mot · G2021990 · 1979-01-25 00:00:00 — I vissa fall är metoder för behandling och oskadliggörande av avfallet inte kända. Detta är ett oacceptabelt förhållande med hänsyn till att hanteringen av avfallet i många fall medför risker från hälsooch miljösynpunkt. Ansvaret för att det avfall som uppkommer vid produktionen kan tas om hand på ett ur miljö- och resurssynpunkt riktigt sätt måste i första hand åvila producenten. Innan produktionen av en vara påbörjas bör det vara känt hur det avfall som är en följd av själva produktionsprocessen skall behandlas liksom hur den färdiga varan skall omhändertas sedan den använts. Vi vill understryka vikten av att det principiella synsätt som angavs av den socialdemokratiska regeringen i denna proposition omsätts i praktisk verklighet. Vid den översyn av lagstiftningen rörande kemiska ämnen som vi tidigare förordat i denna motion bör övervägas, om det krävs särskilda lagregler och i så fall vilka för att nämnda princip skall genomföras . Vi utgår ifrån att regeringen följer beslut om att den årliga deklarationen av industrins miljöfarliga avfall skall genomföras. Detta är nödvändigt för att samhället skall få den insyn i mängden och hanteringen av miljöfarligt avfall som erfordras. Vi utgår vidare ifrån att regeringen ger de ekonomiska resurser som krävs för uppbyggnaden av erforderliga behandlingsanläggningar. Beslut i frågan måste fattas . Om så inte sker, kan inte uppfylla det åtagande i fråga om behandling och omhändertagande av miljöfarligt avfall som lagt på företaget. Händelserna vid BT-Kemi har starkt visat på nödvändigheten av en förbättrad och förstärkt samhällskontroll över företagens miljöstörande verksamhet. Inte minst gäller detta företag som i sin produktion arbetar med kemiska produkter. påtalade i skrivelse till regeringen nödvändigheten av att länsstyrelserna får de personella förstärkningar som är nödvändiga för att de skall kunna fullgöra den kontrollverksamhet som lagstiftning och bestämmelser i samband med lämnade tillstånd förutsätter. Vi framförde samma krav i vår miljömotion till föregående . Tyvärr avslog den borgerliga riksdagsmajoriteten vårt förslag. Inte heller i årets budgetproposition har regeringen gett länsstyrelserna någon nämnvärd personell förstärkning för miljökontroll. Detta är mot bakgrund av behovet av ökad samhällskontroll över den miljöfarliga industrin helt oacceptabelt. Vi anser det nödvändigt att länsstyrelsernas kontrollmöjligheter förstärks kraftigt. Vi föreslår därför i en första etapp att länsstyrelserna /80 får 25 nya tjänster för kontroll av miljöstörande verksamhet inom industrin. Medel för ändamålet äskas i särskild motion. Enligt miljöskyddslagen skall den som orsakar skada genom miljöfar 1978/79: 1990 lig verksamhet betala ersättning för det. Skadeståndsansvaret är alltså strikt. Det finns emellertid många svårigheter i den praktiska tillämpningen av miljöskyddslagens regler som kan göra det strikta skadeståndsansvaret verkningslöst. En sådan svårighet är den långa tid som ofta förflyter innan skadorna visar sig, en annan den stora omfattning som skadorna kan visa sig få. Ett problem i samband med användningen av kemiska ämnen är nämligen att skadorna ofta visar sig först i efterhand. Det kan innebära att det företag som orsakat skadorna har lagts ner när skadorna kommer , varför det inte längre finns någon som kan göras ansvarig för det inträffade. Skadorna kan också visa sig vara så omfattande att även om företaget finns kvar, kan det inte ekonomiskt klara skadeståndskraven. Också utredningstekniska svårigheter finns. Även om det är klarlagt att en skada förorsakats av ett bestämt kemiskt ämne kan det vara svårt att visa från vilket företag det utsläpp kommit som orsakat skadan. Ofta är flera företag inblandade. Vidare kan ovisshet råda om vilket av flera tänkbara kemiska ämnen som vållat skadan. Skadan kan också ha vållats av flera samverkande ämnen som släppts ut av skilda företag. Givetvis skall man i första hand förebygga