mot · G2021652 · 1979-01-24 00:00:00 — Enligt vår mening utgör SVETAB:s verksamhet avseende företagsutveckling genom regionala bolag ett betydelsefullt inslag i den del av näringspolitiken som syftar till tillväxt och förnyelse. Det är angeläget att verksamheten utvecklas så, att den kommer att täcka hela landet. Det är i och för sig önskvärt att detta kan ske . Med hänsyn till uppgifternas natur anses det emellertid inte möjligt att på en gång utvidga verksamheten i sådan omfattning. Vi vill understryka att de regionala investmentbolagen enligt vår uppfattning skall ses som ett komplement till de regionala utvecklingsfonderna. Investmentbolagen bör därför bedriva sitt arbete i nära kontakt med de berörda utvecklingsfonderna. Vi föreslår därför att nu anvisar medel för etablerandet av ytterligare två regionala bolag, vilket bör kunna ske per innevarande år. Vidare bör 10 milj. kr. anvisas för ökning av aktiekapitalet i moderbolaget . Detta är motiverat med hänsyn till ökningen av verksamhetens omfattning och företagets begränsade egna kapital. Våra möjligheter att upprätthålla en god ekonomisk tillväxt och balans i ekonomin är i hög grad beroende av våra möjligheter att kunna konkurrera på exportmarknaden. Inom ramen för utvecklingsfondernas verksamhet bör övervägas om någon form av regionala säljbolag handelshus skall inrättas. Dessa handelshus kan t. ex. formas så, att utvecklingsfonden tillförs speciella resurser att satsa på stöd till företag vilka önskar ingå i ett sådant bolag. Avsikten med dylika regionala säljbolag skulle vara att ge småföretagare bättre förutsättningar att marknadsföra sina produkter i kombination med företag som tillhandahåller marknadsföringskunnande och annan för verksamhetens utveckling erforderlig service. De mindre företagarna saknar ofta kontakter, språkkunskaper m. m., vilka måste bedömas vara en nödvändighet om man med framgång skall kunna komma in på en marknad. Försöksverksamhet med handelshus pågår f. n. i tre utvecklingsfonder, i , och , och den mera preciserade utformningen av handelshusen bör därför anstå tills denna försöksverksamhet utvärderats. En förbättring av utbildningsmöjligheterna avseende tekniken att planera och koordinera systemförsäljning och leda komplexa industriprojekt bör kunna vara en annan väg att förbättra exportandelar. Målgruppen för en sådan utbildning är ansvarig personal i företag med uppgift att sälja stora nyckelfärdiga anläggningar, ta samordningsansvar för stora utvecklingsprojekt. har i många avseenden en avancerad teknologi och god konkurrensförmåga för export av stora projekt som kan anpassas efter beställarens individuella önskemål. Mot denna bakgrund bör enligt vår mening förutsättningarna prövas att införa en sådan utbildning avseende systemförsäljning och projekterad administration. I detta sammanhang vill vi framhålla att staten måste påta sig ett stort ansvar för att öppna möjligheterna till export beträffande anläggningar eller större system som bygger på ny och oprövad teknik. I sådana lägen finns det behov av företagare med referensanläggningar, vilka ofta kommer att bli utslagsgivande för den framtida försäljningen. Framtagning och försäljning av den första anläggningen skulle därför kunna ges ett statligt stöd i lämpliga former. Den industriella utvecklingsfonden, som vi föreslår skall inrättas, skulle här kunna spela en stor roll. Teknisk forskning och utveckling På förslag av trepartiregeringen beslutade om ett avsevärt förstärkt stöd till teknisk forskning och utveckling. beslutade dels att mer än fördubbla satsningen på energiforskning i realt penningvärde för nästa treårsperiod till , dels att avsevärt förstärka resurserna till styrelsen för teknisk utveckling (STU), som är statens centrala förvaltningsmyndighet för initiativ och stöd, planläggning och rådgivning rörande teknisk forskning och industriellt utvecklingsarbete. Samhällets insatser för att främja teknisk forskning och utveckling har flera syften. Ett är