mot · G2022527 · 1979-04-18 00:00:00 — av m. fl. med anledning av propositionen 1978/79:165 om den svenska kapitalmarknaden Betydande anspråk kommer forsta hälft att ställas på en väl fungerande kapitalmarknad. I motionen förordas åtgärder syftande till att möjliggöra ett successivt avskaffande av kapitalmarknadsregleringen för att skapa en bättre fungerande marknad. Detta förutsätter bl. a. målmedvetna insatser i syfte att eliminera skattesystemets snedvridande effekter. I motionen föreslås avskaffande av dubbelbeskattningen av bolagsvinster genom en övergång till det inom EG gällande regelsystemet. Tanken på löntagarfonder eller medborgarfonder avvisas. Motionen kritiserar också förslaget om bildandet av en femte AP-fond. 1 syfte att underlätta det statliga budgetunderskottets finansiering utanför banksystemet föreslås att skattemässigt gynnade sparobligationer i ökad utsträckning emitteras. En stegvis höjning av det s. k. sparavdraget förordas. En väl fungerande kapitalmarknad är nödvändig för att centrala ekonomisk-politiska mål skall kunna realiseras. En effektiv kapitalmarknad är däremot inte någon garanti för snabb ekonomisk tillväxt, hög investeringsnivå eller full sysselsättning. Den svenska ekonomins aktuella problem måste i första hand lösas inom ramen för den allmänna ekonomiska politiken och inte genom institutionella förändringar på kapitalmarknaden. Det har i den politiska debatten understundom gjorts gällande att vi skulle ha problem med kapitalbrist i den svenska ekonomin eller att en sådan kapitalbrist skulle hota . För att råda bot på denna kapitalbrist skulle det vara nödvändigt att öka sparandet i samhället, därvidlag i första hand det kollektiva sparandet. Från socialdemokratiskt håll har det sålunda gjorts gällande, att den nedgång i industrins investeringsaktivitet som ägt rum skulle ha kunnat undvikas genom inrättandet av en s. k. strukturfond. I det längre perspektivet skulle, har man menat, en förutsättning för den eftersträvade investeringsnivån vara sådana strukturfonder samt löntagarfonder. Nedgången i industriinvesteringarna under 1977och 1978 haremellertid på intet sätt samband med några brister på finansiella medel. Sjunkande industriinvesteringar antyder snarare ett överskott än ett underskott på 1 1978/79. industriellt kapital, dvs. industrin har med tillgängligt kapital kunnat producera betydligt mycket mer än man kunnat vinna avsättning för. Industriinvesteringarna har gått ner därför att det saknats lönsamma investeringsprojekt. Det torde vara sällsynt att seriösa investeringsprojekt gått om intet på grund av bristande möjligheter att uppbåda erforderliga finansiella resurser. Det torde i själva verket vara betydligt lättare att finna exempel på motsatsen: investeringar som kommit till stånd därför att finansiella medel stått att uppbringa men som visat sig inte vara lönsamma. Moderata samlingspartiet har i sin motion 1978/79:1108 redovisat en analys av aktuella ekonomiska problem och deras orsaker. Vi hänvisar till den motionen i vad gäller den allmänna, ekonomisk-politiska bedömningen. Vad som från kapitalmarknadssynpunkt är centralt i detta sammanhang är den dramatiska nedgången i näringslivets lönsamhet särskilt efter 1974-och i det längre perspektivet den successiva försämringen av soliditeten . 1 propositionen heter det att ett underskott i bytesbalansen definitionsmässigt innebär att den inhemska resursförbrukningen är större än vår inhemska konsumtion. Vad som torde avses är att resursförbrukningen är större än produktionen. I denna mening är ett underskott i bytesbalansen liktydigt med ett otillräckligt inhemskt sparande. Av uppenbara skäl kan de låga industriinvesteringarna tyckas förstärka denna bild av otillräckligt sparande. Dessa frågor måste emellertid ses i ett totalekonomiskt sammanhang och kan inte enbart betraktas ur sparsynpunkt. Jag vill speciellt varna för ett sådant ensidigt betraktelsesätt i den nuvarande situationen med otillräckligt kapacitetsutnyttjande i ekonomin. Den ekonomiska politiken bör i denna situation i första hand inriktas på det låga kapacitetsutnyttjandet. Vi vill starkt understryka detta resonemang. Om den ekonomiska politiken hade inriktats på att åstadkomma ett högre totalt sparande - t. ex. genom att med skattehöjningar söka minska det negativa finansiella sparandet inom den statliga sektorn - skulle detta förvisso inte