skaderisker genom skärpt lagstiftning och stränga krav på företagen. Om skada likväl uppkommer bör den ersättas av den som vållar skadan. Kan detta av t. ex. ovan redovisade orsaker inte ske, bör den kemiska industrin som helhet stå ansvarig. Någon form av fond bör därför byggas upp. Fonden kan t. ex. bygga på avgifter från företag som i sin produktion hanterar vissa angivna kemiska ämnen. Ur fonden bör sedan de skador ersättas som verksamheten vållar. Begreppet fara i bör definieras klarare. Annars kommer möjligheterna att beivra miljöbrott också i fortsättningen att vara begränsade. Vi beklagar att miljöskyddsutredningen i sitt nu framlagda delbetänkande inte aktualiserat denna fråga. Vi föreslår därför att ett tillägg görs till 13 § lydande: Den som handhar gift eller smittämne på sätt, som är ägnat att medföra risk för människors liv eller hälsa eller för djur eller växter, dömes till ansvar enligt vad som sägs i 13 kap. 79 §§ även om allmän fara inte visats i det enskilda fallet. Man bör vidare överväga ett sådant tillägg till att den som utan tillstånd grävt ner eller på annat sätt gjort sig av med gift skall kunna dömas till böter eller fängelse. Den nu gällande preskriptionstiden för brott mot gällande miljölagstiftning är för kort. Beroende på den långa tid som kan förflyta mellan skadans uppkomst och dess avslöjande är det nödvändigt att preskriptionstiden förlängs kraftigt. Vidare bör straffsatserna skärpas och en obligatorisk skyldighet för kontrollmyndighet att polisanmäla miljö 1978/79: 1990 Enligt vår mening är de av miljöskyddsutredningen framlagda förslagen i detta avseende otillräckliga. En preskriptionstid om bör i stället övervägas. Socialdemokraterna i miljöskyddsutredningen har förordat en förbättrad tillsyn genom tillskapandet av ett organ benämnt AB Svensk Miljökontroll. Tanken är att tillsynsarbetet därigenom skall samordnas och göras mera enhetligt. Enligt vår mening bör den i reservationen skisserade lösningen prövas i det fortsatta utredningsarbetet och förslag i frågan utan ytterligare dröjsmål framläggas. Vi föreslår att hos regeringen begär att åtgärder vidtas i enlighet med i motionen framförda förslag för att förbättra kontroll, tillsyn och omhändertagande av miljöfarligt kemiskt avfall. Våtmarker är den samlande beteckningen för myrar, kärr, mossar, träsk, sumpmarker, flyt, strandängar m. m. Våtmarkerna är en naturresurs av stort vetenskapligt, kulturellt, rekreativt och ekonomiskt värde. Våtmarksmiljöerna är oftast biologiskt högproduktiva delar av landskapet. Genom dem garanteras en uthålligare och jämnare vattenföring i vattendragen. Våtmarkerna är som regel värdefulla viltmiljöer och har vanligtvis rikt växt- och djurliv. De grunda vattnen svarar ofta för stor produktion av fisk. Många av människans verksamheter har inneburit bestående ingrepp i våtmarkerna. Torrläggning eller dränering för uppodling eller skogsodling har påverkat stora arealer värdefull våtmark. Genom dikningsföretag i våtmarker har stora arealer påverkats. 1970 var dikeslängden . 1975 var motsvarande längd , vilket innebär att 29 000 ha påverkas. Anspråk på mark för odling av s. k. energiskog kan också utgöra ett hot mot våtmarkerna. Våtmarkerna har också ofta använts som soptippar. Genom oplanerade ingrepp har betydande våtmarksområden ödelagts. Hotet mot våtmarkerna är också ett internationellt problem. beslöt därför om en våtmarkskampanj . Genom kampanjen ville man öka förståelsen för våtmarkernas betydelse. undertecknade en internationell överenskommelse för skydd av våtmarker. Genom den har vi förbundit oss att genomföra särskilda åtgärder till skydd för våtmarkerna. I den särskilda lista som presenteras finns bl. a. och upptagna. Vår miljömotion 1977/78 I vår miljömotion till 1977/(mot. 1977/78: 791) krävde vi bl. a. att naturvårdskommittén skulle ges i uppdrag att föreslå åtgärder för att förbättra skyddet av våtmarkerna. 