mot · G2022589 · 1979-04-19 00:00:00 — 1978/79: 2589 med anledning av propositionen 1978/79:163 med förslag till lag om skötsel av jordbruksmark I regeringens proposition 1978/79: 163 föreslås att jordhävdslag ersätts av en lag om skötsel av jordbruksmark. Bland annat skall den nya lagen ge lantbruksnämnderna befogenhet att ingripa om brukningen inte uppfyller föreskrivna krav. Staten blir i vissa fall skyldig att lösa in fastigheter som blivit föremål för ingripanden. I propositionen påpekas att det numera anses vara en allmänt accepterad uppfattning, att markägare inte har frihet att använda sin egendom på ett sätt som skulle vara till skada för andra människor och för samhället. Det är bra att detta anges i propositionen, och de föreslagna formerna för ingripande mot bristfällig brukning godtas också i allmänhet av samtliga remissinstanser. Flera remissinstanser har framhållit vikten av att det nu framlagda lagförslaget samordnas med den nya skogsvårdslagen, så att såväl skogsvårdslagen som den nya lagen om skötsel av jordbruksmark i princip blir tillämpliga på mark som ligger oanvänd. Såväl jordbruksmark som skogsmark skall brukas så att markens produktionsförmåga tas till vara på ett ändamålsenligt sätt. Därmed kan ett mera passivt brukande motverkas och allt fler fastigheter bli föremål för ett aktivt brukande. Departementschefen har i stort följt de intentioner som jordförvärvsutredningen presenterade i sitt avlämnade delbetänkande. Så även i fråga om undantagen från lagens bestämmelser. Utredningen hade bland annat anfört att något behov inte torde finnas att införa bestämmelser som gör det möjligt att ingripa mot vanskötsel av byggnader som behövs för jordbruket. Departementschefen går på samma linje och anför bland annat följande skäl för sitt ställningstagande: Intresset för att underhålla de byggnader som behövs för att på ett ekonomiskt sätt utnyttja företagets produktionsförutsättningar bedöms också vara så väsentligt för ägaren att särskilda bestämmelser med hänsyn till det allmännas intresse inte skall behövas. Såväl utredningen som departementschefen bortser då från de fall där exempelvis ett dödsbo låter en fastighet stå öde. Skogen missköts, åkermarken förbuskas och byggnader i första hand ekonomibyggna 1978/79: 2589 der, men i många fall även bostadshus får stå och förfalla. Detta kan vara fallet när en sådan fastighet är belägen mitt i ett hemman, där inte bara marken i fråga är tagen ur produktion utan där befintliga byggnader tyder på vanhävd och följaktligen förfular landskapsbilden. Det räcker om det i ett hemman finns en enda sådan fastighet med passiva ägoförhållanden, för att landskapsbilden skall förfulas. är det förfallna byggnader som är mest iögonfallande när man reser genom bygder där förekomsten av passivt ägda brukningsenheter är en realitet. Vissa hemman domineras helt av aktivt brukande ägare, medan det i en del andra fall finns ett större inslag av fastigheter, där man gott kan tala om vanhävd av såväl byggnader som och skogsmark. Ett passivt ägande av fastigheter som leder till vanvård kan inte få vara ett specifikt intresse enbart för ägaren. Hänsyn måste tas till allmänhet, såväl den bofasta befolkningen som de som reser för att njuta av vår svenska landsbygd. Här bör erinras om de föreskrifter som finns i byggnadslagstiftningen, där det i 50 och 51 §§ byggnadslagen talas om vanprydnad, förfallna byggnader som utgör fara, byggnader som utgör sanitär olägenhet etc. Erfarenheterna visar dock att lokala byggnadsnämnder i mycket begränsad omfattning förmår ingripa i form av bland annat rivningsålägganden. Med hänvisning till det anförda hemställs att som i sin mening ger regeringen till känna att överväganden bör göras i lämpligt sammanhang om ytterligare åtgärder mot vanhävd och bristande underhåll av jordbrukets byggnader.