ha medfört ökade industriinvesteringar. Det hade i stället - om skattehöjningarna genomförts som höjda arbetsgivaravgifter - lett till än större svårigheter för svensk industri i den internationella konkurrensen och till ett än lägre kapacitetsutnyttjande. De enda investeringar ett sålunda genererat sparande skulle kunna leda till skulle vara större lager av osålda varor. Regeringens slutsats av sitt resonemang är att det står helt klart att nödvändiga betingelser för en uppgång i industriinvesteringarna är en uppgång i kapacitetsutnyttjandet och en uppgång i räntabiliteten och soliditeten. Vi instämmer i denna slutsats. Vi finner det emellertid något förvånande att regeringen mot denna bakgrund inte föreslagit någon åtgärd som är ägnad att medverka till denna förbättrade lönsamhet, däremot i olika sammanhang flera åtgärder som kommer att få den motsatta effekten. Direkt märklig finnér vi regeringens plädering för löntagarfonder. Det heter i propositionen: Rätt utformade löntagarfonder eller medborgarfonder kan vara en väg att minska konflikten mellan lönsamhets- och utjämningskraven. Genom att bredda ägandet skulle man lättare kunna få tolerans för en stabilt högre lönsamhet och ett ökat företagssparande, vilket i sin tur stärker marknadsekonomin. I själva verket står ett system med löntagarfonder i direkt motsättning till kravet på lönsamhet. De förslag till fonder som diskuterats innebär ju dels att ytterligare avgifter skall läggas på företagen för att finansiera fonduppbyggnaden, dels att i realiteten beskattningen av företagens vinster skärps genom att en del av vinsten skall avsättas till dessa fonder. Vi instämmer i att ett breddat ägande skulle stärka marknadsekonomin. Löntagarfonder innebär emellertid inte ett breddat ägande utan tvärtom en ökad koncentration av ägandet. Att ett system med löntagarfonder skulle stärka marknadsekonomin, som regeringen tycks hävda, är en slutsats som står i bjärt kontrast till vad flertalet av dem som granskat tanken på löntagarfonder kommit fram till. Ett likartat resonemang förs till förmån för inrättandet av en femte AP-fond. Här säger man i propositionen: Genom att bredda ägandet i näringslivet skulle en sådan femte AP-fond kunna bidra till att öka toleransen för höjd lönsamhet i näringslivet och även på det sättet öka företagens riskkapital. Att den skulle ha haft effekter av detta slag har oss veterligt inte hävdats tidigare. Den fjärde fondstyrelsen tillkom 1974. Att åren därefter skulle ha präglats av ökad tolerans för höjd lönsamhet i näringslivet från löntagarorganisationernas sida står på intet sätt i överensstämmelse med verkligheten. Regeringen har på intet sätt visat varför en femte AP-fond i detta hänseende skulle skilja sig från den fjärde. långtidsutredning räknar med en betydande uppgång i investeringsaktiviteten i den svenska ekonomin . Bruttoinvesteringarna skulle öka ; bostadsinvesteringarna skulle öka efter att tidigare ha minskat ; industrins investeringar skulle öka . förutses betydande underskott i den statliga budgeten, dvs. ett fortsatt behov av statlig upplåning på kapitalmarknaden. Allt detta leder till att ökade krav kommer att ställas på en väl fungerande kapitalmarknad. Vi har inte denna väl fungerande marknad. Kapitalmarknadens funktionsförmåga har undergrävts dels genom en rad regleringar, dels genom de snedvridningar som skattesystemet skapat. Vi tror inte att man genom något alexanderskt svärdshugg kan lösa denna knut. För att balansera skattesystemets snedvridningseffekter är regleringar sannolikt 1* 1978/79. Bostadspolitiken gör andra regleringar nödvändiga. Enligt vår uppfattning bör emellertid ett mål för kreditpolitiken vara att successivt reducera behovet av regleringar för att därigenom steg för steg öka marknadens funktionsduglighet. Det bör ske genom att, såsom också framhålls i propositionen, i mycket hög grad anpassa räntenivån till vad jämvikten på kreditmarknaden kräver. Det bör vidare ske genom att man söker begränsa skattesystemets snedvridande effekter. Det bör ske genom en fortsatt internationalisering av kredit- och kapitalmarknaderna. Det bör ske genom att man lättar på emissionskontrollen. Regeringen betonar i propositionen nödvändigheten av en förbättring av företagens lönsamhet och soliditet. Vi delar självfallet denna uppfattning. En förbättring av näringslivets lönsamhet är en absolut förutsättning