att förstärka svensk industris internationella konkurrenskraft och därmed medverka till att säkra sysselsättning och välfärd. Ett annat syfte är att bidra till att ta fram ny teknik och ny kunskap som förbättrar människornas miljö och levnadsförhållanden. Ett tredje syfte är att ta fram ny teknik som bidrar till lösning av viktiga nationella och internationella problem. Området teknisk forskning och utveckling få inte tillräcklig resursförstärkning, detta trots den tekniska utvecklingens stora betydelse för samhällsutvecklingen i stort. Samhället kan inte heller lämna teknikutvecklingen enbart åt näringslivet att sköta. Prioriteringarna måste göras också med utgångspunkt i viktiga samhälleliga behov inom och utom näringslivet. Samhället har ett ansvar för att utvecklingen påskyndas på särskilt angelägna områden, t. ex. energi- och resurssektom. Samhället kan också genom sina prioriteringar ta hänsyn till medborgarnas önskemål och rätt att värdera den tekniska utvecklingen och att göra detta medan utvecklingen fortfarande kan påverkas. Vi måste i ökad utsträckning värdera tekniken utifrån de konsekvenser den kan få för den mänskliga tillvaron. Vi kan inte acceptera en ohämmad teknisk utveckling utan hänsyn till dess verkningar för natur och miljö. Ett exempel på en teknisk utveckling med såväl positiva som negativa effekter är användningen av datorer och robotar. Det är en stor fördel att kunna utnyttja datorisering och robotutveckling för att klara enformiga masstransaktioner som kan vara mycket kostnadskrävande att utföra på annat sätt. Samma positiva effekter kan uppnås genom att farliga, tunga och smutsiga jobb elimineras genom mekanisering och automation. Men robotiseringen får inte tillåtas gå så långt, att den mänskliga arbetskraften slås ut för kortsiktiga ekonomiska vinster. Det gäller att hålla en balans mellan mänskliga och maskinella insatser. I längden gagnar det bäst både samhälle och enskilda individer. Dessa problem har tidigare behandlats av , och två utredningar tillsattes av trepartiregeringen för en genomlysning dels av datateknikens och elektronikens effekter på näringslivets utveckling, dels av konsekvenserna för sysselsättning och arbetsmiljö. I budgetpropositionen framhåller föredragande statsråd att STU:s stöd till uppfinnare bör utgå i oförminskad omfattning. Det innebär således en 8 å real nedskärning för produkt- och uppfinningsutveckling samt rådgivning. För att också i fortsättningen höja ambitionsnivån i stödet till uppfinnare föreslår vi att ytterligare 5 milj. kr. anvisas för detta ändamål. Inom programmet Kunskapsutveckling föreslås 120 milj. kr. Det innebär att också detta program ligger under budgetberedningens besparingsalternativ. Enligt föredraganden skall elektronik och datorbaserad produktionsteknologi prioriteras. Därutöver förordas att en grund bör läggas för framtida tillväxtområden som bioteknik. Det finns anledning betona det sistnämnda uttalandet. Ytterligare medel bör beräknas för detta ändamål samt för de fleråriga ramprogram som planeras i samarbete med olika institutioner och högskolor. Ett sådant ramprogram kan lämpligen omfatta kunskapsutveckling på området kemiska värmepumpar och energilagring, där intressanta projekt kräver en långsiktig satsning från samhällets sida. För programmet Kunskapsutveckling bör ytterligare 3 milj. kr. Inom ramen för den internationella programverksamheten finns delprogrammet Projektsamverkan, där ett område avser anpassad teknologi främst för u-ländemas behov. En sådan satsning ligger väl i linje med bl. a. riksdagsuttalanden i anslutning till behandlingen av propositionen om industribestånd. De blygsamma medel som använts på detta område bör nu förstärkas i enlighet med STU:s petita, alternativ 2, vilket innebär 3 milj. kr. bör uttala sig för STU:s program. I förra årets proposition angående forskning och utveckling fick STU nya uppgifter på teknikupphandlingens område. Mot 1978/79:1652 bör nu fullföljas i enlighet med STU:s