mot · G2021290 · 1979-01-25 00:00:00 — av m. fl. om ungdomsorganisationerna och fritidspolitiken Moderata samlingspartiet vill värna det öppna samhället. Endast ett sådant samhälle förmår garantera varje människa möjlighet att själv välja livsstil och livsinnehåll inom de ramar som den sociala gemenskapen alla människor emellan uppställer. Statens och kommunernas verksamhet skall syfta till att säkerställa den mångfald som är det öppna samhällets förutsättning. Den offentliga makten skall verka positivt och stödjande, inte reglerande, styrande och inrutande. Enligt vår mening bör fritidspolitiken, liksom det offentliga stödet till ungdomsorganisationerna, formas från denna utgångspunkt. Fritidspolitiska åtgärder ses ofta som en avskild del i människornas tillvaro. Enligt vår mening är emellertid fritiden integrerad och jämställd med övrig verksamhet. Samhällets fritidspolitiska insatser skall syfta till att berika den enskilda människans totala livssituation och inte vara en kompensation för andra mindre tillfredsställande inslag i den vardagliga tillvaron. Föreningslivet utgör en betydande del av det samlade fritidsutbudet. Verksamheten i föreningar hjälper medlemmarna att förstå, värdera och tillämpa demokratiska arbetsmetoder. Där ges också möjligheter att utveckla självständighet, samverkan i grupp och ett aktivt samhällsengagemang. Föreningsarbetet bidrar också till att bryta isoleringen från medmänniskor, att utveckla olika intressen och att skapa förståelse och respekt för andras uppfattningar. Idrotten svarar för den absolut största delen inom fritidssektorn. Idrotten erbjuder en bred verksamhet alltifrån motionsidrott till professionalism. Enligt vår mening är alla former av idrottsutövande att betrakta som lika värdefulla och förtjänar statens och kommunernas stöd. Något motsatsförhållande mellan elitidrott och breddidrott skall inte skapas. Fria och av samhället obundna organisationer är en förutsättning för att även idrottslivet och friluftslivet skall kunna fortleva och utvecklas. En viktig del av föreningslivet utgörs av ungdomens egna organisationer. I dessa kan barn och ungdom i samarbete utveckla sina idéer och intressen. De får vara med om att ta ansvar för den verksamhet som bedrivs och därigenom ge ungdomsarbetet dess innehåll och form. Ungdomsorganisationerna har fått en växande betydelse i vårt samhälle. När ungdomar engageras i olika föreningsaktiviteter, tas inte bara deras intressen och verksamhetslust till vara i en skolning i demokratiska arbetsformer. Genom att erbjuda en meningsfull fritid gör ungdomsorganisationerna även en viktig samhällsinsats för att förhindra att ungdomar hamnar utanför gemenskapen. Inom flertalet ungdomsorganisationer, såväl ideellt verksamhetsinriktade som idrottsorganisationer, finns en markerad manlig dominans främst bland ledarna på högre nivå. Flertalet organisationer känner emellertid sitt ansvar för att uppnå en balans mellan könen i verksamheten och bland de förtroendevalda. För hela vårt samhälle, för unga människors fritidssysselsättning och ytterst för vår demokrati spelar alltså ungdomsorganisationer av de mest skilda slag en avgörande roll. För att garantera alla möjlighet till ett rikt föreningsliv har alla organisationer sitt berättigande. De mindre organisationerna företräder intressen och verksamheter som kanske för en del framstår som udda och perifera men som likväl för de människor som är engagerade i dem är viktiga för deras personliga tillfredsställelse. Staten eller kommunerna skall inte bedöma vilka organisationer som är särskilt förtjänstfulla och vilka aktiviteter och verksamhetsområden som skall anses vara av speciellt värde. Det är medlemmarna i ungdomsorganisationerna som själva skall bestämma över verksamhetsinriktningen. Staten och kommunerna måste lita på att ungdomarna och organisationerna leds av ansvarskännande människor som bättre än någon utomstående förmår avgöra vad som bäst gagnar medlemmarna. Om staten eller kommunerna direkt eller indirekt påverkar organisationernas prioriteringar och inriktning äventyras det fria organisationslivets livsnerv. I ungdomsorganisationerna ordnas verksamhet för barn och ungdomar framför allt på kvällstid. Med