mot · G2022234 · 1979-03-22 00:00:00 — av m. fl. med anledning av propositionen 1978/79:119 om vissa frågor rörande forskning och forskarutbildning Universiteten och högskolorna har en strategisk betydelse för framtid. Det är via högskoleutbildning som vi måste garantera och vidmakthålla en teknisk kompetens och även stimulera våra begåvningar till studier på forskarnivå. Det är universiteten och högskolorna som måste svara för den grundläggande vetenskapliga kompetensen genom en internationellt sett kvalificerad grundforskning. Ett mer utförligt resonemang om teknisk utveckling, forskning och forskarutbildning finns redovisat i moderata samlingspartiets partimotion 1978/79:1108. Forskning och forskarutbildning behandlades styvmoderligt under det socialdemokratiska regeringsinnehavet. Den borgerliga trepartiregeringen tillförde forskningsråden ökade resurser och förstärkte basresurserna för forskningsinstitutionerna i två omgångar. Den ytterligare resursökning på detta område som regeringen föreslagit i årets budgetproposition är glädjande och nödvändig. Vi noterar med tillfredsställelse att folkpartiregeringen i detta avseende fullföljer en politik som värnar om landets höga teknologiska standard, utvecklingskapacitet och förmåga till vetenskaplig förnyelse. Den nu aktuella propositionen har emellertid en inriktning som i vissa stycken är förvånande. Åtgärderna för att komma till rätta med problemen kring rekryteringen till forskning och forskarutbildning är i propositionen i det närmaste obefintliga, trots att detta länge varit ett uppmärksammat problem. Utbildningsministern blev också påmind härom i en interpellation (1978/79:90 om ökad forskarutbildning) , då han i efterföljande debatt bl. framhöll: Rent generellt kan man väl säga att vi kanske bättre än man lyckats med i något annat land har breddat och vidgat tillträdet till universitetsutbildning men att vi inte tillnärmelsevis på motsvarande sätt löst frågan om hur vi skall stimulera till fördjupade studier och till satsning på forskarutbildning. De ekonomiska stimulanserna för den som är i forskarutbildning är inte särskilt stora. Mot bakgrund av dessa uttalanden är det anmärkningsvärt och beklagligt att propositionen inte i större utsträckning innehåller förslag till åtgärder ägnade att förbättra rekryteringssituationen. Vi återkommer till detta nedan. 1 propositionen föreslås att regeringen i enlighet med forskningsrådsutredningens (FRU) förslag regelbundet skall lägga fram princippropositioner för om den samlade FoU-politiken. Dessa propositioner, regeringens FoU-program, skulle enligt FRU kunna innehålla - ställningstaganden i aktuella principfrågor, - förslag till konkreta åtgärder och beslut, - redovisning av aktuellt utredningsarbete, - bearbetad statistisk redovisning av svensk FoU, - samlad redogörelse för den framtida anslagsutvecklingen inom det statliga FoU-området i form av planeringsramar utan bindningar till exakta belopp. De föreslagna propositionerna bör enligt vår mening begränsas till att utgöra riktlinjer för forsknings- och utvecklingspolitiken samt innehålla ställningstaganden i aktuella principfrågor. En sådan ambitionsnivå torde inte kräva de extra administrativa resurser som den föreslagna ordningen skulle kräva. Vi vill alltså inte motsätta oss att systemet med princippropositioner prövas. Behovet av en heltäckande FoU-statistik är inte av sådan styrka att denna kan motiveras. Risken för att högskolans institutioner drabbas av onödig administrativ belastning är stor. Universitets- och högskoleämbetet (UHÄ) anser att kostnaderna för att utveckla system för FoU-statistiken skulle bli betydande. Vi instämmer i denna bedömning och avvisar förslaget. Vissa skäl talar för en begränsad registrering av FoU-projekt. En forskarstuderande som skall välja avhandlingsämne kan få information om pågående arbete inom aktuellt ämnesområde. Ett register, om det är utförligt och aktuellt, kan också bidra till att dubbelforskning undviks. Emellertid torde det vara omöjligt att samla in användbara uppgifter om ett så skiftande område som det här är fråga om. Nästan undantagslöst är speciella uppgifter i konkreta fall intressanta. Sådana förekommer av naturliga orsaker inte i ett allmänt register. En utbyggd registrering kan också komma att dra resurser från forskning och forskarutbildning, och risken för onödig och dyrbar byråkratisering är stor. Även idén att registrera privatfinansierad forskning bör avvisas, dels av sekretesskäl, dels av ekonomiska hänsyn med tanke på företagens uppgiftsbörda. Allmänhetens intresse för lättförståelig information om forskning och forskningsresultat är stort. Den antiintellektuella kritik som framför allt i massmedia riktats mot forskning och forskare