mot · G2021620 · 1979-01-25 00:00:00 — av m. fl. om den ekonomiska politiken har varit det årtionde då illusionerna om en krisfri kapitalism ånyo smulats sönder av verkligheten. hade det funnits många tecken som pekade mot de kristendenser som började blomma . Men likväl tog de kapitalismens försvarare med överraskning. Deras teoretiker hade ju bevisat att större störningar i den kapitalistiska ekonomin tillhörde en svunnen tid, och deras politiker och massmedier hade myntat välformulerade slagord om full-sysselsättningssamhällen, trygghet, välfärd och nya djärva mål. Därför stod den borgerliga teorins uttolkare som frågetecken, och politikerna fick känna att den traditionella politiken inte räckte till: mildrade den en yttring av krisen, så förvärrade den en annan. Krisen har inte - åtminstone inte ännu - haft samma dramatiska förlopp som den . Den har ett mera utdraget förlopp. Den tycks vara på en gång mindre dramatisk och djupare än 30-talskrisen. Den avslöjar motsättningar som den mest utvecklade kapitalismen skapar och inte har medel att lösa utan att dessa griper in i kapitalismens natur. Detta återspeglar sig också på det teoretiska planet. Medan 30-talskrisen åtföljdes av en fördjupning av det borgerliga ekonomiska tänkandet har 70talskrisen, som drabbat en bättre organiserad kapitalism, skapat viss förvirring bland borgerlighetens teoretiker. Det har uppstått ett vakuum i vilket reaktionära ideologer som . , , och . kunnat göra sig breda och fått ett praktiskt inflytande över de kapitalistiska staternas ekonomiska politik. Och i deras kölvatten försöker den svenska borgerlighetens egna akademiska eftersägare blanda bort korten om krisens verkliga karaktär och orsaker, allt för att ge de borgerliga politikerna och storkapitalet en rationell grund att vältra över ansvaret för krisen på de arbetande och låta dem få ta huvuddelen av dess sviter. har för de utvecklade kapitalistiska staterna inneburit att massarbetslösheten åter blivit verklighet. Vissa år har omkring 17 miljoner personer uppgivits som arbetslösa i de utvecklade kapitaliststaterna - en siffra som i verkligheten torde vara ännu värre då den redovisade arbetslösheten, inte bara i , underskattar det verkliga förhållandet. Härtill måste man också lägga den massarbetslöshet som det internationella storkapitalets utbredning i de s. k. medfört, detta om man vill ge en rättvisande bild av den internationella kapitalismen. med denna svåra arbetslöshet har inflationen ökat kraftigt jämfört med tidigare årtionden. fem av de kapitalistiska stormakterna: , , , och visar detta. hade dessa stater en sammanlagd inflationstakt på något . hade de sammantaget och i årsgenomsnitt en inflationstakt på . Det har hävdats att inflationen i den kapitalistiska världen orsakats av eller allvarligt påskyndats av den s. k. oljekrisen /74. Den jugoslaviske ekonomen anför i sin bok att effekten av oljeprishöjningarna överskattats. För det första påpekar han att inflationen började att öka före oljekrisen. Men dessutom visar exempelvis uppgifter från EEC att oljeprisökningarna bidrog till de allmänna prisökningarna i . Enligt statistik hade prisökningarna på alla råvaror inkl. oljan (energiråvaran kan ju inte ses isoleratjen 1,65-procentig effekt på inflationstakten 1973, som låg avsevärt . 1974 var dess andel på en inflation på . Dessa OECD-siffror avsåg utvecklingen i de sex största medlemsländerna inkl. och . Även om inflationstakten mattats något internationellt sett är den fortfarande genomsnittligt dubbelt så hög som på . Massarbetslösheten och inflationen är de för folkflertalet mest kännbara effekterna av krisen. Båda företeelserna drabbar hårt de arbetandes levnadsstandard och har fått svåra sociala konsekvenser. Även om i vissa kapitalistiska stater de arbetslösa ekonomiskt någorlunda kunnat hållas under armarna har den ökade arbetslösheten, den hotade och vissa år sänkta materiella levnadsstandarden även för dem som har arbete och det hårdare tempot och prestationsjakten