mot · G202396 · 1979-01-17 00:00:00 — Därför måste hyresgästerna driva kampen för rätten att bo kvar och för bevarande av miljövärden och sociala kontaktnät parallellt med kampen för en bättre bostadsstandard. Även i den moderna flerbostadshusbebyggelsen finns bra miljöer, men huvuddelen av miljonprogrammets bostadsområden präglas av en ensidig satsning på att så snabbt som möjligt få fram många bostäder. De är byggda med en tung industrialiserad metod, som förutsätter naturförstöring och upprepning i långa serier. Områdena är hårt exploaterade. Det finns inga arbetsplatser. Butikerna har samlats till stora centrumanläggningar, långt från bostäderna. Där finns också den kommunala servicen. Det kulturella utbudet är magert - det har koncentrerats till stadskärnorna. Lekplatser och uterum är i många fall otrivsamma eller rent av oanvändbara med torftig växtlighet och markbehandling. Den yttre miljön är svår och dyrbar att underhålla. Bristen på gemensamma lokaler och barnstugor är stor. Dessa områden präglas av privatbilismen. Stora parkeringsytor har anlagts i bostädernas närhet som gångavstånden till de kollektiva transportmedlen och till service ofta är långa. Detta bostadsbestånd ägs till största delen av allmännyttiga bostadsföretag. Här har de nyinflyttade - unga familjer och barnfamiljer - bosatt sig, och oftast har de inte haft något val. Även inom områdena har det ofta skett en segregation så att människor med sociala problem har koncentrerats till vissa gator och hus, vilket har förstärkt deras problem och otrygghet. Utformningen av dessa bostadsområden har varit ett hinder för människors gemenskap - för gemensamma aktiviteter och gemensamt arbete. Men trots de dåliga förutsättningarna samlar sig nu allt fler hyresgäster och arbetar för förbättringar av miljön. Kontaktkommittéer och byalag lägger fram konkreta krav på förbättringar av lekplatser och rekreationsområden, på gemensamma lokaler, nya barnstugor och mycket annat. De insatser som har gjorts från bostadsföretagens och samhällets sida har varit helt otillräckliga, och de boende skärper nu alltmer sina krav. Den satsning på en ökande andel småhusbyggande som har gjorts har inneburit en fortlöpande privatisering av boendet. Människor tvingas in i ett mönster som försvarar ägandets villkor. Småhusområdena byggs huvudsakligen för en familjetyp och utestänger en stor del av befolkningen - ungdomar, ensamstående, äldre. är småhusbebyggelsen attraktiv för byggmaterialindustrin och byggvaruhusen. Genom att alla problem förutsätts bli lösta individuellt, av varje familj, ökar marknaden för tillbehör till boendet: i varje hus en tvättmaskin, i varje trädgård en gräsklippare osv. Detta förstärker ett individuellt levnadssätt, konserverar hemarbetet och gör det närmast omöjligt att bygga upp en god kollektiv service. Den utspridda bebyggelsen förutsätter avsevärt högre anläggningskostnader, ökad privatbilism och är dessutom mycket energikrävande. Vidare har småhusbebyggelsen , för att hålla nere anläggningskostnaderna, ofta lokaliserats till den bästa jordbruksmarken. Också i småhusområdena präglas bostadsmiljön av monotoni och bristfällig standard. Framför allt gäller detta områden för gemensamma aktiviteter som lekplatser, parker, strövområden. Ett visst uppvaknande har skett när det gäller betydelsen av en väl utformad och utrustad boendemiljö. Men det verkar som om det enbart gäller redan begångna försummelser. Att lika torftiga boendemiljöer fortsätter att växa upp runt om i har inte föranlett någon åtgärd. Med statliga lån växer det ena småhusområdet efter det andra upp utan några gemensamma utrymmen och med dålig service. De få flerbostadshus som byggs får ett lustigare utseende än tidigare, men de grundläggande bristerna i den gemensamma miljön består. I städernas centralare delar byggs om och byggs nytt med ett så hårt utnyttjande av marken att inte ens de mest grundläggande behoven av gemensamma uterum och lokaler tillgodoses. En ny politik för bostadsmiljön