program. I petitan har STU begärt 2,78 milj. kr. bör uttala sig för STU:s program i denna del. De regionala utvecklingsfondernas insatser skall inriktas på den mindre och medelstora företagsamheten. Det saknas däremot ett organ som tillhandahåller medel för finansiering av stora och riskfyllda projekt, vilka bygger på en framtidsinriktad teknologi. Fonden, som bör stå till regeringens förfogande, måste för att kunna uppfylla dessa ändamål få betydande resurser till sitt förfogande. Vi återkommer i samband med den industripolitiska propositionen. Den mindre och medelstora företagsamheten En huvudförutsättning för en decentraliserad närings- och företagsstruktur är en livskraftig mindre företagsamhet. De problem som strukturförändringarna i världsekonomin innebar för den svenska ekonomin påvisade behovet av att vi inom landet måste ha en självständig, livskraftig och mångfasetterad mindre företagsamhet vid sidan av de stora exportföretagen för att kunna slå vakt om sysselsättningen och vår materiella välfärd. De stora företagen saknar ofta den flexibilitet och de anpassningsmöjligheter som ett litet företag har och drabbas därigenom hårdare av ogynnsamma konkurrensförhållanden och en nedåtgående konjunktur. I andra hand drabbar detta småföretagen, eftersom de ofta är underleverantörer till de stora företagen. Vi måste därför göra kraftfulla insatser för att bygga upp ett mindre utlandsberoende näringsliv med en starkare hemmamarknad som kan möta vårt importberoende. Möjligheten att åstadkomma detta är en självständig, differentierad och spridd mindre företagsamhet. Kravet på en regional balans såväl inom som mellan olika landsdelar förutsätter en näringsstruktur med många små enheter. En sådan struktur är bl. a. en förutsättning för att de arbetsmarknadspolitiska åtgärder som man tvingas sätta in vid exempelvis strukturförändringar inte medför en ytterligare koncentration av befolkningen och därmed motverkar strävandena att skapa obalans i bebyggelse och näringsliv mellan skilda regioner. Utvecklingen har vidare inneburit berättigade krav från de anställda att få större insyn i och inflytande över företagets skötsel. Ett litet företag ger de anställda större möjligheter att påverka sin egen situation och att kunna påverka besluten samt en bättre överblick över företagets problem och möjligheter. De har lättare att anpassa sig till de lokala miljöbetingelserna och påverkar därför naturmiljön mindre än de stora företagen. Dessa utgångspunkter präglade de beslut om stöd till den mindre och medelstora företagsamheten som fattade på förslag av trepartiregeringen. Detta beslut innebar bl. a. att företagareföreningarna ombildades till regionala utvecklingsfonder med kraftigt förstärkta resurser och vidgade uppgifter. En central roll i den framtida näringspolitiken och regionalpolitiken kommer de regionala utvecklingsfonderna att få. Avsikten med ombildningen av företagareföreningarna till utvecklingsfonder var att stärka och förbättra möjligheterna till stöd för den mindre och medelstora företagsamheten, att stimulera nyföretagande samt att ge råd till uppfinnare och företag som vill utveckla produktidéer. Om näringspolitiken på ett helt annat sätt än tidigare inriktas på småföretagen, bl. a. genom satsningar på utvecklingsfonderna, som regionalpolitiken frigörs från det statiska ortsklassificeringssystemet då har ett par viktiga förutsättningar skapats för en mer decentralistisk samhällsutveckling. Enligt vår mening är de regionala utvecklingsfonderna med sin lokala förankring såväl politiskt som näringspolitiskt ett mycket viktigt instrument för en kraftfull regional näringspolitik. Fonderna får inte uppfattas som isolerade sektorsorgan utan som en del av en på länsnivå samordnad verksamhet för regional utveckling. Under har en modell för s. k. länsplanering utvecklats för att utgöra en samordnande planerings- och programfunktion med förankring på länsnivå. Kritik har riktats mot att verksamheten med