mot · G202312 · 1979-01-16 00:00:00 — av m. fl. om rätt för nyttjanderättshavare att i vissa fall inlösa mark Historiskt sett har torp- och arrendesystemet i hög grad präglat ekonomisk utveckling och klassförhållanden på landsbygd, och alltjämt bevarar arrendesystemet sin betydelse i de klassiska storgodsområdena och i bolagsdominerade bygder. De styrande i har aldrig visat någon vilja att i grund förändra de ojämna ägandeförhållandena inom jord och skog. har aldrig, som många andra länder, upplevt någon verklig jordreform. Men emigrationen, baggböleriet och utflyttningen från landsbygden skapade i skilda politiska kretsar en viss stämning för åtgärder till arrendatorernas skydd. Ett exempel är egnahemsrörelsen, ett annat den s. k. ensittarlagen. Ensittarlagen innebar laglig rätt för vissa arrendatorer att påfordra friköp av arrendefastighet. När lagen infördes gav den sådan rätt åt arrendatorer som varit bosatta på fastigheten . Den var alltså en aktuell lag, formellt användbar också för andra än äldre arrendatorer. Den möjlighet lagen gav var tvåfaldig: dels kunde den som brukade jorden genom köp göras till ägare av jorden, dels kunde en i detta avseende högst otrygg grupp av människor garanteras trygghet till bosättning. Ensittarlagens betydelse föranledde 1947 krav från på att framflytta dess giltighetsområde i tiden. krävde i en skrivelse att friköpsrätten skulle gälla fastigheter, där bebyggelse funnits . Men undertiden hade nya förhållanden inträtt. Under mellankrigstidens depressioner och deflatoriska prisförhållanden hade innehav av realvärden inte varit ett särskilt framträdande medel att förmera sin rikedom med. blev emellertid markinnehav en källa till allt större spekulationsvinster. Koncentrationen av markägandet ökade. Det blev ett intresse att slå ut små jordägare och att undanröja de hinder som fanns för disposition över arrendejorden. Riksdagsskrivelsen nonchalerades av två på varandra följande kommittéer. När äntligen ett förslag i frågan kom 1967 gällde det i stället ensittarlagens avskaffande. 1 enlighet med beslutet utlöpte lagen - i tysthet. 1 denna motion avser vi inte att ta upparrendejordsfrågan i stort. Här berörs endast en speciell aspekt av frågan: tryggheten till bostaden. På landsbygden finns ett betydande antal människor som är ägare till bostadshus på ofri grund. Nuvarande rätts- och ägandeförhållanden medför för dessa människor en otrygg och också i övrigt ogynnsam situation. Ensittarlagens ofullständiga utformning och sedermera dess avskaffande har för dessa människor fått en rad nackdelar. Ensittarlagens bosättningsvillkor (kontinuerlig bosättning ) har gjort att alla som senare tillträdde arrendet icke kunde II sin bostad på fri grund. Lagens tidsgräns har gjort att de som med stöd av den nya bostadspolitiken byggt sig hem på ofri grund aldrig kunnat påfordra friköp av marken. De stigande markpriserna och spekulationsintresset har ökat otryggheten genom att skärpa främst bolagens och storgodsens intresse att göra sig av med småarrendatoreroch därvid till fördelaktigt pris förvärva husen. Otryggheten har i motsvarande mån slagit undan grunden för husägaren att på rimliga villkor realisera huset, på vilket han ofta nedlagt mycket arbete. Sedan ensittarlagen löpt ut har på många håll drastiska arrendehöjningar skett. Fideikommiss, bolag, kyrka och stat har tävlat i chockhöjningar. Det har ökat otryggheten, då förlust av bostaden och avyttring på ogynnsamma villkor varit en automatisk följd av tvånget att gå ifrån arrendet. Alltjämt finns en kategori äldre människor kvar, vilka formellt kunnat inlösa sina arrendefastigheter men som saknat ekonomiska möjligheter härtill eller genom bristande information inte har förstått sina juridiska rättigheter. Det måste anses angeläget att garantera trygghet till hus och hem för de här berörda medborgarna. Det handlar om människor i mestadels små omständigheter, som ofta fått leva ett hårt liv, som vanligen inte fått åtnjuta mycket av samhälleliga förmåner och för vilka det kan vara något av en livstragedi att bli tvingade till flyttning. Det svenska samhället och dess lagstiftare, som på så många sätt medvetet underlättat koncentration och sammanslagningar till fördel för de stora markägarna, bör i någon mån också tänka på dem vilkas odlingsinsatser och arbete fått så ringa officiellt erkännande. En laglig möjlighet att friköpa tomtmark bör därför tillskapas. Ägare till hus på ofri grund bör enligt en sådan lag kunna påfordra friköp av den tomtmark de anser nödvändig upp till en maximal areal av . Rätten bör åtminstone t. v. - begränsas till att gälla permanentbostäder. Fritidshusen utgör ett annorlunda problem och bör lämpligen utelämnas i detta sammanhang. Rätten bör inte gälla kommunalt ägd mark. Lagen bör vara tvingande och icke kunna begränsas genom privata avtal. Dess tillämplighet bör kunna brytas endast i fråga om hus belägna på mark som står under skydd enligt natur- eller miljövårdslagstiftning. bör då avgöra huruvida friköp av tomten från skyddssynpunkt är lämpligt. Den här föreslagna lagstiftningen är av okomplicerad natur. Det är dessutom av betydelse att friköpsmöjligheten realiseras utan dröjsmål. Att göra frågan till föremål för utredning måste anses både onödigt och opraktiskt. Mot bakgrund av vad här anförts föreslås att beslutar införa rätt till friköp av tomtmark för bostadshus på ofri grund och antar följande Lag om friköp av tomtmark för hus på ofri grund Den som med nyttjanderätt för bostadsändamål innehar annan tillhörig mark har rätt att lösa sig till tomtmark upp till en areal av under förutsättning dels att marken icke är i ägo, dels att marken varit bebyggd med boningshus, som utgjort permanent bostad åt nyttjanderättsinnehavaren. Står mark, som påfordras för inlösen, under skydd enligt gällande natureller miljövårdslagstiftning, skall besluta huruvida inlösen lämpligen bör ske. Inlösningsrätt enligt denna lag kan ej upphävas eller inskränkas genom avtal. Kostnad för lantmäteriförrättning i samband med inlösen enligt denna lag gäldas av statsverket. Denna lag träder i kraft . (vpk) (vpk) GOTAB 61066 Slockholm 1979