En social bostadspolitik måste utgå från behovet av gemensamma aktiviteter och gemensamt arbete i bostadsområdet, av nya och mer kollektiva boendeformer samt av behovet av en vacker och innehållsrik yttre miljö. En social bostadspolitik innebär vidare att alla de svåra brister i miljön som vi har gått igenom angrips på ett kraftfullt sätt. En sådan politik innebär också att åtgärderna bestäms av de boendes uttalade krav och önskemål och att de genomfors under deras aktiva medverkan. Detta gäller även områden som skall byggas. För att en sådan politik skall bli möjlig krävs bl. a. ett kommunalt övertagande av privata hyreshus, kommunala insatser i form av planering, samordning och fördelning av alla lediga bostäder samt ett ekonomiskt stöd från staten av en helt annan omfattning än . o Bostadsområdet planeras och förvaltas tillsammans med dem som skall bo där/bor där och deras organisationer, o Ett byggnadssätt som innebär resurshushållning både i vad gäller naturens förutsättningar och energin, o Varje bostad skall ha nära tillgång till park eller grönområde, o Lokalisering av ej störande arbetsplatser till bostadsområdena, o Utbyggnad av barnomsorgen så att alla barn har plats på en närbelägen barnstuga. o Butiksservicen byggs ut så att alla har tillgång till en närbelägen dagligvarubutik. o Kommunalt stödda matställen i varje stadsdel - i forsta hand i ytterområdena. o En yttre miljö som stimulerar barn och vuxna till utevistelse och gemensamma aktiviteter, o Närbelägna fritidslokaler som förvaltas av de boende, o Lokaler för teater, musik, dans och mötesverksamhet i varje stadsdel, o Byggande av kollektivhus och lägenheter lämpade för mindre boendekollektiv samt andra åtgärder för ett mer kollektivt boende, o Kollektivtrafiken prioriteras på privatbilismens bekostnad, trafikmiljön utformas så att gående, cyklande och kollektivtrafikresenärer kommer i första hand. o Bostäder, lokaler och uterum samt kommunikationer görs tillgängliga för rörelsehindrade och äldre personer, o Ingen sänkning av lägenhetsstandarden. Vid upprustning av äldre bostadskvarter kräver vpk: o Utbyggnad av kollektivtrafiken och trafiksanering med en minskning av biltrafiken och parkeringsytorna, parkeringen samlas, cykelvägnät anordnas. o Gårdssanering och gårdssammanslagningar så att det blir utrymme för lek och utevistelse. o Lägenheterna rustas upp till en god bostadsstandard anpassad till husets förutsättningar. o En successiv sammanslagning av smålägenheter i första hand 1 r.o.k. och mindre - i en takt som inte hindrar kvarboende. Grundläggande för en social bostadspolitik är att de boende i flerbostadshusområdena har ett verkligt inflytande över sina boendeförhållanden, på förvaltning och service. Kraven på ökat boendeinflytande har ställts med allt större skärpa . Dessa krav tar fasta på flera led i boendet. Det gäller utformning av och påverkan på den inre boendemiljön, gemensamma utrymmen, service och förvaltning. Vidare har kraven gällt planering och produktion av bostaden och bostadsområden, där det särskilt uppmärksammats att de blivande hyresgästernas möjligheter till inflytande och medbestämmande över utformningen av kommande bebyggelse är otillräckliga. Kritiken mot begränsade och otillräckliga möjligheter för hyresgästerna att bestämma över sina egna boendeförhållanden gäller även i samband med bostadssanering såväl vid ombyggnad som vid rivning och nybyggnad. Från borgerligt håll har kraven på boendeinflytande - boendedemokrati mötts med förslag om att föra över hyresrättslägenheter till bostadsrätter. Det är riktigt att den som äger sin bostad eller som bor med bostadsrätt har ett inflytande över sin bostad och sin boendemiljö, medan den som bor i hyresrätt har ett mycket litet eller inget inflytande. Men det vore en kapitulation och en felaktig utgångspunkt att hävda det privata, individuella ägandet av bostaden som en avgörande förutsättning för inflytande och boendedemokrati. Det viktigaste är vilka medel som de boende