länsstyrelserna som planeringsansvariga som länsplaneringen varit alltför detaljstyrd från central nivå inte fått önskat genomslag i konkret vidtagna åtgärder för att öka sysselsättningen, förbättra servicen etc. Tillspetsat kan hävdas att kopplingen mellan planering och genomförande saknats. För att åstadkomma denna koppling krävs insatser på såväl regional som central nivå. Olika länsorgan tillsammans med primärkommunerna måste komma in i planeringen på ett tidigt stadium och då inte enbart som uppgiftslämnare utan som deltagande parter vid uppläggningen av planering och planeringsarbete. En sådan uppläggning ger förutsättningar för en förankring av länsplaneringen hos politiker på såväl länsnivå som primärkommunal nivå, och de insatser som föreslås blir därmed bättre anpassade till de lokala förhållandena. Utvecklingsfonden kan bli ett politiskt organ på länsnivå som innehar en nyckelroll i vad gäller positiv utveckling av näringslivet och därigenom för sysselsättnings- och indirekt servicesituationen i länen. Detta kräver stor företagsekonomisk kompetens, kombinerad med en efter politiska och sektorsövergripande riktlinjer bedriven verksamhet. Den företagsekonomiska kompetensen finns redan i stor utsträckning. Det gäller att nu använda denna i ett rationellt utvecklingsarbete och erbjuda företagare hjälp och stöd. Fonderna bör i samråd med kom munerna ta initiativ och bedriva en offensiv näringspolitik på lokal nivå. Detta kan ske genom att exempelvis personella resurser avdelas för en uppsökande verksamhet bland företagare inom från sysselsättningssynpunkt speciella problemområden. Om företagaren så önskar och i samråd med denne kartläggs företagens problem och tänkbara sysselsättningsmöjligheter. Därefter kan ett program upprättas som anger hur företaget bör utvecklas. För att genomföra detta program kan det krävas att utvecklingsfonden i ett uppbyggnadsskede medverkar med rådgivningsstöd vid utformningen av ledningsfunktionen. Detta kräver enligt vår mening en mera differentierad stödområdesindelning, och vi har därför med tillfredsställelse tagit del av sysselsättningsutredningens förslag om den framtida regionalpolitikens utformning (SOU 1978: 62). Utredningens förslag om vidareutveckling av nuvarande stödområdessystem finner vi helt vara i linje med vår strävan att inrikta de regionalpolitiska insatserna så att även den inomregionala balansen främjas. Utredningen föreslår vilket måste ses som ett underkännande av tidigare fattade beslut om regional struktur att en ökad geografisk differentiering av stödinsatserna är nödvändig. Kommunerna skall enligt utredningens förslag indelas i olika stödområdesgrupper med ett kraftigt förstärkt stöd till de sämst ställda kommunerna. Stödet skall även kunna differentieras inom en och samma kommun. Kriterierna för klassificering av kommunerna baserar utredningen på bedömningen av den allmänna och långsiktiga sysselsättningssituationen. En förväntad negativ utveckling inom en viss kommun av sysselsättningsgrad, arbetslöshetstal och befolkningsutveckling är de faktorer som i första hand skall motivera en klassning som ger möjligheterna till de största regionalpolitiska insatserna. Vi vill dock understryka att den reella innebörden av utredningens klara avsteg från ortsklassificeringsprincipen kommer att bli beroende av hur man i resp. län klassificerar kommunerna. Det är enligt vår mening ytterst angeläget att klassificeringen blir sådan att företagen vid en total bedömning av lokaliseringsalternativ föredrar orter som är i störst behov av sysselsättning. förslag till en mer differentierad stödområdesindelning tillsammans med en aktiv åtgärdsinriktad och på lokal nivå förankrad länsplanering är enligt vår mening väsentliga förutsättningar för att en geografisk balans mellan utbud och efterfrågan på arbetskraft skall kunna uppnås och därmed en total sysselsättningsökning. Kort uttryckt innebär detta att ett för hela landet gällande sysselsättningsmål inkl. medel för att