mot · G2021108 · 1979-01-25 00:00:00 — Och redan i ett tidigt skede stod det klart att det centrala syfet var att ta makten och genomföra en socialistisk ordning, där de centrala fackförbunden snarare än staten skulle ta över ägandet av produktionsmedlen i samhället. Trots att förslaget möttes av en häftig kritik, både inom och utanför det socialdemokratiska partiet, godtogs det i alla väsentliga delar av 1976. Efter valet tillsatte SAP och LO en gemensam arbetsgrupp som slog fast ytterligare ett mål. Under intryck av ekonomiska svå righeter beslöt man att fonderna också skulle trygga kapitalbildningen i företagen, och för detta ändamål skulle man inte bara begränsa sig till fackligt kontrollerade fonder utan även införa s. k. strukturfonder som skulle kontrolleras av det offentliga. Trots förändringar är detta i grunden samma förslag som det tidigare, och det skulle få samma negativa konsekvenser för ekonomin och vårt samhälle; ägandet av företagen skall överföras från den enskilde till kollektivt av facket och offentliga organ styrda och kontrollerade fonder. Socialdemokraternas strävan att genom löntagarfonder genomdriva socialismen är uppenbar. Löntagarfonder som ett medel att reducera s. k. övervinster avfärdades redan på ett tidigt stadium av själv. I rapporten till lyckas man inte påvisa sådana samband mellan företagens vinstutveckling och deras lönestruktur som skulle innebära att den solidariska lönepolitiken leder till s. k. övervinster. Några löntagarfonder för att motverka sådana finns det följaktligen inte något behov av ens från socialdemokratiska utgångspunkter. Inte heller minskar fonderna den ekonomiska maktkoncentrationen. Tvärtom skulle ett genomförande av SAP/LO-förslaget öka maktkoncentrationen. De fackliga organisationerna skulle fungera både som arbetsgivare och som löntagarnas företrädare. De skulle kontrollera besluten i de mest betydelsefulla delarna av svenskt näringsliv. Den balans som finns i en väl fungerande marknadsekonomi mellan stat och kommun, arbetsgivare, fackliga organisationer, olika slag av företagsformer och konsumenter skulle inte längre kunna råda. Tyngdpunkten skulle drastiskt skjutas över till fackets förmån på bekostnad av alla de grupper och enskilda människor som inom ramen för den fria ekonomin åtnjuter en väsentlig grad av frihet och oberoende. LO/SAP-förslaget bygger på en föreställning att det ekonomiska livet skulle demokratiseras, om fondförslaget blev verklighet. Så är inte fallet, om man menar att demokratins yttersta syfte är att stärka de enskilda människornas frihet och låta dem bestämma över sin tillvaro. Den enskildes frihet är ett resultat av vårt demokratiska samhällsskick, men också ett resultat av vår fria ekonomi. Den enskildes ekonomiska frihet är en garanti för hennes oberoende gentemot överheten, oavsett om den uppträder i statens och det offentligas skepnad eller i arbetsgivarens och fackets. Och den enskildes frihet beskärs om ägandet kollektiviseras, om arbetsgivaren och facket växer samman, och den enskildes möjligheter att bedriva företagsamhet begränsas eller om han endast är hänvisad till en enda arbetsgivare. Att den enskildes inflytande inte ökar om ägandet kollektiviseras har vi många erfarenheter av. Det torde t. ex. inte vara särskilt vanligt att den enskilde medborgaren känner att han kan påverka de företag som äger stora andelar i eller som är direkt statsägda via t. ex. Statsföretag. För socialdemokraterna är däremot en kollek 1978/79: 1108 tivisering av ägandet ett självändamål. Det är grunden för den socialistiska samhällsomvandling man ytterst strävar efter. Löntagarfonderna kommer heller inte att stärka företagsdemokratin. Den enskilde löntagaren kommer inte att kunna tillgodogöra sig den ökade makt som kommer de fackliga organisationerna till del. Det finns tvärtom anledning att befara att de fackliga funktionärerna kommer att vara mindre intresserade av att ta till vara den enskilde löntagarens intressen i en situation då de fackliga