för den investeringsuppgång och ökade industriproduktion som långtidsutredning redovisat i sina kalkyler. Det är en förutsättning för ökad anställningstrygghet på arbetsmarknaden och för att nya arbetstillfällen skall kunna skapas. Som vi anfört i andra sammanhang måste den ekonomiska politiken och skattepolitiken medverka till att underlätta denna lönsamhetsförbättring. Det måste bl. a. innebära att statsmakterna till dess rimliga lönsamhetsrelationer återställts avhåller sig från att lägga nya skatter eller ökade arbetsgivaravgifter på näringslivet. Trots den uppgång i lönsamhetsnivån som långtidsutredning kalkylerar med och som i stort sett liknar lönsamhetsbilden första år är detta inte tillräckligt för att stoppa den ogynnsamma soliditetsutvecklingen. För att den önskade investeringsutvecklingen skall kunna realiseras kommer detta att ställa krav på att företagen kan tillföras nytt, riskvilligt kapital. Detta förutsätter emellertid, som framhålls i propositionen, att avkastningen på aktieplaceringar stiger. Såväl kapitalmarknadsutredningen som propositionen redovisar de problem det skulle innebära att med nuvarande skatteregler åstadkomma den erforderliga avkastningsökningen. 1 propositionen konstateras: Inte ens företag med mycket lönsamma investeringsprojekt klarar emellertid de höjningar av kapitalkostnaderna som relativt måttliga höjningar av placerarnas avkastning efter skatt skulle innebära. Detta är en följd av dubbelbeskattningen av bolagens vinster vid rådande marginalskattesatser. Som exempel nämner kapitalmarknadsutredningen att en privatperson med en marginalskatt på och ett avkastningskrav på måste ha en avkastning före skatt på 12 96. Vid bolagsskatt innebär detta att företagens kapitalkostnad blir . Man drar i likhet med kapitalmarknadsutredningen slutsatsen att det med hänsyn till dessa förhållanden är angeläget att åtgärder vidtas som höjer avkastningen för placerarna utan att företagens kapitalkostnader därför höjs. Den rimliga konsekvensen av detta konstaterande är att dubbelbeskattningen av företagens vinster borde tas bort, antingen genom lättnader i bolagsskatten eller genom att bolagsskatt - hänförlig till utdelad vinst gottskrivs aktieägaren vid debiteringen av dennes skatt på utdelningen. Denna naturliga slutsats är regeringen emellertid inte i stånd att dra. Det är viktigt, säger man, att de förändringar som vidtas står i samklang med en rimlig fördelningspolitik. Av det skälet är någon större generell sänkning av bolagsskatten otänkbar. En sådan sänkning skulle nämligen ge de gamla aktieägarna mycket stora realisationsvinster. Regeringen nöjer sig med att hänvisa till vidtagna modifieringar av den s. k. Annell-lagen. Enligt vår uppfattning bör dubbelbeskattningen av företagsvinster systemet med en beskattning av vinsten först i företaget och därefter hos aktieägarna- avskaffas. Den svenska beskattningen bör anpassas till de regler i detta hänseende som successivt har genomförts i EG-området och där de numera tillämpas av flertalet medlemsstater. Dessa regler innebär att vid beräkning av aktieägarens inkomst uppburen utdelning läggs samman med den bolagsskatt som belöper på den del av vinsten som utdelningen motsvarar. Från den skatt som beräknas på denna summa avräknas den skatt som bolaget betalt, dvs. det vid aktieägarens inkomstberäkning gjorda tillägget. Genom att tillåta att avräkning får ske med hela den erlagda bolagsskatten kan dubbelbeskattningen elimineras. Avsikten med en åtgärd av detta slag är att aktieägande skall göras mer attraktivt - precis som regeringen förordar. Det är en orimlig ståndpunkt att på fördelningspolitiska grunder avvisa reformen därför att den leder till det avsedda resultatet. Det bör enligt vår uppfattning uppdras åt regeringen att förelägga förslag om en reformerad dubbelbeskattning i enlighet med inom EG gällande regler. föreslog i sitt betänkande att de s. k. återlånen - dvs. den möjlighet arbetsgivare som betalar ATP-avgift har att återlåna hälften av vad de betalat föregående år - skulle slopas. Vi delar regeringens uppfattning att återlånerätten bör bibehållas. Vi delar också regeringens uppfattning att återlånerätten bör reformeras så att en möjlighet att få återlån inbetalda avgifter införs. Vi har inget att erinra mot att räntan på dessa lån knyts till statsobligationsräntan. I propositionen föreslås att det nuvarande