har till sitt förfogande för att kollektivt kunna bestämma över sin boendemiljö. För att ytterst förverkliga kravet på boendedemokrati måste andra reformer på bostadspolitikens område genomföras. Det gäller t. ex. att effektivt motverka all privat vinstjakt, ägande och spekulation på bostadsmarknaden och i stället göra bostaden till en social rättighet. F. n. ger bostadsrätten det bästa inflytandet för de boende. Men hyresrätten som upplåtelseform behöver inte avskaffas eller utbytas för att utveckla boendedemokratin. Den förvaltningsform som tillämpas i bostadskooperationen bör kunna kombineras med ett kommunalt ägande. Vissa erfarenheter från försöksverksamhet med boendeinflytande visar att det är möjligt att inom de allmännyttiga företagens ram med bibehållen central förvaltning och administration ge hyresgästerna ett visst ansvar för förvaltningen av deras hus eller kvarter. Det gäller den yttre miljön och gemensamma utrymmen liksom vissa underhållsåtgärder i lägenheterna. Men är inflytandet för de boende starkt begränsat. I saneringsprocessen finns ett visst mått av boendeinflytande. Erfarenheterna av detta visar att ett enat hyresgästkollektiv kan nå vissa framgångar när det gäller att bestämma över planlösningar, utformning och standard vid en ombyggnad. Men den rätt till hyresgästinflytande över saneringen som finns i bostadssaneringslagen är fortfarande beroende av fastighetsägarens godtycke - rätten att besluta om själva saneringen ligger i allt väsentligt hos fastighetsägaren. Och vid rivning och nybyggnad finns över huvud taget ingen lagstadgad rätt till inflytande för hyresgästerna. En successiv övergång till andra former för förvaltning av hyreshusen med ökat inflytande för de boende kan motverka privatisering och stimulera till gemensamma aktiviteter. Flerbostadshusens möjligheter till kollektivt boende kan därigenom tas till vara på ett bättre sätt. Det ger större möjligheter att ta sig an de bostadshus som redan finns, att fylla dem med liv och ge dem ett bättre innehåll. Ett verkligt boendeinflytande kan på inte uppnås med ett bibehållande av privatägda hyreshus. En fördjupad och långt gående boendedemokrati blir möjlig först genom att den privata äganderätten till hyreshus upphävs. Husen måste överföras i ägo och ställas under förvaltning av hyresgästkollektivet. o Planering av bostadsbebyggelse tillsammans med dem som skall bo där/ bor där och deras organisationer, o Rätt för hyresgästerna till stridsåtgärder. o Förhandlingsskyldighet för fastighetsägare vid alla förändringar i boendeförhållandena. o Rätt för hyresgästerna att ta del av fastighetsägarens räkenskaper, o Skyldighet för fastighetsägaren att i samband med förhandling genomföra de utredningar som hyresgästerna begär, o Vetorätt för hyresgästerna mot privata fastighetsägares förvärv av hyreshus. o Berörda hyresgäster skall kollektivt ha ett avgörande inflytande över utformning, förändring och förvaltning av bostäderna samt närmiljön, o Kommunala planer för bostadsbyggande och sanering under aktiv medverkan av och i samförstånd med områdets hyresgäster, o Vid sanering skall alla hyresgäster ha kvarboenderätt eller återflyttningsrätt till i första hand samma lägenhet, i andra hand samma hus och i sista hand samma kvarter eller bostadsområde, o Hyresgästveto mot fastighetsägaren vid ombyggnad och rivning. Varje medborgares rätt att erhålla en människovärdig bostad tillgodoses av samhället. Citatet ovan är hämtat från vårt första partiprogram, punkt 10, antaget av socialdemokratiska vänsterparti . Kampen för bostaden som en social rättighet och kampen för en lagstiftning till hyresgästernas stöd är således lika gammal som partiet. Genom lagstiftning erhölls början till vad man kan kalla en social rättsordning på hyresmarknaden, den s. k. allmänna hyreslagen. Med anledning av svåra bostadsförhållanden tillkom 1917 den s. k. hyresstegringslagen, en föregångare till hyresregleringslagen, och den gällde till 1923. Först började man på allvar diskutera