mot · G30289 · 1979-10-16 00:00:00 — 1979/80:89 av m. fl. med anledning av justitieombudsmännens ämbetsberättelse (redog. 1979/80:1) har granskningen av JO:s ämbetsberättelse följts av reguljära sakdebatter i kammare. Denna praxis är enligt vår mening synnerligen tillfredsställande. Det är ett klart folkligt och medborgerligt intresse att de allt viktigare rättsfrågorna på detta sätt offentligt debatteras. Vid skilda tillfällen har ledamöter av mer eller mindre klart velat antyda att sådana debatter - liksom motioner till ärendet inte borde förekomma. Dylika ståndpunkter är naturligtvis konstitutionellt ohållbara. Granskningen av JO:s verksamhet är ingen frivillig arbetsuppgift utan en grundlagsenlig skyldighet. Skyldigheten åvilar uttryckligen - icke enbart något utskott. Begreppet granskning innefattar givetvis inte endast genomläsning av själva handlingarna, sådana dessa expedieras till . Granskningen skall utmynna i ett omdöme, ett beslut. Grundlagen säger ingenting om att beslutsordningen i detta ärende skall vara en annan än i andra ärenden, där ett utskott avger betänkande till kammaren i och för dennas överläggning och beslut. Samma förslagsrätt och samma debattfrihet måste därför råda som i vilket annat beslutsärende som helst. Den som hävdar något annat förespråkar i verkligheten att skulle uppge delar av sin konstitutionella befogenhet eller åtminstone i praxis urholka dess innehåll. Det har också framhållits att det aldrig förekommit någon kammardebatt om JO-berättelsen . Inte heller denna omständighet har någon konstitutionell relevans. Ingen grundlagsbestämmelse föreskriver att kammarens behandling av JO-berättelsen måste ske under tystnad. Inte heller kan granskningsrätt begränsas till frågan huruvida ombudsmännen äger förtroende eller ej. Någon sådan begränsning i rätt att uttala meningar eller ta initiativ i anledning av JO-berättelsen föreligger inte. Att inte får överpröva JO:s avgöranden är en helt annan sak. Men överprövning föreligger endast ifall genom sitt beslut skulle ge något JO-beslut en annan innebörd än det redan har. Detta är givetvis oförenligt med den allmänna maktdelningsprincip som råder mellan lagstiftare och rättsliga myndigheter. Det kan emellertid aldrig hindra att i egenskap av lagstiftare ta beslut och bedömningar av ombudsmännen till utgångspunkt för allmänna och principiella överväganden. Det sistnämnda är en naturlig följd av ställning som lagstiftare. måste ha full frihet att uttala uppfattningar om de synsätt och de principer vilka speglas i behandlingen av enskilda ärenden, vilka avgjorts av JO. Att aktivt utövar sina konstitutionella rättigheter i nämnda stycken är desto viktigare som rättsfrågorna rönt ett allt livligare allmänt intresse. Olika tendenser i samhällsutvecklingen har medverkat till att en rad problem uppstått eller skärpts, då det gäller rättssystemets funktion i landet. De samhälleliga apparaterna får ökat omfång och detta leder till försämrad överskådlighet och kontroll, om inget görs för att möta detta problem. Lagstiftningen använder sig i ökande utsträckning av ramlagar och rambestämmelser, vilka fylls med praktiskt innehåll av förvaltningen och den högre byråkratin. Ett ökande avstånd mellan lag och praxis kan konstateras på en rad rättsområden. Till detta kommer problemet med insyn och kontroll som till stor del försvårats - som lagstiftare har t. ex. en mycket ofullständig bild av hur dess lagar tillämpas och har - utöver JO:s stickprovsmässiga inspektioner - ingen konsekvent rutin för att göra uppföljningar av hur lagar och beslut tillämpas. I det svenska rättssystemets administrativa del har det blivit allt vanligare att lägre instanser får utgöra slutliga beslutsfora, vilket är en inskränkning i medborgarnas överklagningsrätt. Slutligen finns en mer allmän tendens inom skikt av den