mot · G202757 · 1979-01-23 00:00:00 — av och om en ny renhållningslagstiftning hade kommunerna normalt endast att ägna sig åt renhållningen i tätorterna. Men från antogs en renhållningslag som gav kommunerna monopol på att forsla bort hushållsavfallet från varje enskild fastighet. Syftet med den nya renhållningslagen var säkert vällovligt. Men tyvärr kom alltför stelbent tillämpning av lagen att medföra stora konflikter mellan befolkning och de organ som hade att tillse att renhållningslagen efterlevdes. En brist i lagstiftningen var också att kommunen hade alltför små möjligheter att anpassa renhållningen till den lokala verkligheten. Kontroverserna i samband med tillämpningen av renhållningslagens bestämmelser blev mest framträdande i glesbygdsområdena. För att avhjälpa vissa av bristerna i den kommunala renhållningslagen gjordes vissa ändringar, som trädde i kraft från den 1 januari 1975.1 den nya renhållningskungörelse som då trädde i kraft gavs kommunerna vissa möjligheter att bevilja dispens. Förväntningarna på att dessa bestämmelser skulle tillämpas på ett smidigt sätt så att konflikter för framtiden i stort skulle kunna undvikas har tyvärr inte infriats. Detta har lett till att en mängd pensionärer i glesbygden har blivit utsatta för kronofogdarnas åtgärder och t. o. m. ställts inför domstol när de vägrat att betala renhållningsavgifterna på grund av att de inte har haft något avfall för avhämtning. Mot denna bakgrund tillkallade jordbruksminister en utredning som antog namnet och som hade uppdraget att före utgången av 1977 framlägga förslag till ändringar i renhållningslagstiftningen m. m. presenterade renhållningskommittén sitt betänkande, som har varit ute på remiss, men tyvärr ännu inte lett fram till något regeringsförslag. Majoriteten i renhållningskommittén begärde omfattande ändringar såväl i renhållingslag som i kungörelse. Man torde kunna beteckna förslagen såsom väl förankrade hos allmänheten under det att de byråkratiskt arbetande instanserna har rest vissa invändningar. Enligt vår uppfattning synes det vara en rimlig målsättning att renhållningsarbetet i samhället bör bedrivas på ett sådant sätt att det motsvarar allmänhetens behov och miljömässiga krav, och att de organ som har till uppgift att handlägga dessa frågor skall underordna sig dessa krav. Det får inte vara så att byråkratiska former skall vara styrande för tillämpningen och utformningen av renhållningslagstiftningen. Det kan från miljö- och energisynpunkt inte vara rimligt att transportera små mängder hushållsavfall från avlägsna glesbygder in till tippar eller förbränningsanläggningar i eller i omedelbar anslutning till tätorterna. Dylika avfallsanläggningar innebär, hur väl de än sköts, en negativ miljöpåkänning för de kringboende. Det är också viktigt att man när man fastställer behovet av hämtning av hushållsavfall beaktar sådana saker som förekomsten av multrum etc. Det bör faktiskt vara så att man bör uppmuntra människor att i stället för att använda den miljömässigt tveksamma vattenklosetten använda sig av multrum när det gäller att lösa detta problem i glesbygden. Man får heller inte bortse ifrån att mera tätbefolkade regioner i bara omfattar av landets totala yta, men härbärgerar ungefär 6,5 miljoner invånare. Glesbygden omfattar däremot utav yta och där bor bara ca 2 miljoner människor. 1 glesbygden bor alltså genomsnittlig bara ca fem personer per km2, och det torde säga sig självt att de miljömässiga konsekvenserna av avall från bebyggelse i sådana områden är minimala. Hos byråkratena finns ofta en förmyndarmentalitet som innebär att den enskilde själv inte skulle vara kapabel att bedöma i vilken omfattning han skulle behöva utnyttja samhällets tjänster för sophämtning etc. Vi menar att det tvärtom är så att man bör utgå ifrån att den aktuelle fastighetsägaren själv bäst bedömer i hur stor utsträckning han behöver utnyttja samhällets service. Endast i de fall då det är uppenbart att miljömässiga olägenheter uppkommer bör samhället inskrida och föreskriva hur sophämtningen för den aktuella fastigheten i glesbygd skall lösas. Vi hävdar att kommunen skall ha hela ansvaret för planeringen och organisationen av renhållningen och inte som vara beroende av dispens från för vissa lösningar. Kommunen bör alltså ha möjlighet att föreskriva undantag från bortforslingsskyldighet beträffande komposterbart hushållsavfall inom visst område i glesbygden. Förutsättning för ett sådant undantag skall vara att samtliga fastighetsinnehavare inom området enligt hälsovårdsnämndens bedömning får anses ha varaktig möjlighet att själva omhänderta avfallet på ett från sanitär synpunkt och miljövårdssynpunkt godtagbart sätt. Det ankommer på kommunen att besluta om områdets omfång. När det gäller trädgårdsavfall bör kommunen få dispensera sig även i fråga om områden som inte är av glesbygdskaraktär. Vi menar också att hälsovårdsnämnden skall ha befogenhet att efter ansökan av enskild fastighetsinnehavare besluta om avsteg från kommuns skyldighet att forsla bort avfall från fastighet inom renhållningstätort om det föreligger särskilda förutsättningar av varaktigt slag att omhänderta avfallet inom fastigheten på ett från sanitär synpunkt och miljövårdssynpunkt godtagbart sätt. Vi anser också att kommunen bör ha möjlighet att besluta att hämtning av hushållsavfall från fastighet skall kunna ske på annan plats än förvaringsplatsen i den aktuella fastigheten. Detta innebär att det s. k. Varasystemet skall kunna tillämpas fritt av kommunerna utan att utnyttja länsstyrelsedispens. När det gäller septiktankar och trekammarbrunnar ute i glesbygden och i mindre samhällen vill vi att kommunerna skall eftersträva att dessa töms av någon lokal entreprenör exempelvis jordbrukare i bygden så att denna form av avfall kan spridas direkt på åkrarna och plöjas ner. F. n. hämtas detta avfall i alltför stor utsträckning av kommunala entreprenörer, som sedan tömmer avfallet i kommunens reningsverk. Där blandas det upp med tungmetaller m. m. som kommer från dagvattnet, som förorenats av blyföroreningar i bensin m. m. och i industriavfall. Detta gör att avfallet i fråga blir bemängt med tungmetaller. Det är därför tveksamt om man i längden kan fortsätta att sprida rödslammet ute på åkrarna och plöja ner det utan framtida konsekvenser på grund av den icke oväsentliga uppblandning med tungmetaller som uppkommer på detta sätt. Vi anser att de av renhållningskommittén framlagda förslagen till lag om hantering av avfall med flera lagar i stort sett bör kunna ligga till grund för en ändrad lagstiftning. Självklart bör man dock beakta vad remissinstanserna främst - anfört, för att på allt sätt söka uppnå administrativt enkla och för allmänheten lättfattliga och acceptabla regler för sophantering m. m. Mot bakgrund av vad ovan anförts hemställs att begär att regeringen framlägger förslag till ny renhållningslagstiftning i huvudsaklig överensstämmelse med renhållningskommitténs förslag så att den nya lagstiftningen om möjligt kan träda i kraft fr. o. m. .