funktionärerna på central nivå utövar ägarinflytande. har det i den socialdemokratiska argumentationen gjorts gällande att löntagarfonder skulle öka tryggheten i jobbet. Detta förutsätter att morgondagens löntagarfondsägda företag skulle uppträda på ett annorlunda sätt än dagens enskilt ägda. Detta förutsätter i sin tur att det skulle ställas andra krav på fondföretagen än på de enskilt ägda. Att fondföretagen t. ex. skulle kunna nöja sig med en lägre lönsamhetsnivå är självfallet inte möjligt i längden. Lönsamheten är ett mått på effektiviteten hos ett företag, och så länge vi konkurrerar med företag i andra länder måste våra företag vara minst lika effektiva som dessa. Det är ofrånkomligt om vi vill behålla vår höga standard. Socialdemokraterna och LO har också misslyckats med att visa på vilket sätt fondföretagen skulle uppträda annorlunda och vilka andra krav man vill ställa som skulle ersätta dagens lönsamhetsinriktning. Tvärtom tycks socialdemokraterna vara angelägna att framhålla att fondföretagen skall ha samma lönsamhetskrav på sig som dagens företag och att marknadsstyrningen av produktionen skall bestå. Hur detta skall kunna kombineras med krav på en större trygghet i jobbet än vad socialt ansvarsmedvetna och lönsamma företag inom marknadshushållningens ram kan erbjuda är svårt att se. Talet om att fonderna skulle innebära en minskad förmögenhetskoncentration är inte heller riktigt. Åtgärder som tar sikte på att överföra förmögenhetstillgångar från de enskilda människorna till jättelika kollektiv ökar i stället ägandekoncentrationen i samhället. Detta erkänner också socialdemokraterna indirekt när man konstaterar att ägandekoncentrationen ökat i pä senare år och då hänvisar till ägarstrukturen i vårt näringsliv. Denna har, som visats, kommit att alltmer domineras av stora kapitalinstitutioner, som placerat pengar på aktiemarknaden inte minst fjärde aktieköp har bidragit till den utvecklingen. Socialdemokraterna kan inte hävda att den enorma ökning av det institutionella ägandet som införandet av kollektiva löntagarfonder skulle innebära sprider förmögenhetsägandet i samhället och påstå att ägandet koncentrerats på grund av ökningen av institutionernas aktieinnehav. Talet om att löntagarfonderna skall garantera företagens kapital bildning grundar sig också på en felaktig analys av verkligheten. Socialdemokraterna och LO har i sin gemensamma rapport blandat ihop två problem och anger felaktiga vägar för att lösa dem bägge. Det ena är frågan om företagens kapitalanskaffning. Företagen måste ha tillgång till kapital för att kunna investera. Detta är emellertid inget problem . Det finns gott om investeringsmedel. Vad som däremot brister är lönsamma projekt. Och utan sådana hjälper det inte oavsett hur mycket kapital det finns att tillgå. Det andra problemet är sparandet i samhällsekonomin som helhet. Ett underskott i sparandet är detsamma som underskott i bytesbalansen. Vi tvingas låna av andra länders sparandeöverskott för att kunna investera. Att föreställa sig att löntagarfonder är receptet mot balansproblem gentemot omvärlden är befängt. Effekterna av den treprocentiga kapitalbildningsavgiften på lönerna och de årliga vinstomsättningarna skulle ytterligare förstärka de negativa effekter vårt nuvarande skattesystem har på samhällsekonomin. Företagens soliditet skulle urholkas ytterligare, löntagarna skulle försöka kompensera sig för de på lönesumman som det är tänkt att de skall avstå ifrån i löneförhandlingarna, med en stegrad inflation som följd. Den fördelning av resurserna som sker genom marknadens försorg, där investeringsmedlen går till de mest lönsamma projekten ersätts med en byråkratisk beslutsprocedur, som inte ger några som helst garantier för att tillgängliga resurser utnyttjas på det för hela folkhushållet mest effektiva sättet. Vår konkurrensförmåga kommer att minska. Att komma till rätta med dagens sparandeunderskott i ekonomin är förvisso angeläget och det måste ske med hjälp av en rad åtgärder. En