1978/79: 1990 I betänkandet JoU 1978/79: 8 instämde jordbruksutskottet i vår uppfattning att gällande rättsregler endast ger begränsade möjligheter att hävda allmänna intressen vid prövningen av diknings- och andra markavvattningsföretag. Utskottet anförde vidare att prövning av i vad mån rättsreglerna gav utrymme för det förstärkta skydd av våtmarkerna som framstod som nödvändigt borde ske i samband med regeringens kommande överväganden rörande den inventerings- och utredningsverksamhet som har anknytning till våtmarksfrågor. instämde i utskottets förslag. Med anledning av motionsförslaget från oss fick i uppdrag att utföra en översiktlig inventering av landets våtmarker. Redovisningen av våtmarksinventering som skulle skett , har fördröjts. Därmed fördröjs också åtgärder för att skydda våra våtmarker. Genom att dröja med att införa bestämmelser som ger tillräckligt skydd för våtmarkerna riskerar man att oersättliga naturvärden kan spolieras. Det är oacceptabelt från miljösynpunkt att vänta på en ny vattenlag, vilken beräknas kunna träda i kraft tidigast . Nödvändiga skyddsbestämmelser måste meddelas omgående. För att inte ytterligare uppskovsmanövrar skall försena frågan än en gång har vi utarbetat ett fullständigt lagförslag som bör anta och sätta i kraft till . Vårt förslag till åtgärder Vårt förslag innebär att i naturvårdslagen införs bestämmelser om tillståndsplikt för markavvattningsåtgärd, när åtgärden avser översilningsmark, strandäng, kärr, mosse eller annan våtmark. Med markavvattning avses i första hand dikning. Men även andra åtgärder såsom årensning, sjösänkning och invallning innefattas i uttrycket markavvattning och omfattas således av tillståndsplikt. Åt uttrycket markavvattning bör ges samma innebörd som uttrycket har i 1 kap. 1 § förslaget till ny vattenlag (SOU 1977: 27). I likhet med vad som enligt 18 § naturvårdslagen gäller i fråga om täkter bör tillståndsprövningen av markavvattningsåtgärd handhas av . Enligt vår bedömning bör länsstyrelserna kunna klara denna uppgift utan tilldelning av ökade resurser. Till ledning för prövning bör särskilda tillåtlighetsregler införas. Som huvudregel bör gälla att en markavvattningsåtgärd som avser ett våtmarksområde inte bör tillåtas, om åtgärden medför olägenhet av större betydelse från naturvårdssynpunkt. Härav följer inte att t. ex. en dikning som bedöms medföra en mindre olägenhet än den angivna skall tillåtas. En avvägning måste här göras mellan det intresse som ligger bakom dikningen och naturvårdsintresset. 1978/79: 1990 det sistnämnda intresset som starkare, får dikningen inte tillåtas. En sådan avvägning bygger på en tillämpning av 3 § naturvårdslagen, enligt vilken en myndighet vid prövning av en naturvårdsfråga skall ta tillbörlig hänsyn till övriga allmänna och enskilda intressen som berörs av frågan. Även om en markavvattningsåtgärd bedöms medföra olägenhet av större betydelse från naturvårdssynpunkt, bör tillstånd i vissa fall kunna medges. I likhet med vad som gäller enligt 2 kap. 3 § vattenlagen och 6 § miljöskyddslagen för vattenbyggnadsföretag resp. miljöfarlig verksamhet bör markavvattningsåtgärd få tillåtas, om den är av synnerlig betydelse från allmän synpunkt. Härigenom blir det möjligt att genomföra t. ex. en dikning som bedöms vara av särskilt stor betydelse för jord- eller skogsbruket inom viss ort eller från energiförsörjningssynpunkt, trots att inverkan på naturmiljön blir så kraftig att företaget egentligen inte borde tillåtas. Av 1 § tredje stycket naturvårdslagen följer att den som utför en markavvattningsåtgärd är skyldig att vidta de åtgärder som behövs för att begränsa eller motverka skada som markavvattningen kan orsaka. Som en erinran härom bör i anslutning till bestämmelserna om tillståndsplikt för markavvattningsåtgärder i fråga om våtmarker tas in en bestämmelse enligt vilken får förena tillstånd till markavvattning med de föreskrifter som behövs för att begränsa eller motverka skada på naturmiljön. De av oss nu föreslagna bestämmelserna om tillståndsplikt för markavvattningsåtgärder bör tas in i naturvårdslagen