sig dessutom väsentligt billigare för samhället/skattebetalarna än den offentliga. Viktigast är emellertid att den privat meddelade, försäkringssubventionerade vården garanterar patienterna mer lättillgänglig god vård till rimlig kostnad än enbart offentlig, av stordriftens nackdelar präglad vård någonsin skulle kunna göra. Av det skälet gjorde treparti 1978/79: 1108 regeringen det möjligt också för privatpraktiserande sjukgymnaster att ansluta sig till försäkringen för att den vägen hälla patientavgifterna nere. Men kretsen av ersättningsberättigade vårdgivare bör utökas. Närmast i tur bör de privatpraktiserande psykologerna komma. Genom de fr. o. m. 1975 gällande reglerna om ersättning från den allmänna försäkringen för privatläkarvård tillförsäkrades patienterna ökade möjligheter att fritt välja läkare till en låg kostnad. hade moderata samlingspartiet alltsedan införandet av enhetstaxereformen inom den öppna sjukvården verkat för sådana regler. De nya reglerna var dock behäftade med en allvarlig brist i och med att offentligt anställda läkare med fritidspraktik inte medgavs inträde i den allmänna försäkringen förrän de kunde visa att huvudmannen avböjt erbjudande från resp. läkare att utföra arbete på övertid. Detta kritiserades från moderat sida bl. a. i en partimotion (1975/76: 1979), där vi krävde att de s. k. fritidspraktikerna skulle få samma rätt som övriga privatpraktiker att ansluta sig till den allmänna försäkringen. Fritidspraktikern fungerar ofta liksom andra privatpraktiker som husläkare för sina patienter och fyller således en synnerligen viktig vårdfunktion. Då trepartiregeringen tillträdde , togs kravet upp i regeringsförklaringen. Som ett resultat av förhandlingar mellan berörda parter och av trepartiregeringens proposition 1976/77: 116 har fr. o. m. En utvärdering avses ske av de två första årens erfarenheter av denna lättnad i restriktionerna. Vi anser att likabehandling med avseende pä den allmänna försäkringen måste vara den vägledande principen även fortsättningsvis. Den inskränkning som fortfarande gäller för fritidspraktikerna, nämligen att de som ej arbetar heltid i offentlig tjänst fortfarande måste ha huvudmannens skriftliga avböjande beträffande ytterligare arbetsinsatser hos denne, bör enligt vår mening upphöra. Patienter som vänder sig till fritidspraktiker skall inte riskera att bli utestängda från möjligheterna att få vård till den lägre arvodeskostnad försäkringsersättningen möjliggör. Privatpraktiker också utanför storstäderna Om den allmänna strävan mot decentraliserad öppenvård skall kunna nå framgång, är privatpraktikerkårens fortbestånd absolut nödvändigt. Antalet privatpraktiker sjunker emellertid snabbt. Av de heltidsarbetande 1975 var 807 anslutna till försäkringen. var antalet endast 715 och dessutom var hälften eller äldre. Inte minst med tanke pä ett utbyggt husläkarsystem måste arbetsförhållandena för privatpraktikerna bli sådana att den nedåtgående trenden bryts. Det gäller således att stimulera en spridning av privatpraktikerverksamheten Det är viktigt att förstärka de ansatser som gjordes i denna riktning av trepartiregeringen. Det är också angeläget att bättre utnyttja den resurs som pensionerade, tidigare offentliganställda läkare kan innebära inom enskild verksamhet. Vad här anförts om etableringsstimulans och utnyttjande av pensionerad, tidigare offentliganställd personal äger samma giltighet för tandläkare som för läkare. När tandvårdsförsäkringen infördes, hade moderata samlingspartiet länge förespråkat en sådan. Då 1973 skulle ta ställning till förslaget om allmän tandvårdsförsäkring hävdade vi, att fem minimikrav måste ställas på en i kombination med en i offentlig regi bedriven tandvård väl fungerande tandvårdsförsäkring: Den skall