SIA-reformen ökar däremot möjligheterna att inom ramen för den samlade skoldagen och den allmänna fritidsverksamheten driva verksamhet även . SIA-skolan syftar bl. a. till närmare kontakter mellan skolan och föreningslivet för att ge eleverna nya infallsvinklar på samhället runt omkring dem och på undervisningen. Kontakter skall förmedlas till närsamhällets aktiviteter och ny stimulans tillföras skolarbetet. Det är emellertid viktigt att understryka att föreningarnas medverkan i skolan inte handlar om att erbjuda roliga sysselsättningar under de fria aktiviteterna så att eleverna lättare kan härda ut under de tråkiga lektionerna. Den samlade skoldagen har en rent pedagogisk uppgift som innebär att undervisning och fria aktiviteter skall varvas och stödja varandra. Under de fria aktiviteterna kan erfarenheter av olika slag göras och skilda tidigare teoretiskt diskuterade uppgifter prövas praktiskt. Föreningarnas medverkan under skoldagen måste underordna sig de för skolan fastställda målen och riktlinjerna. Föreningslivets medverkan skall dock i övrigt ske på föreningarnas egna villkor och bygga på ett förtroende från samhällsorganens sida. Det är skolans ledning som skall se till att möjligheter erbjuds för att det totala utbudet av föreningsaktiviteter skall uppfylla kravet på allsidighet och objektivitet. Detta gäller särskilt föreningar av politisk och religiös karaktär. Skolan får genom föreningslivets medverkan möjligheter att erbjuda eleverna varierande aktiviteter under den samlade skoldagen och en värdefull öppning mot samhället. Ungdomsorganisationerna får möjligheter till kontakt med eleverna-sina presumtiva medlemmar-och kan presenterasin verksamhet. får dessutom både skolan och föreningarna, som ibland var för sig uppfattas som isolerade institutioner, möjligheter till kontakter med varandra. Ett naturligt utflöde av vår grundsyn när det gäller ungdomsorganisationernas verksamhet är att det nödvändiga stödet till organisationerna i princip skall vara generellt. Det bör inte ankomma på staten eller kommunerna att via speciella bidragsformer peka ut områden där enligt de offentliga organens mening särskilda aktiviteter från organisationernas sida är påkallade. Hur behjärtansvärt ett visst aktivitetsområde än må vara måste staten och kommunerna avhålla sig från att genom riktade stödåtgärder söka styra organisationslivet i bestämda banor. har en flora av olika statliga bidrag till ungdomsorganisationerna vuxit fram. Staten ger särskilt stöd till ungdomsorganisationerna, bland mycket annat för alkohol- och narkotikaupplysning och för abortförebyggande åtgärder. Dessa områden är förvisso angelägna, men det är ändå tveksamt om stöd på de villkor som tillämpas är ändamålsenligt från vare sig stats och kommuns eller från ungdomsorganisationernas utgångspunkter. För flertalet ungdomsorganisationer är bidragsfloran så omfattande att uppemot en heltidstjänst krävs för bidragsbevakning och uppföljning. Vi betvivlar dessutom - för att ta alkohol- och narkotikaupplysningen som exempel - att den största vinsten i detta avseende ur samhällets synvinkel uppnås genom att stimulera fram vissa speciella aktiviteter. Kampanjer om alkohol- och narkotikamissbruk, genomförda av organisationer som inte har just detta som sin huvuduppgift, är sannolikt inte det mest effektiva sättet att förmå ungdomar att avhålla sig från att bruka stimulantia. Däremot kan den gemenskap som organisations- och föreningsverksamheten i allmänhet erbjuder ha en påtagligt avhållande verkan vad gäller alkohol- och narkotikamissbruk. Den gemenskapen stöds bäst med generella bidrag till föreningslivet. För organisationerna själva riskerar dessutom de specialdestinerade bidragen att verka styrande på verksamheten och avleda organisationerna från de speciella syften vilka de en gång bildats för att främja. En förändring av de nuvarande bidragsformerna är i hög grad angelägen. Också på och landstingskommunal nivå är selektiviteten i bidragen betydande. Vid överväganden om hur bidragsformerna lämpligast bör utformas centralt är det av betydelse att också närmare se till vilka effekter de olika kommunala bidragen har kommit att få. Vid sidan om allmänna bidrag, baserade på organisationernas storlek och bidrag för speciella ändamål, utgår stöd till ungdomsorganisationerna baserade på av dessa redovisade aktiviteter. Stödet utgår med . per aktivitet i vilken minst fem medlemmar deltagit . Dessutom utgår ofta kommunalt aktivitetsstöd efter i huvudsak samma kriterier. Syftet med aktivitetsstödet är enligt vår mening positivt. 