i arbetslivet lett till en brutal utslagning som underblåsts av den starkt kommersialiserade och förflackade kultur, livsåskådning och livsstil som skapas, exploateras och exporteras av stora kapitalintressen - vilka ofta har sitt säte i de mäktigaste imperialistiska staterna. Trots den höga arbetslösheten har de utvecklade kapitaliststaterna i genomsnitt ändå kunnat hävda en ekonomisk tillväxt. Denna tillväxt har dock haft en tendens att avta. Detta faktum kan dock inte tolkas så att det skulle upphäva djupet och allvaret i den kapitalistiska ekonomins svårigheter. Det understryker i stället det motsägelsefyllda i den nuvarande krisen. Den har påskyndat en kraftig ökning av statens roll i de kapitalistiska ekonomierna, vilket i många länder avtecknat sig i statistiken som ökning av BNP. Krisen har heller inte slagit jämnt eller mellan olika produktionsgrenar. Den måste också ses i samband med en ökning av automationen, där arbetare ersätts med maskiner, där mängden kapital ökar men där profiten i förhållande till den totala kapitalinsatsen minskar. Bara de mest aningslösa eller kapitalismens ivrigaste försvarsadvokater vill förringa krisens allvarliga karaktär. Flera av den borgerliga ekonomiteorins mera seriösa forskare är allvarligt bekymrade över kapitalismens nuvarande utvecklingsförlopp och närmaste framtid. Grundorsaken till kapitalismens kriser står att finna i själva systemets karaktär. skrev: Det verkliga hindret för den kapitalistiska produktionen är kapitalet självt. Detta: att kapitalet och dess självförmering framstår som produktionens utgångspunkt och slutpunkt, dess motiv och ändamål;att produktionen bara är produktion för kapitalet och inte tvärtom, att produktionsmedlen bara är medel för en ständigt vidgad utformning av livsprocessen för producenternas samhälle." Man måste dock akta sig för att mekaniskt tro att kriser får kapitalismen att självdö. De är ett utlopp för de motstridiga krafterna i det kapitalistiska systemet och utgör, som skrev, alltid "bara tillfälliga våldsamma lösningar av de existerande motsägelserna, våldsamma eruptioner som för återställer den störda jämvikten. Kriserna medför å ena sidan att kapital slås ut, inaktiveras eller förstörs, men å den andra att annat kapital stärks och tillfälligt får ett ökat utrymme som det sedan i sin egen profitjakt beskär. Kapitalet kan bara få profit genom att direkt eller indirekt utsuga arbetskraft. Systemet är en ständig strid mellan kapital och lönarbete, mellan lön och profit, men också mellan kapitalisterna själva. Kapitalisterna försöker för att öka sina profiter hålla tillbaka de arbetandes löner. De försöker också se till att deras produktion utvidgas så mycket som möjligt. Men produktionens utvidgning kräver att den går att sälja. Eftersom den kapitalistiska profitjakten innebär en strävan att omättligt öka produktionen och med alla medel -1, ex. att ersätta arbetare med maskiner - hålla nere de arbetandes lönesumma, går förr eller senare produktionen inte att avyttra till de priser och profiter kapitalisterna vill ha. Kapitalisterna har låtit sitt kapital växa i alltför hög takt; de kan inte förutse sina konkurrenters planer på grund av produktionens uppspaltning, på grund av att produktionens olika delar - företagen - drivs för egen trots att hänsyn till helheten skulle kräva samordning. Resultatet blir motsatt kapitalisternas avsikter. De skapar nya produktionsmedel för att öka sina profiter, men får uppleva att profiten i förhållande till det satsade kapitalet tenderar att minska. Och när tendensen till minskad profitkvot kommer till uttryck, minskar kapitalägarna sina investeringar och en kris tar sin början. Den kapitalistiska ekonomin utvecklas i vågrörelser. Dess historia har inrymt dels kortare vågor, det som vanligen kallas konjunktursvängningar. Men dels kan man urskilja också längre vågrörelser. Sett ur vissa perspektiv, som t. ex. arbetslöshetens ökning, avtagande produktionstillväxt, dämpad investeringstakt osv. är