som en ny paragraf med beteckningen 18 a §. Som en konsekvens härav måste en mindre justering göras i 20 § första stycket. För att den föreslagna tillståndsplikten skall iakttas måste införas en möjlighet att bestraffa den som bryter mot tillståndsplikten. Detta bör ske genom en ändring av 37 § första stycket 4 naturvårdslagen så att den som vidtar en markavvattningsåtgärd i strid mot 18 a § eller mot föreskrift som är förenad med ett tillstånd i ansvarshänseende likställs med den som enligt nuvarande lydelse utför täkt under motsvarande förhållanden. Ett beslut om införande av obligatorisk förprövning i fråga om avvattning av våtmarker är ett uttryck för uppfattningen att dessa åtgärder i allmänhet medför sådana olägenheter från naturvårdssynpunkt att det måste tillkomma samhället och inte som markägarna att avgöra huruvida en markavvattningsåtgärd av aktuellt slag får komma till stånd. Med hänsyn till att ett förfarande som är generellt tillståndspliktigt regelmässigt anses innebära en ändring i pågående markanvändning får beslut att anta vårt förslag anses innefatta också ett ställningstagande till frågan om ersättning till markägare när tillstånd vägras. Detta följer av de ställningstaganden i frågor om ersättning till markägare som gjorde vid behandlingen av propositionen 1972: lil. Då ett vägrat tillstånd således inte utgör hinder i pågående markanvändning, uppkommer inte någon rätt till ersättning för markägaren. Några ersättningsregler har därför inte tagits upp i vårt lagförslag. Den nu föreslagna regleringen ,som enligt vad vi tidigare förordat bör träda i kraft , bör ses som en temporär lösning. Slutlig ställning till frågan om utformningen av skyddet för våtmarkerna bör tas när behövliga inventeringar har genomförts. Lämpligt synes vara att frågan tas upp i samband med kommande prövning av förslaget till ny vattenlag. Under förutsättning att vårmarkerna i den nya vattenlagen kan beredas ett lika starkt skydd som det av oss nu föreslagna finns självfallet ingen anledning att pröva de aktuella markavvattningsåtgärdema också enligt naturvårdslagen. Särskilda bestämmelser för samordningen mellan prövningen av markavvattningsåtgärd enligt naturvårdslagen och den prövning av sådan åtgärd som i vissa fall kan ske enligt nu gällande vattenlag torde behöva meddelas bara i ett avseende. När tillstånd vägras enligt naturvårdslagen, kan sakägare i t. ex. ett planerat dikningsföretag ha åsamkats kostnader för förrättning enligt vattenlagen eller för åtgärd för att tillvarata sin rätt i samband med sådan förrättning. Sådana kostnader bör ersättas av statsverket, men bara om kostnaderna har uppkommit före ikraftträdandet av vårt lagförslag. En ikraftträdandebestämmelse med denna innebörd bör således meddelas. Efter ikraftträdandet finns inte anledning för en markägare att dra på sig kostnader för åtgärd som har samband med en förrättning enligt vattenlagen, innan han fått besked om huruvida den aktuella markavvattningen tillåts av enligt naturvårdslagen. Evntuella ersättningar bör bestridas från det i bilaga 13 till propositionen 1978/79: 100 upptagna anslaget H 5. Ersättningar vid bildande av naturreservat m. m. Det är i enlighet med nu gjorda överväganden som vi har utarbetat ett förslag till lag om ändring i naturvårdslagen (1964: 822) utom 7 § som behandlas i följande avsnitt. Lagförslaget bifogas motionen som bilaga. Naturen är en grundläggande del av vår miljö. Sedan urminnes tid gäller i vårt land förhållandet att naturen skall vara tillgänglig för alla allemansrätten. I detta ligger ett stort värde men också ett stort ansvar, i första hand för den som äger marken, att vårda och sköta den på ett sådant sätt att den kan utnyttjas både av nuvarande och kom 1978/79: 1990 Men det åvilar också den som utnyttjar marken för rekreation och andra ändamål att visa omsorg och hänsyn till naturen. Utgångspunkten för handlandet måste vara ett starkt hänsynstagande till naturresurser och naturmiljö. Ingen har rätt att handla