sådan åtgärd är att öka sparandet i företagen. Vinsterna måste höjas. Lönsamheten i näringslivet är för låg och därför är investeringarna otillräckliga. Det har hävdats, främst från socialdemokratiskt håll, att den erforderliga vinstökningen skulle vara så stor att den skulle leda till helt oacceptabla kursstegringar på aktier. Detta påstående är både osäkert och överdrivet. Det är utomordentligt svårt att entydigt fastställa hur stora vinster som skulle behövas för att näringslivet skulle få en tillfredsställande självfinansiering. Enligt vår uppfattning kan endast erfarenheten visa vilken vinstnivå som kommer att vara nödvändig. Vidare är sambandet mellan företagens lönsamhet och aktiekurser mer komplicerat än vad som brukar framgå av den allmänna debatten. Aktiekurserna påverkas av både företagens lönsamhet och deras utdelningspolitik. De senaste årens utomordentligt dåliga resultat i många företag har ätit upp tidigare samlade reserver och gett upphov till en helt otillfredsställande soliditet. Även om vinsterna återigen blir normala, är en snabb höjning av utdelningarna osannolik. 1978/79: 1108 måste först bygga upp sina reserver, innan några större utdelningshöjningar kan komma till stånd. Slutligen är kapitalförsörjningen i näringslivet beroende av både självfinansieringen och nyemissionerna. Om nyemissionerna ökar, minskar i motsvarande mån företagens behov av mycket höga vinster för självfinansiering. Förutom en ökning av företagens sparande måste också det enskilda sparandet öka. Det är genom ett ökat sparande hos företag och enskilda som sparandeunderskottet skall täckas, inte genom höjda skatter. Dagens sparandeunderskott är till inte oväsentlig del ett resultat av minskningen av den offentliga sektorns sparande, dvs. a. de ökade budgetunderskotten . Att öka skatterna är inte längre möjligt utan mycket allvarliga samhällsekonomiska skadeverkningar. Krafttag måste i stället tas på utgiftssidan för att komma till rätta med sparandeunderskottet. Slutligen är det nödvändigt att få i gång bostadsinvesteringarna bl. a. genom att stimulera enskilt bostadssparande. Att komma åt sparandeunderskottet är alltså ytterst en fråga om att uppnå samhällsekonomisk balans, vilket trepartiregeringen insåg och drog konsekvenserna av. Socialdemokraterna däremot har motsatt sig alla de åtgärder i den riktningen som den dåvarande regeringen förslog. Den socialdemokratiska partistyrelsens yttrande över det gemensamma LO/SAP-förslaget har på sina håll kommit att uppfattas som en reträtt från tidigare intagna positioner, som en eftergift åt kritikerna inom socialdemokratin. Det är angeläget att slå fast att detta är en felaktig slutsats. Den interna kritik som riktades mot förslaget följde två huvudlinjer. Den ena var kritiken mot de grundläggande idéerna bakom hela löntagarfondstanken. Den gällde förslagets korporativistiska inslag, som ansågs strida mot den statssocialistiska traditionen inom partiet. Den andra huvudlinjen i kritiken var att förslaget var tekniskt ofullgånget och byråkratiskt och att den allmänna opinionen ännu inte hade hunnit förberedas för en så radikal omvandling av samhället som löntagarfonderna skulle innebära. Partistyrelseyttrandet visar att det är den tekniska kritiken som vunnit gehör. Några principiella invändningar förekommer inte. Den socialdemokratiska inställningen kan med andra ord sägas vara att löntagarfonder skall genomföras såsom varande en principiellt riktig metod att åstadkomma en socialistisk samhällsomvandling, men att det finns vissa tekniska och legala problem som gör det svårt att fatta beslut , som den allmänna opinionen måste förberedas bättre. Moderata samlingspartiet tar självfallet avstånd från alla tankar 1978/79: 1108 på kollektiva löntagarfonder. Dessa är oförenliga med en fri ekonomi och leder till en oacceptabel koncentration av ägande och inflytande i samhället. Enskilt eller kollektivt ägande Socialdemokraterna har aldrig visat något intresse för att sprida ägandet. I