uppnå detta måste bygga på lokala/regionala förutsättningar. Att på central nivå fastställa mål och medel och i detaljerade anvisningar föreskriva hur dessa skall genom föras i orter och regioner med i olika avseenden speciella förutsättningar är helt felaktigt. På de lokala och regionala nivåerna måste verksamheten kunna bedrivas utan detaljstyrning och med en betydande frihet då det gäller samordning mellan olika sektorsorgan. Som ett komplement till de regionalpolitiska satsningarna kan också prövas möjligheten att differentiera uttaget av socialförsäkringsavgifterna i de områden där de största insatserna behöver göras. Detta generella komplement till det regionalpolitiska stödet bör enligt vår uppfattning närmare prövas i anslutning till framlägandet av den regionalpolitiska propositionen. Med en inriktning på de regionalpolitiska insatserna som ovan beskrivits får de regionala utvecklingsfonderna en mycket central ställning för strävandena att bereda utkomstmöjligheter åt alla oavsett bostadsort. I budgetpropositionen anvisas medel för utvecklingsfondernas administration - drygt 102 milj. kr. Detta innebär en uppräkning på ca 5 milj. kr. jämfört med tidigare anslag. Det torde dock behövas ytterligare medel, om de intentioner som samhället måste ha för att utveckla den mindre företagsamheten skall kunna tillgodoses. Vi föreslår därför att ytterligare 10 milj. kr. anvisas för detta ändamål. Vidare anvisas i avvaktan på propositionen ett medelstillskott på 100 milj. kr. för /80. Detta är helt otillräckligt om man skall kunna tillgodose det behov som dokumenterats från fonderna. Enligt vår mening måste på tilläggsbudget II anvisas 100 milj. kr. för att täcka fondernas medelsbehov. Efterfrågetrycket på resurser från fonderna torde komma att bli allt större allteftersom verksamheten finner mer stabila former, vilket vi bl. a. påpekade i vår reservation i anledning av propositionen 1978/79:50 om den ekonomiska politiken (AU 1978/ 79: 15). Vi återkommer till detta i samband med den industripolitiska propositionen. En väsentlig roll för balanserad sysselsättningsutveckling kan även en betydande decentralisering inom den offentliga sektom få. Det är inte bara så att den offentliga servicen måste upprätthållas i bygder med vikande befolkningsunderlag och att det måste finnas garanti för rimlig service på skilda områden också i glesbygden. Dessutom representerar den offentliga sektorn i sig en så väsentlig del av sysselsättningen att lokaliseringen av den offentliga sektorns arbetsplatser på ett helt annat sätt än måste uppmärksammas och underordnas den regionala planeringen. Det är då självklart att nytillkommande administrativa statliga enheter förläggs till orter utanför . bör uttala sig för att nytillkommande statliga centrala myndigheter skall lokaliseras till orter utanför . När det gäller den befintliga centrala statliga administrationen är det angeläget att planmässigt decentralisera funktioner. Detta ger dels beslut närmare människorna, dels en spridning av sysselsättningstillfällena. Frågorna om decentralisering i statsförvaltningen har behandlats såväl av decentraliseringsutredningen (SOU 1978: 52) som av sysselsättningsutredningen (SOU 1978:62). aktualiserade i sitt betänkande frågor om ett av statsmakterna fastlagt handlingsprogram för decentralisering av förvaltningen. anser att ett sådant handlingsprogram kan göras till ett verksamt regionalpolitisk! Vi föreslår att alla centrala statliga myndigheter skall åläggas att redovisa en plan för en successivt genomförd decentralisering inom resp. myndighets område. Denna plan bör fastställas av regeringen. Planen bör i normalfallet innehålla en reducering av myndighetens centralt placerade personalstyrka med en viss andel, , . Myndigheten kan därvid välja olika vägar för att uppnå detta mål. Det kan innebära att uppgifter delegeras till befintliga länsorgan. En annan väg är att upprätta filialer eller avdelningar ute i landet. De olika verkens individuella