på ett sådant sätt att oersättliga naturvärden förstörs. Därför är det nödvändigt att samhällets inflytande över utnyttjandet av våra naturresurser stärks. Allemansrätten är en urgammal sedvanerätt. Den ger oss rätt att vistas i skog och mark. Den ger oss skyldighet att vara aktsamma i vårt umgänge med naturen. Vid olika tillfällen har allemansrätten attackerats. Allemansrätten är för socialdemokratin av omistligt värde. Vi avvisar alla krav på en uppmjukning av allemansrätten och kommer att ständigt göra allt för att slå vakt om och värna den. Naturvårdslagen trädde i kraft . Lagen ändrades i väsentliga avseenden (prop. 1974: 166). a. ändrades bestämmelserna om strandskyddet så att det numera omfattar land- och vattenområden vid alla stränder som har betydelse för allmänhetens friluftsliv intill 100 m från strandlinjen eller när det behövs högst 300 m från denna. Vidare infördes allmänt tillståndstvång för täkt av matjord och torv. Ett nytt av markområden infördes: naturvårdsområde. Avsikten är att det skall användas när ändamålet kan uppnås utan att längre gående restriktioner i pågående markanvändning för jord- och skogsbruk skall behöva införas. Ersättning skall inte utgå till markägare när ett område förklaras som naturvårdsområde. Möjligheten att säkerställa mark genom att göra ett område till naturreservat kvarstår. Då utgår ersättning. Vidare beslöts att privata förbudsskyltar som kan leda till inskränkning i allemansrätten skulle förbjudas. Kommunernas ställning inom naturvården förstärktes, och allemansrätten skrevs in i lagen. Bestämmelser av betydelse på naturvårdsområdet finns också i byggnadslagen, byggnadsstadgan, väglagen, vattenlagen, miljöskyddslagen, skogsvårdslagen och kommunala renhållningslagen. Totalt har omkring 800 000 ha mark avsatts som naturreservat och 615 000 ha som nationalpark. Den möjlighet som avsättande av naturvårdsområde ger för säkerställande av värdefulla markområden har utnyttjats i mycket liten utsträckning. Enligt beslut med anledning av propositionen 1974: 166 skall kunna förklara ett område som naturvårdsområde inom vilket särskilda åtgärder behövs för att skydda eller vårda naturmiljön. De inskränkningar som detta kräver skall vara av mindre be 1978/79: 1990 I den mån särskilda åtgärder behövs för att det nödvändiga skyddet skall erhållas skall markägaren vara skyldig att tåla att sådana åtgärder genomförs utan att markägaren berättigas till ersättning. Som exempel anfördes röjning, renhållning, plantering, anläggning av stigar, rastplatser o. d. Jämfört med naturreservat har institutet naturvårdsområde den fördelen att det inte inkräktar på förvaltningen av den berörda fastigheten. Däremot, framhölls i propositionen, borde institutet naturreservat användas i de fall då skyddet av markområdet krävde mera långtgående föreskrifter eller där pågående markanvändning avsevärt skulle försvåras. Bestämmelser om naturvårdsområde finns intagna i naturvårdslagens 19 §. Enligt redovisning har endast tre förordnanden av naturvårdsområden gjorts då institutet infördes. Enligt beror detta bl. a. på att markägare hellre accepterar naturreservatsförordnande med möjlighet till ersättning. Från administrativ synpunkt har det därför varit lättare för att arbeta med institutet naturreservat. Vår miljömotion 1977/78 Det är enligt vår mening beklagligt att möjligheten att säkerställa mark genom att förklara ett område som naturvårdsområde inte utnyttjats mer. Det är än mer beklagligt att borgerliga majoritet inte stödde de krav på åtgärder för att förbättra förhållandena som vi förde fram i vår miljömotion (1977/78: 791) till föregående års . Behovet av att säkra för rekreation, vetenskap och kultur väsentliga markområden är stort. De anslag har till sitt förfogande för att betala de ersättningar som krävs när ett markområde förklaras som naturreservat är begränsade. Som ovan framhållits skall naturreservatsförordnanden förbehållas sådana markområden där utnyttjandet av marken för rekreation, kulturella