själva verket vidtogs under deras långa regeringsinnehav en rad åtgärder som försvårade en spridning av förmögenhetsägandet. Trots att vårt land genomgått en ekonomisk utveckling som borde medgett en kraftig satsning på ett spritt ägande har socialdemokraterna konsekvent underlåtit att verka i denna riktning. Efterkrigstiden är från ägandespridningssynpunkt de försuttna tillfällenas årtionden. Inkomstbeskattningen har successivt skärpts , och har de stigande marginalskatterna kommit att slå hårdast mot de breda inkomstgrupperna. Utrymmet för ett enskilt sparande har därmed också blivit begränsat. Skattereglerna har också konsekvent missgynnat sparande i aktier och på bank, något som också hämmat utvecklingen mot en jämnare förmögenhetsfördelning i samhället. Indirekt har också den socialdemokratiska näringspolitiken motverkat en spridning av ägandet. Svårigheterna att bedriva egen företagsamhet har påverkat nyetableringen negativt och tvingat många små- och medelstora företag att gå samman med större företag. De försämrade vinstmöjligheterna har självfallet också spelat en stor roll i det hänseendet. För socialdemokraterna har det varit den kollektiva snarare än den individuella förmögenhets- och maktfördelningen som varit av intresse. Den ojämna förmögenhetsfördelningen i samhället har man velat ersätta inte med ett spritt enskilt ägande, utan med en koncentration till stat, kommun och andra kollektiv. Inrättandet av , satsningen på statliga företag och kollektiviseringen av markägandet är exempel härpå. Och de framlagda förslagen om kollektiva löntagarfonder är en i det hänseendet logisk fortsättning på socialdemokraternas politik. Moderata samlingspartiet vill gå den rakt motsatta vägen. Det primära målet är för oss att öka möjligheterna för samtliga medborgare att få personlig del i förmögenhetstillväxten i samhället. Det enskilda ägandet skall spridas till breda befolkningsskikt, så att den enskildes frihet, trygghet och oberoende växer. Statsmakterna skall stimulera till ett ökat och breddat privat sparande. Stor frihet skall lämnas åt den enskilde att själv avgöra i vilken form han vill spara. Förmögenhetsbeskattning och andra åtgärder som syftar till en utjämning av ägandet får inte drivas så långt att samhällets totala välstånd och framåtskridande äventyras. En stabil ekonomisk tillväxt är grundförutsättningen för ett spritt ägande. Agärder för ett spritt ägande Som redan understrukits är vårt mål att genom ett spritt personligt ägande inom ramen för en bevarad marknadsekonomi främja den personliga friheten. Ägandespridningens syfte är att på frivillighetens väg sprida ägandet till de enskilda människorna. Ett decentraliserat ägande kan åstadkommas främst genom stimulans av det frivilliga sparandet. Satsning på personligt sparande är viktigt. Det är genom enskilda insatser som kapitalförsörjningen både till näringslivet och till bostadsbyggandet kan tryggas. En stimulans av det enskilda sparandet bör givetvis ske på ett sådant sätt att tendenser till ägandekoncentration bryts, oavsett om det gäller privat ägande eller ägande i kollektiva former. Men syftet är inte att öka löntagarinflytandet. Löntagarnas inflytande skall inte vara beroende av delägarskap i en eller annan form. Deras inflytande skall garanteras genom företagsdemokrati och förhandlingar på den enskilda arbetsplatsen. Sparandet kan stimuleras genom ett allmänt sparstöd och genom nya former för bostadssparande. Särskilt på den sistnämnda vägen kan nya grupper nås för det privata sparandet. Dessutom är det viktigt att främja aktiesparandet och annat riskvilligt sparande till näringslivet genom sparstimulans. På förslag från trepartiregeringen antog regler om ett nytt sparsystem. Detta trädde i kraft . Sparandet kunde dock påbörjas . Den som vill spara kan t. ex. komma överens om med sin arbetsgivare eller en löneutbetalande bank att ett visst belopp skall sättas in på ett sparkonto eller ett aktiesparkonto. (Rätten att spara har alla som redovisar