möjligheter får avgöra vilken väg som skall beträdas. Den översyn och genomlysning av verksamheten som skulle krävas för en sådan decentralisering skulle säkerligen dessutom ha en allmänt stimulerande och effektivitetshöjande effekt. För den framtida syselsättningsutvecklingen kommer hantverks- och servicenäringarna att få en stor betydelse. Ökad insikt om behovet av aktsamhet och hushållning med våra resurser kommer utan tvivel att leda till ett större behov av hantverksservice. Ett bevarat hantverkskunnande har även stor betydelse från försörjningsberedskapssynpunkt. har på initiativ från beslutat att hantverksnäringens situation och framtidsutsikter skall utredas. har regeringen givit statens industriverk i uppdrag att genomföra utredningen. Hantverksnäringen kan komma att spela en icke oväsentlig roll från sysselsättningssynpunkt. Hantverket måste därför enligt vår mening inordnas i de regional- och näringspolitiska satsningarna. Den tillsatta utredningen bör med anledning härav kompletteras med en parlamentarisk referensgrupp med uppgift att väga samman bl. a. närings-, sysselsättnings- och kulturpolitiska aspekter på hantverksnäringen utifrån det faktaunderlag som industriverket presenterar. beslut om nya riktlinjer för jordbrukspolitiken framhålls att den bör ingå som ett led i en aktiv regionalpolitik. Detta är en viktig markering, och i det kommande beslutet om en ny närings- och regionalpolitik måste betydelsen av en nära koppling mellan jordbrukspolitik och regionalpolitik fastslås. Den nya synen på behovet av samordning mellan regionalpolitik och jordbrukspolitik har speciellt kommit till uttryck i det särskilda stöd till lantbruksföretag m. m. i vissa glesbygder, som infördes fr. o. m. . Denna stödform har redan mött mycket stark efterfrågan, vilket medfört att de medel som lantbruksnämnderna haft att tillgå för ändamålet nu i stort sett är förbrukade. Stödformen har goda möjligheter att bli ett verkningsfullt instrument i strävandena att bibehålla och öka sysselsättningen i områden med svagt utvecklat näringsliv i övrigt. Med hänsyn till de goda erfarenheterna finns skäl att som såväl sysselsättningsutredningen som glesbygdsdelegationen anfört utvidga stödet till att avse även andra glesbygdsföretag. En sådan utvidgning av målgruppen kräver att medelsramarna höjs väsentligt. Vi avser återkomma med en preciserad begäran om medel i samband med att den regionalpolitiska propositionen läggs fram. Enligt vår mening talar starka skäl för att en samordning av administrationen av de olika formerna av stöd till glesbygden från samhällets sida sker. Vi vill i detta sammanhang erinra om att lantbruksnämnderna på ett förtjänstfullt sätt skött skärgårdsstödet. Lantbruksnämnderna har också av tradition en betydande kompetens i frågor som rör glesbygden. Det är därför naturligt att lantbruksnämnderna får ansvara för det utvidgade glesbygdsstödet, varigenom deras karaktär av landsbygdsnämnder blir starkare markerad. Utvecklingen inom arbetsmarknad och näringsliv i ger anledning till allvarlig oro. Problemen och svårigheterna är större än inom någon annan del av landet. Till avsevärd del sammanhänger detta med att näringslivet i hög grad är baserat på basnäringar såsom gruvindustri, stålindustri och skogsindustri. Dessa näringar har allmänt mött stora svårigheter andra hälft. Det synes också troligt att dessa svårigheter är av långsiktig natur, även om t. ex. konjunkturella förbättringar kan medföra bättre förutsättningar än som varit fallet . Betecknande för näringsliv är vidare det stora inslaget av statliga industriföretag. Sysselsättningen inom industrin äger till rum inom de stora statliga basindustriföretagen , och , sistnämnda hälftenägt. De ekonomiska problemen för samtliga dessa tre företag har aktualiserat särskilda insatser från statens sida. Det bör i sammanhanget noteras att omfattande investeringar gjorts i de nämnda industriföretagen. har investeringar utförts till en kostnad av inemot .