mot · G2021501 · 1979-01-25 00:00:00 — av m. fl. om kravet på säkerhet vid statligt stöd till företag Att starta ett nytt företag innebär oftast ett ekonomiskt risktagande för den eller de som svarar för kapitalinsatsen. I många fall är det ett stort risktagande, särskilt i ett land som vårt där lönsamheten i genomsnitt är låg internationellt sett. Lägger man därtill den osäkerhet som präglat konjunkturerna både på hemmamarknaden och exportmarknaderna framstår risktagandet i än tydligare dager. Även en utvidgning av ett företag genom nyinvesteringar innebär risktaganden. Detta torde klart framgå av den mängd av företag som kämpar med ekonomiska svårigheter - varav ett växande antal slutar med konkurs. 1 stor utsträckning rör det sig om företag som är relativt nystartade eller som utvidgat verksamheten. Dessa förhållanden är - tillsammans med andra faktorer som Åmanlagar, genomsnittligt hög sjukfrånvaro, höga löne- och lönebikostnader och höga skatter - en grundläggande orsak till det ringa nyföretagandet och den låga investeringsvilja som råder inom svenskt näringsliv. Till bilden hör också en väsentlig faktor som gäller lånesäkerheten. Uppenbart är det så att de redan verksamma och solida enskilda företagarna i vårt land - som med sitt kunnande bör ha de största förutsättningarna för att skapa nya verksamheter och expandera vilket ger sysselsättning - blivit alltmer försiktiga och återhållsamma. När de skall låna investeringskapital krävs nämligen som regel att de låter inteckna sina tillgångar. Detta har tidigare framstått som naturligt, men nya faktorer har tillkommit som minskat benägenheten att riskera sin egendom som lånesäkerhet: dels är det nämnda förhållanden med ökat risktagande och låg avkastning, dels är det de statliga stödformer som finns och som gör det möjligt även för personer utan nämnvärda egna tillgångar att få stora lån för nyföretagande. Den redan etablerade företagaren som har inteckningsbara tillgångar kommer således att riskera dessa under det att den som inte har några egna tillgångar att riskera ändå kan få lån och annat stöd från staten. Detta kan av lätt begripliga skäl uppfattas som en orättvisa. regler som syftar till rättvisa förhållanden på detta område bör därför skapas. När det gäller frågan om vilka slag av säkerhet som bör krävas för ett statligt lokaliseringsstöd ger kungörelsen (1970:180, omtryckt 1978:573) om statligt regionalpolitiskt stöd ringa vägledning. I avsnittet om lokaliseringslån sägs således endast att den säkerhet skall finnas som fordras med hänsyn till låntagarens ekonomiska ställning och behov av rimlig ekonomisk rörelse 1* 1978/79. frihet samt till övriga omständigheter. Utförligare anvisningar saknas. Enligt strävar man vid behandlingen av lokaliseringsärenden generellt efter att få full säkerhet i form av pantbrev och inteckningar för de lån som lämnas. De säkerheter som tas har emellertid oftast förmånsrättslägen vilka är oacceptabla för den ordinarie kapitalmarknaden. Säkerheter i företagets reella egendom kompletteras oftast av personlig borgen av ägaren/företagsledaren. var full borgen vanlig, men har viss modifiering av dessa säkerhetskrav börjat tillämpas. kan således begränsad borgen accepteras, dvs. belopp som mer står i relation till borgensmannens förmögenhet än till lånebeloppets storlek. Betydande skillnader kan alltså förekomma i kravet på storleken av den personliga borgen. Enligt vad inhämtat kan det allmänt sägas att borgen inte krävs så mycket för att förstärka säkerheten som av andra orsaker. En företagare som satsat ett blygsamt eget kapital i rörelsen kan markera sin tro på företaget genom att borga för dess lån. En borgen kan också bidra till ökade ansträngningar från borgensmannens sida för att trygga en gynnsam utveckling av företaget. Storleken på borgenssumman får avgöra från fall till fall, uppger man från upplysningstjänsten. Det torde i vissa fall vara av värde att regler för kreditgivning och lånesäkerheter ger möjlighet till anpassning efter speciella förhållanden. Men det bör inte vara så att somliga företagare behäftas med ett betydande ekonomiskt risktagande medan andra - kanske de flesta - slipper undan en sådan belastning. Även om skälet skulle vara att de sistnämnda saknar inteckningsbara tillgångar och möjlighet till borgen så finns det inget skäl att godta den faktiska orättvisa som uppstår. Eftersom föreliggande omständigheter leder till att solida och kunniga företagare inte vill utvidga eller starta nya verksamheter, bör det vara angeläget att utforma regler beträffande lånesäkerheter som inte uppfattas som orättvisa och belastande på företagarens ekonomi. En företagare som skapat sig en ekonomisk trygghet skall inte behöva riskera denna när det kan konstateras att statliga låneinsatser skulle ha gjorts även om vederbörande varit utan inteckningsbara tillgångar eller möjligheter till borgen. Den redan etablerade företagaren bär ju ändå med sig ett värdefullt kapital i form av erfarenheter och kunnande. Mesta möjliga likhet måste råda när det gäller lånesäkerheter för skilda kategorier av företagare och nyföretagare. Orättvisor i det ekonomiska risktagandet får inte utgöra ett hinder för näringslivets expansion och sysselsättningens tryggande i vårt land. Med hänvisning till vad som här anförts hemställs att hos regeringen anhåller att nya regler för lånesäkerheten vid statliga stödåtgärder till företag utformas. () ()