mot · G2021028 · 1979-01-23 00:00:00 — av m. fl. om ett , m. m. De senaste årens erfarenheter har klart visat att det allmänna saknar lämpliga styrmedel då det gäller att ingrioa i samband med framför allt större företags ekonomiska svårigheter. Dessa brister har haft många ur samhällets synpunkt skadliga konsekvenser. a. har de till slut nödvändiga ingripandena från statens sida fördröjts och ofta kommit vid en alldeles för sen tidpunkt. Detta har i sin tur inneburit ökade svårigheter för de anställda, minskade möjligheter att genomföra lämpliga strukturella åtgärder, svårigheter att få order till företag som man räknar med snart kommer på obestånd, onödig värdeförstöring, ökade förluster för oprioriterade fordringsägare m. m. För mindre och medelstora företag har dessa brister inte varit lika påtagliga, men det kan dock ifrågasättas om nuvarande förhållanden på området ens för dessa företags vidkommande är tillfredsställande. Staten är ju när det gäller denna typ av företag ofta en av de största fordringsägarna genom sina fordringar för skatter, arbetsgivaravgifter m. m., och staten är ju också den som i sista hand kommer att få bära den ekonomiska bördan, om ackordseller konkursfrågor inte blir handlagda på ett tillfredsställande sätt, inte minst när det gäller sysselsättningen. De anförda problemen är således angelägna samhällsfrågor och torde vara av sådan vikt att samhället borde ha väsentligt större möjligheter till inflytande, kontroll och medverkan vid resursutbyggnaden i fråga om ackordscentralernas verksamhet. Det kan väl konstateras att för större företag i krissituationer är det f. n. knappast möjligt att gå den normala vägen med betalningsinställelse och därefter utredningar om ackordsförfarande e. d. Det är inte att förvåna att man varken från det allmännas sida eller från företagens sida har velat gå vägen via betalningsinställelse, vilken för detta företags vidkommande utåt skulle uppfattats som inledningen till konkurs. Förhållandena på många områden är så radikalt annorlunda än tidigare, bl. a. genom den nya trygghetslagstiftningen, att man måste överväga nya instrument, när det gäller att finansiellt rekonstruera företag eller göra andra ingripanden av mera långtgående natur. Ur trygghetssynpunkt framstår det mer och mer som ett oavvisligt krav, att samhället skall kunna komma in på ett tillräckligt tidigt stadium och kunna vidta lämpliga åtgärder när sysselsättningen hotas för de anställda, inte minst i de stora företagen. Men det gäller inte bara de anställda i dessa företag utan också de anställda i företag som är leverantörer och som kan ha stora fordringar i de krisdrabbade företagen. En konkurs innebär ofta, att dessa oprioriterade fordringsägare inte kan fä ut någonting eller endast en ringa del av fordringarna, och detta i sin tur påverkar trygghet och sysselsättning förde anställda i dessa leverantörsföretag. De stora kreditgivarna, nämligen bankerna m. fl., har däremot i allmänhet tillfredsställande säkerheter försina lån. De kreditgivare som har bäst insyn i företagen och på ett tidigt stadium kan se riskerna för fortsatt kreditgivning, har sålunda också de bästa möjligheterna att gardera sig för eventuella förluster. Det innebär också att företagen med de sämsta säkerheterna i allmänhet löper successivt ökade risker ju längre det dröjer innan saneringsåtgärder vidtas. Det finns skäl anta att företagen själva knappast anser nuvarande förhållanden tillfredsställande. De krisdrabbade företagen torde själva i många fall ha föredragit att på ett avsevärt tidigare stadium ha haft möjligheter att inleda förhandlingar för att genomföra en finansiell rekonstruktion av företaget och därmed också i större utsträckning trygga sysselsättningen för de anställda. De skulle också i många fall därigenom kunnat undvika värdeförstöring av olika slag, ha kunnat hålla orderingången uppe på ett bättre sätt och över huvud taget haft ökade möjligheter att kunna överleva tills en bättre konjunktur inträder. Ur det allmännas synpunkt skulle givetvis en sådan utveckling ha inneburit stora fördelar såväl ur sysselsättningssynpunkt som ur statsfinansiell synpunkt. För att göra det möjligt att på ett helt annat sätt än f. n. kunna ingripa på ett tidigare stadium än som varit fallet, torde det vara nödvändigt att skapa ett institut, som skulle kunna hjälpa företagen att genomföra erforderliga rekonstruktionsåtgärder utan att detta behöver störa företagets normala produktion. Det skulle också innebära garantier till kunder och därmed skapa förutsättningar för en fortsatt orderingång, och det skulle också kunna skapa garantier för att man inte vidtager olämpliga åtgärder, som kan skada företaget på såväl kort som lång sikt. Närmast till hands torde ligga att tillskapa ett statligt , som skulle överta den verkställande ledningen . Den torde kanske få inledas med en betalningsinställelse, men andra alternativ kan också ifrågakomma. Det viktiga är att man får sådana resurser, att företagen kan ta upp förhandlingar med det nya institutet och därefter tillsammans vidta de åtgärder som är nödvändiga för att ge bästa möjliga förutsättningar för en fortsatt drift sedan erforderliga åtgärder vidtagits. Detta skulle också innebära ett viktigt bidrag till ökad sysselsättningstrygghet för de anställda i olika kategorier och medverka till en gynnsam utveckling av produktionen i landet. Med hänvisning till vad som anförts får vi hemställa att beslutar att anhålla att regeringen skyndsamt låter utreda frågan om att tillskapa ett statligt och att en sådan utredning även utreder och lämnar förslag om statens inflytande, kontroll och engagemang i resursutbyggnaden för ackordscentralerna och ävenledes överväger ett förstatligande av verksamheterna. () () () () . () i () () ()