1 teorin skall en sådan stödkonstruktion stimulera aktivitet till medlemmarnas fromma. Detta till trots kan det med fog hävdas att aktivitetsstödets positiva syfte kommit att överflyglas av administrativa svårigheter och på en del håll en inte lycklig anpassning av verksamheten till bidragets regler. Alternativet till att särskilt stödja aktiviteter i den form som f. n. sker är att acceptera att medlemskriteriet är det enda rättvisande när det gäller att bedöma en organisations storlek och verksamhet visavi en annan. För flertalet organisationer finns ett direkt samband mellan antalet meningsfulla lokala aktiviteter och antalet medlemmar. Med ett sådant synsätt skulle aktivitetsstödet kunna avskaffas och motsvarande medel överföras till det centrala stödet. Det får sedan ankomma på organisationerna själva att fördela detta stöd till lägre nivåer i den mån man finnér det lämpligt. Vill man ändå bibehålla ett särskilt stöd till aktiviteter talar starka skäl för att stödet överlåts till kommunerna som kan samordna detta med egna stödformer. Med bibehållen kostnadsfördelning mellan staten och kommunerna skulle en sådan omläggning kräva ett generellt statsbidrag för detta ändamål till kommunerna, ett statsbidrag som förslagsvis skulle kunna utgå på basis av antalet ungdomar i en viss ålder. Införs ett sådant stöd bör det emellertid enligt vår mening vara av temporär karaktär. Stöd till lokal verksamhet bör som princip vara en och inte en statlig angelägenhet. För att centralt stöd och statligt lokalt aktivitetsstöd skall utgå tillämpas regeln att lämnade uppgifter skall styrkas av bl. a. organisationens revisor. Detta krav har införts för att skapa säkrare garantier för att de av organisationerna lämnade uppgifterna är korrekta. En kontroll via revisorer är i synnerhet för de idéinriktade organisationerna den enda form som är acceptabel ur integritetssynpunkt. Trots revisorskravet förekommer alltjämt påståenden om att oriktiga uppgifter trots allt lämnas som grund för bidragsframställning. Sådana påståenden är för ungdomsorganisationerna själva besvärande och kan undergräva tilltron till det värdefulla arbete som dessa organisationer nedlägger. För att undanröja möjligheterna till sådan misstanke skulle kravet på tillstyrkan av revisor kunna skärpas till att gälla tillstyrkan av auktoriserad revisor. Den auktoriserade revisorns mera officiella ställning bör vara ägnad att stärka tilltron till de bidragsgrundande uppgifterna. Mot kravet på tillstyrkan av auktoriserad revisor har rests invändningen att somliga organisationer är så små att en auktoriserad revisor inte utnyttjas. När frågan om bidrag av en sådan storleksordning att kravet aktualiseras bör emellertid den kostnad som en auktoriserad revisor innebär ändå kunna anses som en skälig motprestation från organisationens sida. Med anledning av ett liknande krav 1978 hävdade kulturutskottet att fortlöpande följer hur kontrollinstrumenten skall vara utformade för att säkerställa att det redovisade bidragsunderlagets tillförlitlighet inte behöver ifrågasättas. Någon åtgärd har emellertid inte vidtagits från ungdomsrådets sida, varför det enligt vår mening finns anledning att ånyo fästa uppmärksamheten på uppföljningsfrågornas betydelse. Också vid sidan av rena föreningsbidrag har kommunerna viktiga uppgifter när det gäller att främja ett variationsrikt förenings- och fritidsutbud. Genom att ställa anläggningar, lokaler och material till förfogande och genom att ekonomiskt och praktiskt stödja kultur och fritidsaktiviteter av bestående och tillfällig natur kan kommunerna stimulera en bred fritidsverksamhet. De kommunala åtagandena innebär ofta ett stöd och en stimulans till befintligt föreningsliv. Lika ofta har emellertid det egna kommunala fritidsutbudet blivit en konkurrent till föreningslivet. Kommunerna bör enligt vår uppfattning i nära