mot · G2021914 · 1979-01-25 00:00:00 — av m. fl. om den fria sektorn inom högskolan Den fria sektorn tillkom som ett resultat av regeringsförklaringen , där det slogs fast: Ingen totalspärr får finnas för tillträde till högskoleutbildning. Området utgörs av den utbildning i högskolan som motsvarar den tidigare mer allmänt inriktade utbildning vid de filosofiska fakulteterna som haft fritt tillträde med automatisk tilldelning av resurser för lärarkrafter i förhållande till antalet studerande. De fria allmänna utbildningslinjerna inom högskolan är f. n. ekonomlinjen, matematikerlinjen och samhällsplaneringen. Dessutom finns ett stort antal enstaka kurser med fritt tillträde. Den fria sektorn är av betydande omfattning. Antalet årsstudieplatser inom denna har beräknats uppgå till drygt 32 000. Antalet individer som studerar inom denna sektor är avsevärt större. Tusentals studerande har tack vare den fria sektorn fått den utbildningsplats de önskar, en plats som de inte skulle ha fått i en totalspärrad högskola. beslöt att införa totalspärr i högskolan. Argumenten som framförts för en totalspärr har varit bl. Anslagssystemet fungerar dåligt och den fria sektorn blir för dyr. Ett fritt tillträde är olämpligt ur arbetsmarknadssynpunkt. En ny akademikerexplosion med åtföljande humanistöverskott riskeras. Gränsdragning mellan högskola och studieförbund underlättas om hela högskolan spärras. Eftersom kvaliteten på undervisningen inom det fria området inte kan upprätthållas är en total spärr den enda garantin för att standarden bibehålls. Den fria sektorn på traditionella universitetsorter har fått växa på bekostnad av de nya mindre högskolorna. Den syn som här redovisas präglas av misstro mot individen och dennes förmåga att själv välja utbildningsväg. genomsyras argumenteringen av en övertro på samhällets och utbildningsmyndigheternas kapacitet att göra riktiga prognoser över arbetsmarknadens behov och högskoleväsendets dimensionering. De hittillsvarande erfarenheterna av försöken att administrativt styra utbildningen är dåliga. PUKAS-reformen är ett exempel, där studenterna själva dömde ut systemet. Utbildningsplaneringen har grundats mer på fromma förhoppningar än rena fakta och mycket talar för att en totalspärrad högskola blir ett nytt misslyckande för Totalspärren är framför allt lösningen på utbildningsbyråkratins problem. Det är emellertid uppenbart att anslagssystemet fungerat mindre tillfredsställande. Skälet till detta är huvudsakligen att anslagssystemet konstruerats för en totaldimensionerad högskola. Den fria sektorn blev därför ett främmande inslag i en homogen organisation. Detta är dock en teknisk fråga, som kan lösas genom att ventil-systemet byts ut mot någon form av s. k. automatik. Åsikten att utbildningssystemet måste dimensioneras efter arbetsmarknadens behov är i och för sig rimlig. Dock saknas instrument och statistik för en sådan anpassning. Förändringarna på arbetsmarknaden kan inte alltid, och bör i flera fall inte påverka utbildningens utbud. Det bästa styrinstrumentet utgör studenternas egna prioriteringar. Risken för humanistöverskott etc. är sannolikt obefintlig, då individernas förväntning på arbete, hög lön m. m. efter examen förändrats , då arbetsmarknaden hade svårt att svälja de snabbt växande skarorna av universitetsutbildade. Att avgränsa högskolan gentemot andra postgymnasiala utbildningsformer är angeläget. Utbyggnaden av vuxenutbildning, arbetsmarknadsutbildning m. m. ställer krav på samordning och samverkan på gymnasienivå. Den nya högskolan har kommit att omfatta utbildningar och kurser, som även arrangeras av andra huvudmän, t. ex. folkhögskolor och studieförbund. Den efterlysta gränsdragningen torde kunna åstadkommas genom att behörighets- och antagningssystemet anpassas till övrigt postgymnasialt utbildningsutbud. Argumentet att kvaliteten på undervisningen sjunker inom den fria sektorn, när medelstilldelningen avtar, äger viss relevans. Den önskade höjningen av kvalitetsnivån torde dock bätte åstadkommas genom förändringar i urvals- och antagningssystemet samt förbättrad studievägledning och pedagogik. Att nya högskoleorter har problem med rekryteringen torde inte avhjälpas genom spärr på de traditionella universiteten. Orsakerna står säkert att finna i andra faktorer. Högre utbildning kan inte decentraliseras utan mycket noggranna analyser av utbildningsbehovet hos befolkningsgrupper i olika regioner. Den högskolereformen åtföljande utbyggnaden av nya högskoleorter ter sig redan något förhastad. Ett viktigt skäl, slutligen, varför den fria sektorn bör bevaras, hör samman med rekryteringen till forskarutbildningen. Många genomgår allmänna linjer utan att därvid få behörighet för forskarutbildning och måste då via enstaka kurser skaffa sig erforderlig formell behörighet för forskarstudier. Ett slopande av den fria sektorn är således en fara för högskolans uppgift att förmedla vetenskaplig skolning och kompetens. Med hänvisning till vad som ovan anförts hemställs 1. att beslutar att återinföra den s. k. fria sektorn inom högskolan, 2. att hos regeringen anhåller om att ett nytt anslagssystem för den fria sektorn utarbetas. . NISSER (m) G. () i () () HANS NYHAGE (m) () PER ()