kapitalismen nu på väg ner i en sådan längre vågdal. I och med att de gamla nationalstaterna har blivit för trånga för kapitalet har kapitalismen fått en internationell karaktär som intet tidigare samhällssystem i historien. Denna internationella karaktär hos kapitalismen har fått nya dimensioner i efterkrigstidens utveckling. Den internationella arbetsdelningen har fördjupats men genomgår också i den nuvarande krisen viktiga förskjutningar. De stora s. k. multinationella företagen har brett ut sig och växt i en sådan omfattning att de kan ställa sig över enskilda nationalstater. Detta ger dem stora möjligheter att spela ut olika stater mot varandra och försvårar de arbetandes kamp för sina intressen. Denna nya internationella dimension i det kapitalistiska systemet gör att kristendenserna uppträder i hela den kapitalistiska världen. Den gör att problem i vissa länder eller områden, inom vissa internationella branscher eller företag fortplantar sig till andra länder, områden osv. och ger krisen en allmän karaktär. Men inom ramen för denna allmänna kris finns tydligen variationer och motsägelsefyllda förlopp. Olika kapital utvecklas olika, och så förhåller det sig med olika länders ekonomier. De utvecklade imperialistiska staterna fortsätter att berika sig på de ekonomiskt underordnade och utplundrade ländernas bekostnad, som dock de oljeproducerande ländernas ekonomier kan göra vissa framsteg - vilka dock långtifrån kommer de breda folklagren till del. Vissa reaktionära spelar ut sin låga levnadsstandard, de arbetandes rättslöshet och en hög arbetslöshet för att locka till sig industriell verksamhet. Och det internationella kapitalet tackar och tar emot billig och rättighetslös arbetskraft till s. k. arbetsintensiv produktion. Detta ger inte bara mer profiter, det blir också ett antifackligt kampmedel som borgerligheten använder i alla imperialistiska stater för att hålla tillbaka de arbetandes levnadsnivå. Denna process försvagar inte de stora kapitalen, men väl vissa kapitalistiska staters nationella ekonomier och arbetarklassens läge. Den är också motsägelsefylld för de stora koncernerna. Den ökar deras profit, den kan i någon mån öka deras marknader i de som de på detta sätt ger en snedvriden, obalanserad, exportberoende, det internationella storkapitalet underordnad kvasiindustrialisering. Men pressar de arbetarklassen på andra håll bl. a. genom ökad arbetslöshet i de industrialiserade kapitalistiska staterna. På det viset gynnar de imperialistiska företagens satsningar på produktion i flera iänder deras profitkvot på ett dubbelt sätt, men gör också tendenser till överackumulation och relativ överproduktion till internationella företeelser. Med kapitalismens utveckling har hela det ekonomiska kretsloppet alltmer uppspaltats. Finans- och handelskapitalet har utmönstrat sig som särskilda delar. Att särskilt kapital sköter handeln innebär på sätt och vis en omväg för varan i varucirkulationen, det innebär att åtskiljandet mellan produktion och försäljning tilltar. Kapitalister måste få sälja sina varor för att de skall omvandlas till profiter. Men därför att de producerande kapitalisterna lyckas sälja varor till handelskapitalet kan kretsloppet där brytas , vilket allmänt ökar svåröverskådligheten i den på privata företag baserade ekonomin. Om åtskillnaden mellan försäljning och köp är en betingelse för kriser, vilket påpekade, så innebär den nuvarande uppspaltningen av handelskapitalet ökade svårigheter för det som finns kvar av marknadssignaler att nå produktionen. Finanskapitalets maktpolitiska betydelse inom den moderna kapitalismens produktionssystem behöver vi bara här erinra om; den är välbekant. Men med det särskilda finanskapitalet och finansinstituten har också kreditgivningen kommit att spela en allt större roll i de kapitalistiska ekonomierna. Det går igen på alla nivåer: från tillväxt i de kapitalistiska staternas statsskulder, till minskat eget kapital i företagen till konsumtion på avbetalning. Totalt