samarbete med det lokala föreningslivet hjälpa och stödja det genom att ställa lokaler till föreningarnas disposition. En verksamhet som drivs av eller kan bedrivas av föreningarna bör inte bedrivas i regi. I de fall där flera föreningar eller organisationer kan involveras bör kommunens åtagande begränsas till samordningsuppgifter. bör t. ex. de kommunala fritidsgårdarna ställas till föreningslivets gemensamma förfogande på så sätt att de olika föreningarna efter vars och ens idéeller verksamhetsinriktning på egna villkor kan bedriva verksamhet. Andra former av stöd Vissa ungdomsorganisationer och -aktiviteter är klart missgynnade. De problem en stor del av motorungdomarna brottas med är härvid bara ett exempel. Motor och motorsport utövar en betydande dragningskraft på många ungdomar. Detta växande motorintresse är av stort värde för hela samhället. Inte minst den s. k. föreningslösa ungdomen kan genom motorsporten länkas in på både för den enskilde och för samhället konstruktiva verksamhetsområden. Erfarenheten visar att där motororganisationer har goda arbetsbetingelser och förmår erbjuda en varierad verksamhet, där är också ungdomsproblemen små. Det statliga och kommunala stödet till motorsporten har varit blygsamt. I flertalet fall tvingas motororganisationerna själva anskaffa huvuddelen av de nödvändiga medlen för planerad verksamhet, medan andra idrotter erhåller ett mera frikostigt stöd. Behandlingen av planerna på ett motorstadion i anslutning till är härvid ett exempel. För att planerna skall kunna förverkligas krävs tillmötesgående i första hand från luftfartsverkets sida. Motorintresserade ungdomar har inte heller samma möjligheter som utövare av andra idrotter att få fullgöra värnpliktsutbildningen vid s. k. idrottskompanier. För den översta eliten motoridrottsmän är de ekonomiska villkoren för deltagande i internationellt idrottsutbyte därutöver synnerligen ogynnsamma. Denna snedbalans mellan motorsport och andra idrotter saknar sakliga motiv. De knapphändiga ekonomiska villkoren för motorintresserade är emellertid inte det överskuggande problemet - hur angelägen en förstärkt ekonomisk satsning på detta område än är. Besvärligare är den bristande förståelse för de motorintresserades krav och villkor som statsmakterna och många kommuner inte sällan uppvisar. En förbättrad kontakt mellan stat, kommun och motororganisationer är i hög grad påkallad. () skapades 1959 som speciellt kontakt- och samordningsorgan för ungdomsfrågor. Rådet har till uppgift att vara något av en ständig ungdomsutredning och att till andra berörda myndigheter framföra sina förslag om hur ungdomsintressena bäst skall kunna tillgodoses. På faller också uppgiften att se till att de olika inslagen i samhällets aktiviteter, riktade till ungdomar och ungdomsorganisationer, harmonierar med varandra. Inte minst SUR:s samordnande uppgift är viktig, eftersom ungdomsfrågor handläggs av många departement och myndigheter. Ändå finns det gränser för hur långt SUR:s samordningsuppgift skall drivas. har kommit att bli remissinstans för en rad statliga utredningar med anknytning till ungdom. I förstone framstår detta måhända som rimligt. Ungdomens egen statliga myndighet får genom remissförfarandet en direkt möjlighet att framföra sin mening. Remissmöjligheten blir emellertid mera tvivelaktig om rådet anser sig kallat att kanalisera en entydig ungdomsuppfattning. I ytterligt få fall finns det nämligen någon speciell ungdomsståndpunkt. Två motstående politiska ungdomsförbund, för att bara nämna ett exempel, kommer, trots den gemensamma beröringspunkten ungdom, oftast till skilda slutsatser, därför att man grundar sin samhällssyn på skilda ideologier. Att det är så är ingenting konstigt, utan tvärtom naturligt i ett samhälle som vårt, där ideologiska skiljelinjer bildar utgångspunkten för de förslag till förändringar som olika åsiktsgrupperingar för fram. Därtill kommer att rådet inte ens formellt har något mandat från ungdomsorganisationerna genom att rådet utses av regeringen utan samråd med organisationerna själva. Ett annat område där ungdomsrådet gör stora insatser är undersökningsverksamheten. Många av de undersökningar som rådet genomfört har varit värdefulla