A-inkomster, således även pensionärer som deklarerar för sin pension som A-inkomst.) Minst sex månadsinsättningar på lägst och högst ger rätt till en skattereduktion på det sammanlagda sparbeloppet för året. Räntan på sparkontomedlen är skattefri under sparåret samt de fem följande åren. Tar spararen ut sparmedlen , skall av det uttagna beloppet återföras till staten. För det nya aktiefondssparandet skall finnas nya fondbolag och aktiefonder. Särskilda regler föreslås gälla för fondbolagens styrelser. De nya fondbolagen skall placera sparmedlen i nyemitterade svenska aktier eller konvertibla skuldebrev. Avkastning och utdelning som tillfaller aktiesparfonder skall vara fri från inkomstskatt, och medlen skall återinvesteras. Fondandelsägaren har, utom rätten till skattereduktion, möjlighet att få skattefrihet för värdestegringen på fondandelarna genom att välja nytt igångsvärde efter femårstidens utgång. Det nya sparsystemet har blivit mycket framgångsrikt. 10 1978/79. 1978/79: 1108 gäldskontorets statistik hade det värdesäkra lönsparandet lockat till sig närmare 400 000 sparare och ett sammanlagt sparbelopp på över 200 milj. kr. Men sparandet måste stimuleras ytterligare. I det mark- och bostadspolitiska avsnittet av denna motion lägger vi fram förslag om en utvidgning av det befintliga lönsparandet till att gälla även bostadssparande. Ett ytterligare steg på vägen att förbättra det befintliga lönsparandet är att höja det tillåtna sparbeloppet till . Vidare bör staten satsa ytterligare på allmänhetens sparande i obligationer. Obligationer är en sparform, som åtnjuter stor popularitet, och det torde utan tvivel finnas utrymme för att emittera fler obligationslån än som sker . Det är också angeläget att stimulera aktiesparandet. En grundläggande förutsättning för att detta skall lyckas är att det förs en tillväxtfrämjande ekonomisk politik, som tar sikte på att skapa ett näringslivsvänligt klimat. Det måste löna sig att investera. Lönsamheten i företagen måste öka. bör en större del av näringslivets riskvilliga kapital komma från externa källor i första hand från hushållen. Vi anser att detta är önskvärt från stabiliseringssynpunkt. Erfarenheterna från talar för detta. Den väsentligaste orsaken till att aktiesparandet haft dålig dragningskraft har varit aktiesparandets alltför låga avkastning. Denna har berott dels på den av socialdemokraterna förda ekonomiska politiken som pressat ned företagens lönsamhet, dels på skattereglerna som missgynnar aktiesparande (liksom banksparande) jämfört med placeringar i fast egendom och andra reala tillgångar. Aktieutdelningen beskattas också dubbelt, dels hos företagen och dels som inkomst hos aktieägarna. Neutraliteten i beskattningen av olika typer av kapital måste återställas. En sänkning av marginalskatterna är ett betydelsefullt steg på vägen, ett fastare penningvärde ett annat. Det nya skattefondsparandet i aktier har inte blivit lika populärt som skattesparkontona på bank. av det totala antalet sparare har satt in sina sparmedel på skattefondkonton. En orsak till detta är självfallet kursutvecklingen på aktiemarknaden, som hämmats av den ekonomiska krisen. En konjunkturuppgång kommer förmodligen att automatiskt öka aktiesparandets andel av det värdesäkra lönsparandet. Men sparandet i aktier uppfattas förmodligen också som en komplicerad sparform. Därför är det angeläget att öka informationen om skattefondkontona i syfte att stimulera till ett ökat aktiesparande. Det faktum att sparmedlen måste stå inne för att spararna fullt ut 1978/79: 1108 skall kunna tillgodogöra sig skatteförmånerna kan också uppfattas som riskabelt när det gäller sparande i aktier. har föreslagit att staten skall garantera spararna att återfå den nominella summa som sparats för att således minska risktagandet. En sådan garanti bör utredas. En ytterligare åtgärd för att stimulera aktiesparande är att höja fribeloppen för kapitalinkomster för att anpassa dem till de senaste årens penningvärdesutveckling. Slutligen bör stämpelskatten på aktieförsäljning avskaffas. 