är ett bevis för att informationsinsatserna på området måste förbättras. Tyvärr kan vi även konstatera att skolan i många fall misslyckats att hos eleverna skapa intresse och förståelse för naturvetenskap och teknik. Massmedias förmåga att förmedla, tolka och informera om tekniskt avancerade eller vetenskapligt komplicerade förhållanden synes också f. n. vara begränsad. En förbättring av journalistutbildningen i detta avseende skulle därför vara önskvärd. Förslaget om bättre forskningsinformation är därför angeläget. Vi understödjer också idén att ge ut en populärvetenskaplig tidskrift för barn och ungdom. Arbetstagarinflytande m. m. I propositionen diskuteras arbetstagarinflytande och arbetstagarorganisationernas möjligheter att initiera forskning. Det framhålls att frågan om arbetstagarrepresentation måste avgöras från fall till fall. Vi delar denna syn och kan därför inte heller ta ställning generellt. Förslaget att ställa särskilda medel till löntagarorganisationernas förfogande för att initiera forskning kan vi inte godta. För det första torde ett eventuellt särstöd kunna rymmas inom forskningsrådsnämndens område. För det andra torde somliga organisationer själva ha råd att bekosta angelägen forskning. För det tredje borde ett eventuellt stöd av rättviseskäl fördelas även på andra organisationer än enbart arbetstagarnas. Även om vi är positiva till forskning på arbetslivets område, avstyrker vi av ovan angivna skäl förslaget om särstöd till löntagarorganisationerna för forskning i egen regi. Möjlighet att söka medel hos FRN existerar ju också för denna kategori av forskningsintresserade. Frågan om sekretariatets för framtidsstudier fortsatta verksamhet och organisation är svårbedömd. En utvärdering av sekretariatets verksamhet innan man beslutar om den organisatoriska ställningen skulle skapa bättre beslutsunderlag än vad propositionen redovisar. Förslaget att inordna sekretariatet i forskningsrådsnämnden kan därför inte biträdas utan bör bli föremål för snabbutredning. Som inledningsvis berörts har propositionen inte i tillräcklig omfattning berört frågorna kring forskarrekryteringen. Trots att den redovisade statistiken inte innehåller procentuella tal ger den belägg för att rekryteringen är Detta hot är både kvantitativt och kvalitativt. Antalet forskarstuderande som påbörjar forskarutbildning har minskat relativt sett inom hela högskoleområdet med några få undantag. Dessutom har benägenheten att ta examen sjunkit kraftigt . 1960/61 avlades 128 examina per tusen forskarstuderande, 1970/71 var siffran 114. Men 1975/76 examinerades endast 52 per tusen forskarstuderande. I propositionen uttrycks en förmodan att vissa forskarstuderande i brist på vad de ansett vara adekvat sysselsättning sökt sig till forskarutbildning. Det finns också tecken som tyder på att man i vissa fall fått ett negativt urval till utbildningen. Dessa effekter kan bli allvarliga för högskolan, forskarutbildningen och forskningen över huvud taget. Tre väsentliga faktorer är avgörande för hur forskarrekryteringen gestaltar sig: Forskartjänsternas antal och konstruktion Ett sätt att förbättra forskarrekryteringen är att förstärka meritvärdet av forskarutbildningen i samhället i dess helhet. Detta meritvärde tycks i praktiken ha minskat. har kravet på genomförd forskarutbildning respekterats i fråga om lektorat i gymnasieskolorna. I praktiken görs detta inte alltid längre. Tjänster tillsätts inte med kvalificerade sökande, utan förordnanden för personer utan erforderlig forskarutbildning förlängs. Detta är en otillfredsställande ordning. Den kanske viktigaste avnämaren av forskarutbildad personal har därmed i stor utsträckning slutat efterfråga personer med forskarutbildning. I stället för att såsom har skett med gymnasielektoraten minska det faktiska meritvärdet av forskarutbildning måste man i den offentliga sektorn söka göra forskarutbildning attraktiv. Ett första steg är att inom utbildningsväsendet fästa avgörande vikt vid en genomförd forskarutbildning. Därutöver bör meritvärdet av forskarutbildning ökas genom att man på vissa tjänster ger företräde åt personer med en genomförd forskarutbildning. Om man fäster stor vikt vid en genomförd forskarutbildning vid tillsättning av befattningar inom planerings- och utredningsverksamhet m. m. inom statlig och verksamhet skulle detta kunna lösa en rad av de faktiska problem med anställningstryggheten som råder för många som genomgått forskarutbildning. skulle det göra forskarutbildningen mer attraktiv. En lagändring i syfte att upprätthålla kravet på vetenskaplig kompetens på vissa tjänster bör därför genomföras. I propositionen hävdas att möjligheterna att finansiera forskarutbildning för de flesta studerande torde ha en avgörande