högre byråkratin att avvärja eller inskränka kontroll och insyn. Ett exempel på detta är den s. k. undantagslagen, ett annat den ofta orimliga tillämpningen av tesen om ämbetsverkens oberoende - en tes som i andra parlamentariska länder skulle uppfattas som en otillbörlig inskränkning i parlamentets insynsoch kontrollbefogenheter. Summan av det nu sagda är att en rad tecken och tendenser i samhället tyder på en upplösning inom rättssystemen, ett ökande godtycke, som drabbar medborgarna i skilda former. har också givit exempel på rättsärenden, vilka antytt att obehöriga påtryckningar och rena mutor blivit alltmer vanliga. Det är uppenbart att och inte i längden kan inta en så passiv attityd som inför dessa frågor. Föreställningen att det svenska rättssystemet inte har några svårare brister torde inte stämma med de erfarenheter som både från jurister och lekmän ofta kommer till uttryck i offentlig diskussion. Årets JO-berättelse ger ovanligt många exempel på fylliga och ingående analyser av ärenden och principiella problem. 1 viktiga hänseenden bekräftar faktiskt berättelsen den oro för rättsutvecklingen som framkommit i de senaste årens offentliga debatt i . Det gäller inte minst vissa rapporter från JO:s inspektioner. Två områden faller här i ögonen. Handläggningen i många sociala centralnämnder, då det gäller ärenden rörande barns problem och uppväxtförhållanden, lämnar uppenbarligen mycket övrigt att önska. Såväl kännedomen om vad nämndernas skyldighet innebär som nämndernas sätt att hantera för barns förhållanden viktiga ärenden präglas av ofullständighet, nonchalans och tvivelaktiga värderingar. Också inom taxeringsväsendet tycks inkonsekvenser, likgiltighet inför bestämmelser och godtycklig hållning till medborgare vara utbredda. Förhållandena inom polisväsendet synes också påkalla särskilda åtgärder. Upprepade påminnelser från JO beträffande t. ex. behandling av anhållna eller sättet att uppträda mot allmänheten i vissa situationer tycks inte ha gett resultat. a. ger också en del polistjänstemäns attityd till invandrare anledning till allvarliga betänkligheter. Detta problem illustreras inte bara i JO-berättelser . Det har bl. a. också påtalats av sekreteraren i diskrimineringsutredningen i en färsk artikel i (). Bristerna är så allvarliga att initiativ från eller regeringen är motiverade. 1 flera sammanhang framgår av årets berättelse, att lagen om tillfälligt omhändertagande, LTO, får följder som inte är önskvärda ur rättssäkerhetssynpunkt. Både lagens kautschukartade karaktär och det sätt på vilket den kommit att användas utgör problem. Denna lag bör därför ersättas med bestämmelser vilka är klarare och innebär mindre risk för godtycke. Offentlighetsprincipen är, framgår det vidare, något som myndigheter i åtskilliga fall åsidosätter. Av de 51 ärenden av denna art som JO behandlat har nästan hälften, 23 stycken, föranlett erinringar. Det är den högsta andel som kan noteras för någon av de redovisade ärendegrupperna. Med tanke på att dessa frågorofta varit föremål för diskussion i kammaren, är det en oroande bild man får av . Också tidigare ärenden som behandlats av JO och som gällt tryckfrihetslagstiftningen ger anledning till oro. Det är alltför vanligt att rätten att få ta del av handlingar och rätten att få vara anonym överträds eller orimligt försvåras. En rad av de sakärenden ombudsmännen behandlat ger anledning till principiella reflexioner, delvis av kritisk natur. Nedan redovisas dessa synpunkter. Fallet gäller åklagarmyndighets inställning till frikorten vid SAS. JO finnér inget att anmärka på åklagarens och RÅ:s handläggning. Vi kan inte dela denna slutsats. Frikorten har utfärdats till personer vilka i många fall sitter i sådana befattningar att de har inflytande på statens politik gentemot flygbolag och speciellt SAS och Linjeflyg. Det