sett skärper denna starkt växande kreditgivning inflationen och obalansen i de kapitalistiska ekonomierna, en obalans som dock varit stor nog kreditgivningen förutan. Med urskiljandet av finanskapital som en särskild gren följer uppkomsten av spekulation i värdepapper, valutor osv. som komplement till spekulation i fasta egendomar. När förhållandena inom varucirkulationen blir osäkra, när stora prisrubbningar sker och det internationella valutasystemet blir nästan kaotiskt osäkert drar sig kapitalet från varuproduktionen och till spekulationen. Stajner skriver: När instabiliteten kan hejdas börjar kapitalet alltmera att se sig om efter möjligheter att maximera sina intäkter utanför produktionens område. Därför motsätter det sig inte instabiliteten utan underblåser denna istället. Spekulationsvågorna sköljer över område efter område där utsikter finns till stora profiter; det har gällt spekulation i socker, guld, markpriser, valutor. Stajner pekar på en viktig förändring: Spekulationen har i hög grad monopoliserats till storkapitalet och har, till skillnad från förr, då den huvudsakligen ägde rum inom länder, blivit internationaliserad. bildas stora kapital uteslutande eller i huvudsak för spekulationssyfte. Detta är ett av de viktiga tecknen på degenerationen i det kapitalistiska världssystemet. Här har pekats på några drag i den internationella kapitalistiska utvecklingen: massarbetslösheten, inflationen, de stora internationella trusternas växande betydelse, den delvisa förändringen av den internationella arbetsdelningen helt på de s. k. multijättarnas villkor, den ökande spekulationen. Motsägelserna och motsättningarna i kapitalismen skärps. Men de har inte åtminstone inte än - rubbat kapitalets maktställning. De processer som pågår har en djupgående karaktär, de stör allvarligt det kapitalistiska systemet och avslöjar att det inte tryggar folkens försörjning och liv. Man kan inte säga att kapitalismen är oförmögen att lösa världens problem . Det är inte dess avsikt. Och framför allt: De stora problemen i världen, massfattigdom och massarbetslöshet, det ohämmade resursslöseriet och miljövandaliseringen, mängden av förtryck och förnedring har sin grund i kapitalismen, rofferiets och utsugningens system. 1 detta perspektiv måste de olika kapitalistiska staternas politik sättas. Det är som ett svar på de växande motsägelserna som statsfunktionerna i den kapitalistiska världen vidgats och de olika statsapparaterna aktivt och med omfattande åtgärder griper in i själva det ekonomiska systemets funktionssätt för att skyla över dess följder och stötta upp de egna kapitalägarna. Men trots den väldiga omfattningen av statsingripanden i de kapitalistiska ekonomierna har man inte kunnat undvika kristendenserna och utvecklingen in i en trots tillfälliga korta svängningar i olika riktningar - längre depressionsvåg. Regeringen och den ekonomiska politiken a. de utvecklingsdrag som här berörts är viktiga beståndsdelar i den historiska situationen därden ekonomiska politiken i nu skall formas. Men regeringens dokument om den ekonomiska politiken präglas av en närmast rörande aningslöshet om allvaret i det ekonomiska läget i den kapitalistiska världen. Dess internationella ekonomiska översikt, som delvis har formen av ländergenomgång, begränsar sig på ett oriktigt sätt bara till ett fåtal utvecklade kapitalistiska stater. Socialistiska staters ekonomi och utvecklingen i berörs bara i samband med de rika kapitaliststaternas råvaru- (främst olje-) försörjning. Detta visar vad de svenska regeringarna menar med internationell utveckling. Denna är i varje ekonomisk propositions internationella översikt liktydigt med , och de viktigaste eller närmaste staternas i utveckling. Inskränkningen till dessa stater kan man möjligen motivera med den ensidiga inriktningen på ekonomiska förbindelser och hur i många avseenden svansar efter de stora kapitalistiska staterna i den ekonomiska politiken. Men när man behandlar utvecklingen i detta fåtal kapitaliststater gör man det som om de internationella monopolen inte existerade, som om det inte funnes spekulanter, som om det inte funnes urskiljbara egenskaper hos den moderna kapitalismen som på en gång skapar massarbetslöshet och inflation. 