betydelse för beslut att övergå till sådan utbildning. Moderata samlingspartiet delar denna bedömning. Den i och för sig lovvärda satsningen på utbildningsbidraget har inte medfört höjningar av detta. Man kan också konstatera att utbildningsbidraget fortfarande inte når den övre gränsen för ersättning vid arbetsmarknadsut Det är därför desto mer förvånande att det föredragande statsrådet i propositionen vill begränsa möjligheterna för studerande med helt utbildningsbidrag att ha arbete vid sidan av studierna. Moderata samlingspartiet kan inte acceptera en sådan skärpning i förhållande till nu gällande bestämmelser. Inte minst med tanke på möjligheterna att rekrytera och bibehålla lämpliga forskarstuderande är det angeläget att det finns tjänster tillgängliga inom universitetsorganisationen för den nyutexaminerade forskaren. Dels har de forskarstuderande ofta saknat den kontakt med världen utanför universiteten som ger naturliga möjligheter till anställning, dels har den nyutexaminerade sin kanske största forskningskapacitet just efter avlagd examen. Båda dessa faktorer talar för att det bör finnas god tillgång på det slags överbryggningstjänster direkt efter doktorsexamen som utgörs av dagens forskarassistenttjänster. Endast om de redovisade tre problemområdena blir föremål för snara och effektiva insatser av ovan skisserat slag kan den olyckliga rekryteringstrenden brytas. Försummelse på detta område kan göra andra samhälleliga satsningar på FoU-verksamheten ineffektiva och meningslösa. Den föreslagna distinktionen mellan allmän behörighet och särskild behörighet till forskarutbildning är konstlad. Vi föredrar att de krav som skall ställas upp för tillträde till forskarutbildning utformas för varje ämne inom vilket forskarutbildning bedrivs. Vid utformningen av de särskilda förkunskapskraven skall, enligt propositionen, stort avseende fästas vid att upprätthålla nuvarande kvalitetsnivå. Behovet av överbryggande kurser m. m. blir med andra ord stort för vissa utbildningar inom högskolan. Att då definiera en allmän behörighet som i de flesta fall inte blir reell framstår som missledande och meningslöst. Vi tar avstånd från förslaget i denna del men ställer oss bakom förslaget att utreda inom vilka områden etappavgångar kan vara lämpliga. De nya reglerna för representationen i högskolans beslutande organ har ännu inte blivit föremål för någon utvärdering. Erfarenheterna från försöksverksamheten med nya samarbetsformer (FNYS) har dock visat sig så positiva att systemet permanentats. Den nuvarande organisationen är resultatet av svåra avvägningar mellan berättigade krav på representation och en ambition att göra beslutsorganen effektiva men också av kompromisser mellan berörda parter. Eftersom många organ är sammansatta utifrån en princip om balans mellan olika intressen, kan en ökad representation för allmänrepresentanter i vissa fall kräva att representationen för andra grupper också prövas eller att hela sammansättningen ses över igen. Kravet på allmänrepresentation på denna nivå i högskolan kan inte anses så angeläget att beslutsorganens organisation måste göras om innan de utvärderats. (FUN) tar klart avstånd från att politiker placeras i organ på institutions- och fakultetsnivå och påpekar att de beslut som fattas inom dessa organ är av sådan karaktär att de bör överlåtas av företrädarna för forskarna. Vi anser inte heller en sådan representation tillräckligt motiverad och avstyrker förslaget om att företrädare för allmänna intressen kan ingå i fakultetsnämnd och sektionsnämnd (Förslag till Lag om ändring i högskolelagen, 24 §). Med hänvisning till det anförda hemställs 1. att avslår regeringens förslag om heltäckande FoUstatistik, 2. att avslår regeringens förslag om en allmän forskningsregistrering, 3. att avslår regeringens förslag om särstöd till löntagarorganisationerna för forskning i egen regi, 4. att hos regeringen begär en skyndsam översyn av sekretariatets för framtidsstudier verksamhet och organisation, 5. att hos regeringen begär förslag på åtgärder i syfte att tillmäta forskarutbildning ökad vikt vid tillsättandet av vissa offentliga tjänster, 6. att hos regeringen anhåller om förslag till lagändring i syfte att upprätthålla kravet på vetenskaplig kompetens på vissa tjänster, 7. att uttalar att gymnasielektorat skall tillsättas med vetenskapligt meriterade personer, 8. att avslår regeringens förslag att begränsa möjligheterna för studerande med utbildningsbidrag att ha arbete vid sidan av studierna, 9. att avslår regeringens förslag om allmän behörighet för forskarutbildning, 10. att avslår regeringens förslag om representation i fakultetsnämnd och för allmänna intressen. () () () . NISSER (m) () () G. () () () HANS NYHAGE (m) () PER ()