1 och med tillkomsten av Värdepapperscentralen (VPC) fyller inte stämpelavgiften längre någon kontrollfunktion av betydelse. Avgiften är också likgiltig från statsfinansiell synpunkt. Att löntagarna äger aktier i det företag där de arbetar kan vara både positivt och negativt beroende på vilket risktagande som följer med ägandet. Enligt vår mening saknas det anledning för statsmakterna att vare sig hindra eller ge särskilt stöd åt ett sådant sparande. Vinstdelning i det egna företaget kan vara en riktig åtgärd från personalpolitisk synpunkt men skall inte kopplas till frågan om löntagarnas inflytande på arbetsplatsen. De hinder som finns i nuvarande skattelagstiftning och som försvårar vinstdelning i företagen måste avlägsnas. att det biandekonomiska systemet byggt på marknadsekonomi och enskilt ägande skall bevaras och avvisar därför förslag om kollektiva löntagarfonder, att det högsta tillåtna månatliga sparbeloppet i det värdesäkra lönsparandet höjs till , att möjligheterna till obligationssparande ökas, att informationen om skattefondkontona intensifieras, att frågan utreds om en statlig garanti för den som sparar på skattef ondkonton, att fribeloppen för kapitalinkomster höjs för att anpassa dem till de senaste årens penningvärdesutveckling, att stämpelskatten på aktieförsäljning avskaffas samt att de hinder som finns i skattelagstiftningen mot vinstdelning i företagen avlägsnas. A11 äga sin bostad Människors möjlighet att äga sin egen bostad måste förbättras betydligt. Endast genom ägande av småhus och av lägenheter i flerfamiljshus ges de boende tillfälle att själva ta ansvar för vården av sina bostäder. Ägandet av den egna bostaden är också en förutsättning för att människor skall vara villiga att direkt betala den fulla kostnaden för sitt boende. Trots omfattande och för samhällsekonomin dyra subventioner till bostadssektorn har vi ett för lågt bostadsbyggande. Detta sammanhänger i hög grad med problemen på hyresmarknaden. Hyresboendet är en dyr boendeform. De senaste årens hyresförhandlingar visar att hyresgästerna i allt mindre utsträckning är beredda att bära de ökade kostnaderna för hyresbostäderna. Det uppstår stora ekonomiska problem för bostadsföretagen, som därmed inte vågar bygga nya flerfamiljshus. Med den starka ökning som förvaltningskostnaderna undergår kommer det inte att vara möjligt att i någon större utsträckning upplåta bostäder med hyresrätt. I ökande utsträckning måste direkt ägande av lägenheter och bostadsrätt ersätta hyresformen. Intresset för den egna bostaden och beredvilligheten till uppoffring av annan konsumtion för att uppnå förmånen av att äga sin bostad är djupt rotade i det svenska samhället. Ägande ger de bästa förutsättningarna för ett verkligt inflytande över den egna bostaden. Småhus av olika slag kan upplåtas med hyresrätt, bostadsrätt eller äganderätt. Detsamma bör gälla för lägenheter i flerfamiljshus. Direkt ägande av lägenhet i flerfamiljshus står öppet för medborgarna i en rad europeiska stater och hör till vanligheten i bl. a. , och t. o. m. . Enskilt ägande ger bl. a. möjlighet för den boende att nedbringa driftkostnaderna genom omsorgsfull vård av hemmet, sparsamhet och egna arbetsinsatser. Fastighetslagstiftningen ger f. n. inte den boende möjlighet att erhålla lagfart på en lägenhet. Därav följer bl. a. att man inte kan inteckna den egna lägenheten som säkerhet för lån och därmed nedbringa behovet av kontantinsats till en nivå som är realistisk för en normalinkomsttagare. Så snart det kan ske bör förslag läggas fram om de ändringar i fastighetslagstiftningen som krävs för att direkt ägande av lägenheter skall bli möjligt. Hyresgäster bör genom bl. a. sparfrämjande åtgärder och nya lånemöjligheter stimuleras att träffa överenskommelse med fastighetsägare, såväl enskilda som allmännyttiga, om förvärv av sina lägenheter. Dessutom bör hyresgästerna erbjudas företrädesrätt som köpare vid försäljning av det hus de bor i.