bostadsproblemets sociala aspekter, och 1933 kom bostadssociala utredningens betänkande. tillsattes hyreslagstiftningskommittén som lade fram förslag till ändringar av allmänna hyreslagen, och de ledde till en i stora drag ny lagstiftning som trädde i kraft . infördes sedan hyresregléringslagen som kom att helt avvecklas först . Hyresregleringslagen tillkom närmast som en hyresstoppslag, men det visade sig snart att den andra sidan av regleringen, uppsägningsskyddet, kom att bli den viktigaste och mest effektiva delen av lagen. I samband med att hyresregleringslagen successivt började avvecklas tillkom 1956 en ny lag om besittningsskydd, men det dröjde ända till 1968 innan besittningsskyddet (kvarboenderätten) skrevs in i den allmänna hyreslagen. De ändringar i hyresregleringslagen som trädde i kraft innebar att systemet med generella hyreshöjningar slopades och att begreppet bashyra infördes. Det blev lättare för hyresvärden att erhålla hyreshöjningar, men först efter överenskommelse mellan . Förbättringar genom hård kamp De förbättringar som skett av hyreslagstiftningen är resultat av en medveten kamp från arbetarrörelsens och hyresgästernas sida. De första hyresgästföreningarna och har skapats som instrument för hyresgästkampen och haft en avgörande betydelse för genomförandet. Hyresgästernas mångåriga kamp resulterade i en till stora delar ny hyreslag , som på några avgörande punkter innebar klara förbättringar för hyresgästerna. Det gällde bl. a. besittningsskyddet, rätten till reparation och underhåll, rätt till byte och överlåtelse av lägenhet och vissa hyresspärrar mot oskälig hyra. Hyresregleringen ersattes med ett nytt system, den s. k. bruksvärderingen, som innebär att hyrorna skall bestämmas med hänsyn till hyroma för jämförliga lägenheter. Då denna regel infördes sades ett primärt syfte vara att stärka besittningsskyddet och fä en spärr mot oskäliga hyror. Bruksvärdesreglerna har emellertid varit ett dåligt skydd för hyresgästerna mot omotiverade och oskäliga hyreshöjningar. Paragraf 48 i hyreslagen förutsätter och befrämjar nämligen ständiga hyreshöjningar och leder till att hyresnivån skruvas upp. Som lagtexten är utformad kan hyreshöjningar ske med hänvisning till de högsta hyrorna i ett jämförelsematerial. De får också överskridas bara de inte är påtagligt högre. Bostadssaneringslagen, som gäller , ger hyresgästerna vissa möjligheter att genomdriva en upprustning och förhindra s. k. lyxsaneringar. Genom tillkomsten av en hyresförhandlingslag har hyresgästorganisationerna tillförsäkrats en förhandlingsrätt på hela hyresmarknaden som införts för kommunala bostadsföretag. Mycket återstår att förändra Trots vissa framsteg och förbättringar återstår ännu mycket i arbetet för en bättre lagstiftning. Vpk har i olika sammanhang påtalat brister i hyreslagstiftningen och kräver att den måste förändras och förbättras så att hyresgästerna får mer att säga till om och fastighetsägarna mindre bestämmande-rätt. Hyreslagstiftningen måste ge hyresgästerna en grundläggande trygghet. Det innebär ett starkt besittningsskydd, bytesrätt, skydd mot hyreshöjningar och ett avgörande inflytande över sitt eget boende. o Besittningsskyddet förbättras vid andrahandsuthyrningar, för gemensamhetslokaler, s. k. tjänstebostäder och kopplade hyresavtal, o Uppsägningstiden för hyresgäster förkortas både vid uppsägning för avflyttning och förändring av hyresvillkor, o Bruksvärdesbestämmelserna ändras så att hyran inte får vara högre än hyran för jämförliga lägenheter, o Förbud mot tillämpning av bränsle-, va- och andra klausuler som inte svarar mot verkliga kostnader, o Bostadssaneringslagen måste förbättras så att de berörda hyresgästerna kollektivt får ett avgörande inflytande innefattande vetorätt över utformning, förändring och förvaltning av bostäderna och närmiljön. o Brister i hyresförhandlingslagen, som sammanhänger med fastighetsägarnas övertag i kraft av sitt ägande, avskaffas och möjlighet till stridsåtgärder från hyresgästerna