1 stället behandlas arbetslösheten som något som bara finns där, inflationen som om den nästan bara berodde på oljepriser och hela den ekonomiska problematiken för kapitalistvärlden som om den bara vore en fråga om förhållanden av tillfällig konjunkturell art. Denna aningslöshet om omvärlden är inte bara en teoretisk fråga. Den upprepar sig när det gäller det egna landet och ligger till grund för det regeringen bedriver under namnet ekonomisk politik. När aningslöshet och ytlighet övergår i politisk praktik skall man ha tumme med försynen för att det inte skall sluta illa. Regeringen påstår att konjunkturen vände på ett avgörande sätt. Att konjunkturen, det ekonomiska förloppet, började att peka i något gynnsammare riktning än närmast innan torde väl rymma en viss Men vad är avgörande" med det? Kommer vi nu att vara befriade från lågkonjunkturer? Har kapitalismens inre motsägelser och motsättningar plötsligt hävts? Har det 1978 inträffat händelser för den svenska ekonomin som brutit den långsiktiga trenden mot en successivt djupnande lång vågdal? Inget av detta har hänt. Inte ens arbetslösheten har i verkligheten ännu minskat trots att företagen har ett något gynnsammare orderläge än förut. Den investeringsökning som regeringen kalkylerar med för den svenska industrin kommer inte på långt när att väga upp de senaste årens kraftiga investeringsminskningar. Regeringen övervärderar styrkan i omsvängningen. Folkpartiregeringen slår egentligen ett rekord i sin budget. De kristendenser som kommit till uttryck har skapat problem för borgerlighetens ekonomer och politiker. De har inte kunnat finna en politik som kunnat lösa upp dessa tendenser, därför att en sådan inte står att finna inom det nuvarande samhällets ramar. De har inte velat förstå vad som krävs, men de har ändå tagit initiativ och försökt påverka utvecklingen, låt vara till folkflertalets nackdel. Men den svenska folkpartiregeringen varken förstår situationen eller tar några som helst egna initiativ på den ekonomiska politikens områden. Den fortsätter i huvudsak i den borgerliga trepartiregeringens hjulspår och skryter över politiken då ekonomiministern hette och industriministern . Regeringen förlitar sig i stället på att det skall bli en exportledd tillväxt och för att få denna förtröstan på exportkapitalet att verka som politik påstår den att den genom att skapa förutsättningar för exportledd tillväxt givit den ekonomiska politiken en i grunden offensiv inriktning. I är det således offensiv politik att överlåta åt storfinansen inom exportindustrin att leda den ekonomiska utvecklingen! Regeringens passiva hållning gentemot ekonomins utveckling kommer till uttryck på många sätt i budgetpropositionen. Den uppmanar direkt kapitalisterna att så mycket som möjligt slå mynt av den sannolikt stundande högkonjunkturen: Företagen skall inte planera med sikte på att en ny nedgång kan komma. De bör i stället utnyttja tillfallet att förnya och förändra svenskt näringsliv. Men initiativet skall vara hos kapitalägarna. Om den industripolitik den borde ha skriver regeringen att det är viktigt att den får en sådan inriktning att en kapacitetsuppbyggnad av de expansiva delarna av det svenska näringslivet ej hindras. Därmed överlåter regeringen passivt åt de kapitalistiska vinstförväntningarna att avgöra hur industrin skall se ut. En sådan linje kan f. ö. också innebära en ökad utslagning av mindre företag. Om industriinvesteringarna skriver regeringen: Man kan räkna med att industriinvesteringarna åter börjar öka . Även när det gäller ekonomisk politik på litet blottar regeringen sin initiativlöshet: En måttlig tillväxt i den svenska ekonomin kommer dock inte till stånd Hur det skall gå beror i avgörande grad på utformningen av den