är av klart intresse att pröva huruvida rekvisit föreligger för besticknings- eller mutbrott. Under alla omständigheter måste det anses strida mot gällande regler för upprätthållande av allmänt förtroende för offentlig tjänsteman, att sådan tjänsteman tar emot förmån av detta slag. Om åtal inte anställts hade JO haft skäl att ändå uttala sig i denna riktning. Fallet gäller omhändertagande av en 13-årig flicka på en T-banestation. Ehuru kritisk i andra delar finner JO inget fel i att flickan omhändertogs. Han anser sig kunna godta påståendet att hon kunde antas ha gjort sig skyldig till våldsamt motstånd och våld mot tjänsteman. Trots att JO understryker att utredningen från polisen inte i något avseende gör gällande att flickan uppträtt ordningsstörande, godtar han att polisen kopplar samman flickan med andra ungdomar som uppträtt ordningsstörande. Vi kan inte godta en sådan bedömning med hänsyn till de principiella verkningar det skulle få för rättspraxis. Att polisen skulle haft fog för att betrakta flickan som sammanhörande med de ordningsstörande motbevisas av JO:s egen redogörelse. Att flickan, som tidigare av polisen fått tillåtelse att stanna kvar inomhus (detta på grund av en ögonåkomma, som kunnat förvärras ifall hon vistats ute i vintervädret ), ändå utan invändningar borde ha åtlytt den helt nya uppmaningen att gå ut är orimligt. Att polisen enligt polisinstruktionen har rätt att vidta åtgärder för ordningens upprätthållande får inte betyda att dess åtgärder får sträcka sig hur långt som helst. Enligt samma instruktion är det nämligen polisens skyldighet att skydda medborgare mot de ordningsstörande. Man kan alltså med skäl hävda, att flickan haft anspråk på polisens hänsyn och skydd. Att JO godtar polisens uppfattning om misstanke för våldsamt motstånd och våld mot tjänsteman synes oss också mycket egendomligt. Man kan fråga vad en ensam 13-årig flicka - som dessutom lider av en ögonåkomma - kan göra av sådant motstånd och våld gentemot flera vältränade polismän. Särskilt märklig är JO:s slutsats att polisen skall kunna ingripa även mot personer som icke stör ordningen. Den som icke stör ordningen måste tvärtom vara skyddad mot sådana ingripanden. Frågan gäller myndighets ingripande mot meddelande från en föräldraorganisation vilket uppsatts på anslagstavlan vid ett daghem. JO godtar myndighetens åtgärd och jämställer meddelandet (som upplyste om en demonstration för bättre barntillsyn) med bl. a. kommersiell reklam. Detta synsätt kan inte godtas. Barnens föräldrar måste i detta fall, i egenskap av förmyndare för sina barn, ha samma intresse som barnen av att upplysningar på anslagstavlan kan lämnas om sådant som är av betydelse för barnens förhållanden. JO:s syn innebär faror för informationsfriheten i en rad andra sammanhang. På olika institutioner kan man på bred front åberopa detta JO-yttrande för att förhindra annonsering om aktiviteter, vilka har intresse för dem som arbetar eller är intagna på olika institutioner inom vårdsektorn. Sådana ingripanden har inte minst noterats under den avslutade valrörelsen och utgör en betänklig praxis. Informationsrätten borde här snarare vidgas än inskränkas. Fallet gäller ett styrelseuppdrag inom näringslivet som chefen för marinen åtagit sig. Vi finner JO:s restriktiva bedömning härav välmotiverad. Vi vill endast påpeka att man i andra sammanhang - bl. a. vid JK:s bedömning av vissa högre universitetstjänstemäns uppdrag i kommersiella foretag - intagit en vida mindre strikt bedömning. JO:s beslut borde vara vägledande och föranleda stramare praxis också i sådana fall. Mot bakgrund av vad ovan anförts föreslås att beslutar lägga JO:s ämbetsberättelse till handlingarna med gillande av de uttalanden som gjorts i avsnitten lil och IV i motionen. (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) (vpk)