vara effektiv. Den skall vara neutral till olika behandlingsmetoder. Den skall medge fritt tandläkarval. Den skall vara konkurrensfrämjande. Den skall undvika onödiga tvångsåtgärder. Vi menade, att propositionen inte uppfyllde något av dessa krav. För att komma till rätta därmed föreslog vi enhetlig återbäringstaxa, rätt till ersättning oavsett den försäkrades ålder, förhandlingsrätt för tandläkarnas och tandteknikernas fackliga organisationer vid fastställande av taxor, frivillig anslutning till försäkringen och att inga hinder skulle resas mot enskild etablering. Inget av förslagen vann dock riksdagsmajoritetens gehör. Sedan försäkringen i sin helhet trätt i kraft, visade erfarenheterna snart att våra invändningar och ändringsförslag var befogade. Vi har sedan i återkommit till dessa frågor åtskilliga gånger. Då trepartiregeringen tillträtt , uttalades i regeringsförklaringen att tandvårdsförsäkringens regler om etableringskontroll skulle ses över och försäkringen vidgas till att omfatta barn och ungdom. En parlamentarisk utredning tillsattes som f. n. arbetar med dessa frågor och som snart förväntas lägga fram sitt första delbetänkande. Sedan regeringsförklaringen avgivits uttalade socialförsäkringsutskottets borgerliga majoritet i betänkandet SfU 1976/77: 1: Enligt utskottets mening är det angeläget att man så långt det är möjligt söker tillgodose de försäkrades berättigade krav på fritt tandläkarval även och detta torde bäst kunna åstadkommas genom att tandläkarna bereds möjlighet att fritt etablera privatpraktik. Vi vill framhålla detta uttalande som en vägledande princip. Vi är emellertid medvetna om att det knappast låter sig göra att hastigt avveckla etableringsreglerna på tandvårdsområdet utan att ersätta dem med något som helst styrmedel. Sådana måste av regionalpolitiska skäl dvs. med hänsyn till främst glesbygdens behov finnas tillgängliga. De bör emellertid utformas så att de blir positiva, dvs. får formen av stimulans. De bör baseras på frivilliga och förtroendefulla överenskommelser mellan berörda myndigheter och de ifrågavarande yrkeskårernas fackliga företrädare. På så vis skulle balansen mellan den offentliga och den enskilda sektorn garanteras under harmoniska former, vilket knappast är uppnåeligt med styrmedel av tvångskaraktär. Trots de åtgärder som vidtagits från statsmakternas sida i syfte att stävja och begränsa narkotikamissbruket, har det antagit alltmer oroande former. Missbruket är störst i storstäderna, men det blir allt vanligare med missbruksproblem även i de medelstora och små tätorterna. Vad som framstår som särskilt allvarligt är att allt fler unga missbrukar narkotika. Det finns redan unga tonåringar som missbrukar heroin. Enbart i har över 100 i regel unga eller mycket unga människor avlidit av överdoser av narkotika. Narkomanerna finansierar i de allra flesta fall sitt missbruk genom grova förmögenhetsbrott eller prostitution. Den socialhjälp som betalas ut till dem går också regelmässigt direkt till inköp av narkotika. Den som innehar, överlåter, saluhåller eller tillverkar narkotika kan straffas enligt narkotikastrafflagen. Brott mot denna lag indelas i tre svårighetsgrader, nämligen narkotikaförseelse, narkotikabrott och grovt narkotikabrott, vilka kan bestraffas med resp. böter, böter eller fängelse i högst samt fängelse i ett till . Om narkotikalagstiftningen tillämpades konsekvent och all illegal befattning med narkotika ledde till kännbar påföljd eller ett meningsfullt rehabiliteringsprogram, är det troligt att man kunde hejda missbrukets utveckling. Möjligheten att döma till vård och rehabilitering måste således finnas. Vidtas inte kraftfulla åtgärder mot narkotikamissbruket löper man risken att narkotikan liksom alkoholen blir en del av vår kultur.