systemet, enligt vilket stadshypoteksinstitutionens, och nyutlåning skall avse prioriterade projekt och får avse oprioriterade projekt, skall avskaffas. I stället föreslås ett system med två typer av obligationer, den ena avseende prioriterade placeringsobjekt; den andra avseende oprioriterade placeringsobjekt. Flera av remissinstanserna, däribland och Näringslivets byggnadsdelegation har menat att en sådan ordning endast kan accepteras under förutsättning att de oprioriterade obligationerna får emitteras utan emissionskontroll och med fri räntebildning. Vi har i det föregående förordat en sådan inriktning av kreditpolitiken att kapitalmarknadsregleringarna successivt kan avskaffas. Så länge emissionskontrollen består anser vi det emellertid inte rimligt att just oprioriterade bostadsobligationer skulle undantas från denna. De låneobjekt det här är fråga om - bl. a. belåning av fastigheter i samband med överlåtelser, om- och tillbyggnader utan statliga lån - torde höra till de minst räntekänsliga på lånemarknaden till följd av gällande skatteregler. Frihet från ränte- och emissionskontroll inom denna sektor skulle möjliggöra en sådan räntesättning att betydande belopp kan undandras marknaden för industriobligationer. Det är inte på denna sektor en lättnad av emissionskontrollen bör påbörjas. Mot denna bakgrund ställer vi oss emellertid tveksamma till en avveckling av det nuvarande systemet, som åtminstone ger vissa garantier i vad avser finansieringen av oprioriterade låneobjekt. En reform bör anstå till dess det finns bättre förutsättningar att tillgodose kravet på frihet från emissionskontroll och räntereglering. I propositionen berörs de problem som sammanhänger med finansieringen i samband med förvärv av äldre fastigheter. Det framhålls, att det är angeläget att alla segregationstendenser i boendet, både i fråga om boendemiljö och boendeformer, motverkas. Även hushåll med begränsade ekonomiska resurser bör ges möjlighet att köpa ett äldre småhus om de så önskar. Vi delar åsikten att det är önskvärt att förvärv av äldre fastigheter underlättas. F. n. förutsätter ett förvärv av en villafastighet i ett äldre bostadsområde vanligtvis att köparen har möjligheter att betala mycket höga kontantinsatser eller har goda bankförbindelser. En rimligsträvan bör vara att de finansiella spärrarna vid förvärv av en sådan fastighet inte bör vara påtagligt mycket mer svårforcerade än vid köp av en villafastighet i nyproduktionen. Man bör emellertid vara medveten om att det främsta resultatet av förbättrade refinansieringsmöjligheter inte torde bli någon nämnvärd sänkning av boendekostnaderna i samband med förvärvet av en äldre villafastighet utan snarare att priserna på sådana fastigheter skulle stiga i höjden. Enligt vår uppfattning bör finansieringsfrågorna i samband med förvärv av äldre fastigheter göras till föremål för en utredning. Enligt propositionen skulle det uppdras åt den tillsatta bostadsrättsutredningen att också närmare studera möjligheten att införa någon form av behovsprövade lån i samband med fastighetsförvärv av detta slag. Vi är utomordentligt tveksamma till tanken på ett sådant system. Vi anser vidare inte att bostadsrättsutredningen är rätt forum för en utredning av dessa frågor. I stället bör en särskild utredning tillsättas. Den bör bl. a. studera hur man genom en lämplig anpassning av amorteringsreglerna skulle kunna förbättra refinansieringsmöjligheterna utan att de ovan nämnda priseffekterna skulle behöva inträffa. I propositionen föreslås en sänkning av amorteringstiden för bostadsinstitutens bottenlån. Vi har inget att invända mot en sådan åtgärd. Den offentliga sektorns finansiering Vi har i flera andra sammanhang diskuterat de problem som sammanhänger med det växande underskottet i den statliga budgeten. Med de antaganden om den offentliga sektorns tillväxt som gjorts i långtidsutredningen skulle detta underskott komma att bestå framöver. Det statliga budgetunderskottet skulle enligt dessa beräkningar uppgå till ca ; statens underskott i finansiellt sparande skulle uppgå till ca och den konsoliderade offentliga sektorns sparandeöverskott skulle stanna vid ca . Det statliga budgetunderskottet medför självfallet problem för kapitalmarknaden. I såväl motionen 1978/79:1108 som motionen 1978/79:2349 angående skattepolitiken har vi betonat att detta underskott i främsta rummet bör angripas genom en begränsning av den offentliga sektorns utgiftsexpansion. 