ekonomiska politiken i vid mening. Det är angeläget att vi får en bred och djupgående diskussion om medlen att nå balans. Det är tur för folk att konjunkturen nu tillfälligt förbättras, oavsett regeringspolitiken. Regeringen har inget lärt av kapitalismens kris, vare sig i internationell eller nationell skala. Utvecklingen i ekonomi avviker inte i sina huvuddrag från kapitalismens utveckling internationellt, men har haft en sämre utveckling än genomsnittet i den kapitalistiska världen. Det gäller om såväl bruttonationalprodukten som industriproduktionen att tillväxttakten varit klart under OECD-genomsnittet. Inflationstakten, som under de forsta åren av årtiondet i höll sig något under OECD-snittet, har legat över. Kronan har devalverats. har upptagit stora lån utomlands. har koncentrationen av makt och kapital fortgått med oförminskad styrka. Den regionala obalansen har skärpts, och flyttlasspolitiken har åter börjat komma till heders. Viktiga delar av det svenska näringslivet har varit särskilt hårt drabbade. Några har t. o. m. nedrustats. Som regeringen framhåller i finansplanen: var det forsta land som lade fast ett program för att minska varvskapaciteten. Under den borgerliga trepartiregeringens period sänktes levnadsstandarden för folkflertalet. Den relativa tillbakagången för den svenska ekonomin gentemot andra kapitalistiska stater är ett faktum som när det gäller den materiella levnadsnivån ändå inte får överdramatiseras. hade ett gott utgångsläge. Och den svenska samhällsmekanismen har visat sig kunna klara att uppemot en halv miljon människor som vill men inte får komma in på den ordinarie arbetsmarknaden, står utanför denna. Men den relativa tillbakagången för är ändå illavarslande. Frågan är emellertid om den svenska kapitalismen är på relativ tillbakagång. Det är skillnad på och kapitalister. med att den svenska ekonomin relativt tappat mark tillhör den svenska storfinansen de kapitalistgrupper som expanderar internationellt och ökar sin andel av de kapitalistiska i-ländernas bestånd av utgående direktinvesteringar. Den svenska industrins sysselsättningsökning utomlands är större än minskningen av antalet industriarbetsplatser i . Det är i detta allvarliga läge för den svenska ekonomin som regeringen presenterar en närmast initiativlös budget. Den överlåter åt storfinansen att avgöra samhällsekonomins utveckling. Dess insatser i näringspolitiskt avseende går främst ut på att ge stöd åt bolagen, utan egentliga villor från samhällets sida. Regeringen skriver själv: Statens kapitaltillförsel till industrin över budgeten uppgår nu till betydande belopp som sammanlagt överstiger hela ökningen i banksystemets utlåning till industrin. Regeringen försöker alltså administrera statsapparaten men överlåter näringslivet, samhällets grundval, åt de ekonomiska maktgrupperna. Regeringen saknar en aktiv arbetsskapande politik, den fortsätter linjen att skyla över den egentliga arbetslösheten. Regeringens stora nummer om - som den framlagt i särskild proposition och som vi utförligt behandlar i anslutning därtill - visar med tydlighet dess handfallenhet inför problemen. Ingenting görs år orsakerna till utslagningen ur arbetslivet, en utslagning som blir alltmer brutal, inget görs för att minska denna utan förslaget syftar bara till att underlätta för utslagningens offer, vilket i och för sig är vällovligt men otillräckligt. Regeringen hyllar filosofin att vad den kallar offentlig verksamhet skall stå tillbaka för den privata, dvs. för kapitalägarnas verksamhet. Den vill dämpa de offentliga utgifterna för att ge utrymme åt det privata näringslivet. Denna utgångspunkt är felaktig. Mycket av den offentliga verksamheten är inte bara nödvändig utan också betydligt samhällsnyttigare än delar av produktionen inom den privata industrin. Det stora budgetunderskott som vuxit fram innebär stora inflationsrisker om man ser det i samband med den kraftigt ökade penningmängden och den oerhörda ansvällningen av spekulation som ägt rum .