och vetenskapliga ändamål inte kan kombineras med pågående markanvändning. I flertalet fall torde det emellertid vara fullt möjligt att utnyttja ett markområde för t. ex. rekreation utan att normalt jord- och skogsbruk hindras. I sådana fall bör det vara självklart att naturvårdsområdesinstitutet används. Vårt förslag till åtgärder De svårigheter som på grund av enskilda markägares inställning till naturvårdsområdesinstitutet kan uppkomma för länsstyrelserna får inte tas till intäkt för att länsstyrelserna faller undan och i stället väljer att avsätta ett område som naturreservat i fall där detta institut egentligen 1978/79: 1990 De finns anledning att i detta sammanhang påpeka att samtycke från berörda markägare inte utgör en förutsättning för att meddela förordnande om naturvårdsområde. För att inskärpa vikten av att institutet naturreservat inte används när institutet naturvårdsområde lika gärna kan användas behöver 7 § naturvårdslagen enligt vår mening kompletteras med en bestämmelse som innebär att inte får avsätta ett område som naturreservat, om syftet med åtgärden i allt väsentligt kan tillgodoses genom att området i stället förklaras som naturvårdsområde. Vi föreslår sålunda att antar vårt förslag till ändring i 7 § naturvårdslagen. Lydelsen av författningsförslaget framgår av bilagan till denna motion. Men vi föreslår också att ger regeringen till känna att bör få i uppdrag att meddela sådana rekommendationer och anvisningar till ledning för länsstyrelsernas arbete att ett ytterligare utnyttjande av institutet naturvårdsområde främjas. Anslaget H 7. Anslaget till miljövårdsforskning används företrädesvis till målinriktad miljövårdsforskning. Från anslaget lämnas medel till forskning om luft, vatten, natur, buller, vilt samt miljögifter. har en särskild forskningsnämnd som fördelar anslaget. 1968/69 uppgick anslaget till 15 milj. kr. Innevarande budgetår är anslaget 32,6 milj. kr. För /80 föreslås 28,2 milj. kr. Åtskilliga forskningsprojekt sträcker sig , varför en del av anslaget är intecknat på förhand. Det är emellertid nödvändigt med nya satsningar för att belysa aktuella miljöproblem. har utarbetat ett samlat program för forskningsverksamheten. Fyra projektområden har prioriterats 1979/80. Det gäller metoder för att kartlägga tillgång och efterfrågan på naturresurser samt för att väga olika anspråk mot varandra, vidare ett projekt gällande forskning om gödslingsintensitetens inverkan på yt- och grundvatten, ett gällande studier av luftvårdssituationen i samband med bilismen, förbättrad avgasrening, trafikreglering och planering samt ett gällande testmetoder för granskning av kemiska produkter, som tillförs marknaden. Vårt förslag till åtgärder Vi har i denna motion pekat på en rad områden där det är nödvändigt med ökade kunskaper. De av oss aktualiserade frågorna överensstämmer i stort med de nya projektområden som forskningsnämnden begär medel för. Den av regeringen föreslagna anslagsökningen till miljövårdsforskning överensstämmer med det s. k. besparingsalternativet. Totalt räknas anslaget upp med , eftersom 6,7 milj. kr. föreslås överförda till anslaget H 1. Detta torde inte ens täcka ökade pris- och lönekostnader. har i sin petita framhållit att en anslagsnivå som den av regeringen föreslagna innebär att två av de ovan beskrivna fyra projektområdena måste utgå. Detta kan vi från socialdemokratiskt håll inte acceptera. Vi kräver därför att anslaget till miljövårdsforskning räknas upp med . utöver det av regeringen förordade beloppet, dvs. i enlighet med äskande. Därmed skulle anslaget till miljövårdsforskning för /80 uppgå till . Anslaget H 10. Undersökningar av hälso- och miljöfarliga varor Anslaget står till produktkontrollnämndens förfogande för att täcka de kostnader nämnden har för särskilda undersökningar rörande hälsooch miljöfarliga varor. Det viktiga arbete som produktkontrollnämnden bedriver med att klarlägga olika kemiska ämnens skadeverkningar måste fortsätta. Undersökningar pågår bl.