och kastat nytt ljus över förhållanden som påverkar ungdomsorganisationernas verksamhet. Ändå vore det av större värde om ungdomsrådet i fortsättningen inriktade sin verksamhet på undersökningar av ren pilotkaraktär. Undersökningar av hög kvalitet och med direkt anknytning till den verklighet som ungdomsorganisationerna upplever har både samhället och organisationerna nytta och glädje av. Undersökningar som under sken av objektivitet söker bevisa ideologiskt underbyggda teser undergräver däremot ungdomsrådets ställning. Det råder bred enighet om att ungdomsorganisationerna spelaren väsentlig roll för att erbjuda meningsfulla fritidssysselsättningar och bidrar till en demokratisk fostran av unga människor. Det är emellertid angeläget att framhålla att alla ungdomar inte söker aktiviteter av det slag ungdomsorganisationerna kan erbjuda. Föreningsliv stämmer helt enkelt inte med somliga människors val av livsform. Den naturliga strävan hos varje organisation att öka sitt medlemstal och dess medlemmars aktivitetsnivå får inte leda till trångsynthet gentemot andra former av individuella kultur- och fritidsupplevelser. Statens och kommunernas engagemang är nödvändigt för att underlätta och garantera mångfalden i utbudet av fritidsaktiviteter för att dessa verksamheter skall kunna erbjudas alla. Det är oacceptabelt om ekonomiska förhållanden skulle lägga hinder i vägen för människor att berika sin tillvaro med fritidssysselsättningar i enlighet med egna personliga önskemål. Stödet skall därvid utformas så att stat och kommun inte ger uttryck för några värderingar av olika verksamheters värde. För värdet av olika aktiviteter kan ytterst endast bedömas av den enskilde själv. Det är med denna utgångspunkt det kommersiella fritidsutbudet, dvs. det utbud av fritidsaktiviteter som erbjuds framför allt unga människor av andra än offentliga organ och ideella föreningar, skall bedömas. För vår del är det uppenbart att det kommersiella fritidsutbudet för många kan vara ett värdefullt komplement till ett aktivt föreningsengagemang. För vår del kan vi inte acceptera att kulturformer och fritidsverksamhet nedvärderas redan genom finansieringsformen. Åtskilliga av de aktiviteter som erbjuds i kommersiell form efterfrågas av och kan ha ett givet värde för många ungdomar. Att kritiken mot den s. k. kommersialiseringen av fritidspolitiken inte sällan är ytlig framgår inte minst av att samma typ av verksamheter, men med annan huvudman, ofta anses värd samhällets stöd. Enligt vår mening är det statens och kommunernas uppgift att stödja fritidsaktiviteter som kan göra utbudet fullständigare. För att ett sådant stöd skall bli effektivt krävs emellertid en vilja inte minst från ungdomsorganisationernas sida till eftertanke och förnyelse. Det dåliga utgångsläge som det ibland hävdas att ungdomsorganisationerna har gentemot det kommersiella fritidsutbudet är inte endast en fråga om bristande resurser. Skall organisationerna kunna attrahera nya medlemsgrupper i aktivt arbete är det nödvändigt att man förmår anpassa sig till de önskemål dagens ungdomar har. De problem ungdomsorganisationerna möter och de brister som alltjämt vidlåter inriktningen av de statliga och kommunala satsningarna på denna enligt vår mening väsentliga sektor motiverar särskilda överväganden. Dessa bör ske inom ramen för en parlamentarisk utredning med uppgift att se över vilka förändringar i det statliga och kommunala stödet till ungdomsorganisationerna och detta stöds uppföljning som är nödvändiga. Utgångspunkten bör vara att söka skapa ett stöd som med ett minimum av statlig styrning och statlig administrativ överbyggnad förmår garantera ungdomsorganisationerna sådana arbetsvillkor att de kan fylla sin fostrande och personlighetsstimulerande uppgift. I översynen, som är särskilt angelägen med tanke på de snabbt stigande ekonomiska resurser som kommer ungdomsorganisationerna till del, bör också ledarutbildningsaspekter liksom samordningsfrågorna på departementsnivå beaktas. Med hänvisning till det anförda hemställs att hos regeringen anhåller om en översyn av ungdomsorganisationernas arbetsvillkor i enlighet med vad som i motionen anförs. . NISSER (m) G. () i () () HANS NYHAGE (m) () PER ()