införs, o I övrigt måste de förändringar i lagstiftningen ske som är nödvändiga för genomförande av de krav som ställs i denna motion. Hyresstopp för en social bostadspolitik Hyran är en tung post i budgeten för de flesta hushåll. har hyreskostnaderna ökat allt snabbare, t. o. m. snabbare än den kraftiga allmänna inflationen. ökade den genomsnittliga årshyran för en hyreslägenhet med 92,5 96. Varje hyreshöjning är en löneminskning. För att försvara sin levnadsstandard måste alltså arbetare och tjänstemän ta upp kampen mot hyreshöjningarna. I tider av ekonomisk kris framstår detta tydligare än annars. Så har rörelsen bland hyresgäster för hyresstopp vuxit sig allt starkare under den senaste lågkonjunkturen. Lågkonjunkturen, SAF:s allt hårdare attacker mot den lokala lönekampen har skapat ett skärpt läge i den ekonomiska kampen. Lönekampen är fortfarande central, men nödvändigheten att komplettera den med kamp mot pris- och hyreshöjningar blir allt påtagligare. Så har kampen mot hyreshöjningar börjat drivas inte enbart i bostadsområden och genom hyresgästföreningar utan även på arbetsplatser och i fackföreningar. Vpk kräver hyresstopp. Ett hyresstopp måste kombineras med stöd åt de allmännyttiga bostadsföretagen. Hyresstoppet skall gälla tills en ny bostadspolitik drivits igenom. Ett hyresstopp är alltså endast första steget i kampen mot hyreshöjningarna och måste kombineras med en ny bostadspolitik - en politik som angriper dem som gör vinster på andras bostäder. Hyresstopp genom ekonomiskt stöd till allmännyttan Hyresnivån i de allmännyttiga bostadsföretagen har stor betydelse för hyresnivån även i privata fastigheter. De privata värdarna kan visserligen tvingas att förhandla om hyran, men de s. k. bruksvärdesreglerna i hyreslagen garanterar dem minst lika stora hyreshöjningar som i likvärdiga allmännyttiga fastigheter. Det var kommunisterna som tog initiativ till de allmännyttiga bostadsföretagen för att motverka profiten i fastighetsförvaltningen. Företagen bildades som ett resultat av hyresgästernas och hyresgäströrelsens kamp, och fortfarande får de inte göra egen vinst på uthyrningen av lägenheter. befinner sig många allmännyttiga bostadsföretag i ständig ekonomisk kris. Kostnaderna stiger hastigt och leder till allt orimligare hyreskrav. Eftersom de ingår som en del i den kapitalistiska ekonomin blir deras s. k. självkostnadshyra ett slags marknadspris på lägenheter. ingår marknadsräntan på de pengar som lånats för att täcka kostnaderna för bygget innan det är färdigt, priset på marken inkl. tidigare spekulationsvinster, monopolvinster på byggnadsmaterial och vinster till privata byggföretag. När de allmännyttiga bostadsföretagen vill höja hyran för att få dessa skenande själ v kostnader täckta möts de av ett allt mera bestämt motstånd från hyresgäster som helt enkelt inte orkar med fler hyreshöjningar. De borgerliga partiernas svar på denna hyresgästopinion är krav på ökad privatisering av boendet. Attraktiva delar av allmännyttan skall förvandlas till äganderättslägenheter, småhusbyggandet skall öka. Dessa krav måste bestämt avvisas. De allmännyttiga bostadsföretagens ställning gör det lättare att utkräva socialt ansvar av dem. Även om de allmännyttiga bostadsföretagen är beroende av den kapitalistiska marknadsekonomin, så gör de ingen egen profit i förvaltningsledet. Att försvaga de allmännyttiga bostadsföretagen vore ett steg i rakt motsatt riktning till en bostadspolitik med socialt innehåll. Inget utrymme för kompromisser Vpk menar att kravet på hyresstopp måste drivas som ett absolut krav om stopp för hyreshöjningar. Det finns inget utrymme för kompromisser. Kravet på hyresstopp är ett politiskt krav. Vpk kräver i hyresstopp samt åtgärder som skall minska kostnaderna för byggandet. kräver kommunisterna ränte- och amorteringsfria lån för att täcka de allmännyttiga bostadsföretagens inkomstbortfall. Ett stöd till allmännyttan på . per m2 och år motsvarar . Detta skall jämföras med de årliga fastighetsvärdestegringarna som uppgår till . Skattesubventioner till småhusägandet motsvarar ca och har ökat med . Slopandet av den allmänna arbetsgivaravgiften minskar statens inkomster med . Stödet till hyresgästerna skulle bara motsvara en bråkdel av de enorma summor som öses ut till kapitalet i form av lån och subventioner. Inga subventioner till privata fastighetsägare Vpk menar att alla hyreshus bör överföras i samhällets ägo. Denna överföring underlättas om inga nya subventioner ges till privata hyreshus. Således bör de ränte- och amorteringsfria tilläggslån vpk föreslår komma endast allmännyttan till godo. Underhållslånen till hyreshus skall likaså bara ges till allmännyttiga bostadsföretag. Lånen skall vara ränte- och amorteringsfria och kunna utgå till alla årgångar. De allmännyttiga företagen har bestämda uppgifter som instrument för en social bostadspolitik och därmed ett större behov av stöd. De har i regel ett nyare bostadsbestånd, högre underhållsstandard, högre allmänna och sociala kostnader (fler barnfamiljer, tätare omflyttning). De har inte privata fastighetsägares möjligheter att laborera med skatteavdrag. Genom bruksvärdesbestämmelserna har dessa kostnader för allmännyttan förvandlats till extra profit åt privata fastighetsägare. Ekonomiskt stöd till enbart allmännyttan innebär att en kraftfull hyresgästopinion kan utnyttja bruksvärdesreglerna mot de privata värdarna. Därigenom skulle deras vinster minska och det privata fastighetsägandet bli mindre intressant. För en social bostadspolitik En social bostadspolitik med en socialistisk inriktning innebär långt gående förändringar och ingrepp mot privata vinst-och spekulationsintressen på hela bostadsmarknaden. Förändringarna skall ske på kapitalets, på vinsternas bekostnad, genom samhällsingripanden och -insatser i alla led på bostadsmarknaden: kapital, mark, byggnadsmaterial, byggande, ägande och förvaltning. Bostadsbank, tota/finansiering och lågränta Bostädernas finansiering - räntans storlek, lånetidens längd och systemet för belåning - har avgörande betydelse för boendekostnaderna. De bostäder som byggs är dyra investeringar för samhället och de enskilda människorna. De skall användas i åtskilliga årtionden. Därför är det också så viktigt att få bort profiterna på det kapital som behövs. Det gäller att få billigare pengar till bostadsbyggande och följdinvesteringar och att göra slut på det privata bankkapitalets miljardvinster. Hyresgästernas och den fackliga rörelsens gamla krav på en statlig bostadsbank och en statlig totalfmansiering av bostadsbyggandet har alltid stötts av kommunisterna. En låg och fast ränta är också en förutsättning för låga boendekostnader liksom ett system för belåning som innebär att alla pengar kan erhållas på ett ställe i den takt som de behövs. Privata banker och kreditinrättningar skall ha skyldighet att bidra med kapital till bostadsbanken, till låg fast ränta. De privata hyreshusen måste ställas vid sidan av den statliga lånegivningen, och inga statliga lån skall medges för ny- eller ombyggnad av enskilt ägda flerfamiljshus. Enskilt ägda småhus bör få statliga lån endast om de skall bebos av låntagaren och om de byggs där småhusbyggande är den lämpligaste formen för bostadsförsörjningen. Särskilda lågräntelån med högst ränta utan årlig höjning och med amorteringstid skall ges till hyres- och flerfamiljshus hos de allmännyttiga och kooperativa bostadsföretagen. Marken kommunägd med tomträtt i Arbetarrörelsens efterkrigsprogram ställdes kravet att tomtmarken iserås och läggs under tomträtt som en av förutsättningarna för en socialt inriktad bostadspolitik. Detta krav genomfördes inte under följande 30-åriga socialdemokratiska regeringstid. Man har nöjt sig med vissa i och för sig betydelsefulla förändringar, som inte förhindrat eller gjort slut på markspekulationen. Privata fastighetsägare i samråd och lierade med privata bygg- och finansintressen fortsätter alltjämt en verksamhet som bidrar till ständigt ökade boendekostnader.