1 den senare motionen framhöll vi att enligt vår uppfattning den utveckling av industriproduktionen, industrins investeringar och den begränsning av kostnadsutvecklingen i svenskt näringsliv som långtidsutredningen utgår ifrån i sina kalkyler inte är förenlig med den skärpning som långtidsutredningens antaganden om den offentliga sektorns tillväxt förutsätter. Även om den offentliga sektorns tillväxt begränsas i förhållande till vad långtidsutredningen antagit, kommer ändå ett betydande budgetunderskott att kvarstå . De problem avseende fördelningen av begränsade kapitalmarknadsresurser som detta innebär och kommer att innebära är givetvis inget annat än spegelbilden av problemet hur samhällets reala resurser skall fördelas mellan olika ändamål. Teoretiskt kan man tänka sig att det statliga budgetunderskottet kan reduceras genom skattehöjningar. Dessa skulle kunna ta formen av arbetsgivaravgiftshöjningar eller införandet av den produktionsfaktorskatt som det socialdemokratiska partiet förordar. Resultatet skulle bli att under det att statens finansiella underskott minskade skulle näringslivets finansiella underskott öka. Möjligen skulle förbättringen av statens finansiella sparande bli något större än försämringen av näringslivets genom att näringslivets investeringsbenägenhet till följd av den minskade lönsamhet som avgiftsskärpningen leder till skulle minska. Därigenom skulle statsmakterna så att säga lagstiftningsvägen ha löst problemet om hur de begränsade reala resurserna skall användas - till sin egen fördel och till nackdel för Det vore å andra sidan en lösning som skulle stå i konflikt med de i långtidsutredningen uppsatta målen beträffande näringslivets investeringar. Alternativt kan man tänka sig att det statliga budgetunderskottet reduceras genom en skärpt beskattning av hushållen i form av höjd moms eller höjd inkomstskatt. Om skattebetalarna accepterade denna åtgärd genom att i motsvarande grad dra ner sin konsumtion, skulle från kapitalmarknadens synpunkt en lättnad ha uppnåtts. Vi tror emellertid att resultatet snarare skulle bli att hushållen dels drog ner sitt sparande, dels avtalsvägen skulle söka kompensera sig för de höjda skatterna. Det bör observeras att långtidsutredningens siffror innebär att hushållens reala inkomster efter skatt skulle minska med . Vi bedömer redan detta som oförenligt med uppsatta stabiliseringspolitiska mål. De problem som ytterligare skatteskärpningar skulle leda till skulle enligt vår bedömning mer än väl överväga de eventuella vinster i fråga om ökad tillgång till långsiktigt kapital som skatteskärpningen måhända marginellt skulle ge. Problemen med finansieringen av den offentliga sektorns finansieringsbehov kan endast lösas genom en begränsning av dess utgiftsanspråk. Vi delar uppfattningen i propositionen att det är nödvändigt att förhindra att budgetunderskottet ger upphov till en alltför kraftig ökning av penningmängden i ekonomin. För att motverka detta bör staten i ökad utsträckning placera sin upplåning på den inhemska kapitalmarknaden utanför bankerna. Den viktigaste formen för upplåning utanför bankerna är traditionellt premie- och sparobligationer. Möjligheterna att med räntevapnet öka intresset för placeringar i obligationer är utomordentligt begränsat. Vid en inflation på måste en person marginalskatt fä en nominell förräntning på för att fä realränta efter skatt; vid en marginalskatt på och en förmögenhetsskatt på måste den nominella räntan uppgå till . Det är mot denna bakgrund uppenbart att en ökad statlig upplåning från hushållssektorn fordrar låneformer som är förenade med betydande skattefavörer. Enligt vår uppfattning är det angeläget att man bygger vidare på det system med skattesparande som introducerades . Vi har i andra sammanhang förordat att de medgivna sparbeloppen ökas. Det torde vidare vara nödvändigt att i ökad utsträckning emittera sparobligationer med betydande skattefavörer. Det bör uppdras åt regeringen att förelägga förslag om regler för ett sådant obligationssparande. Det bör emellertid i detta sammanhang också framhållas att det är nödvändigt att den statliga lånepolitiken inte ges en sådan utformning att man med skattefavörer på de statliga lånen försvårar för andra placerare på kapitalmarknaden. Det vore t. ex. orimligt om placeringar i statliga sparob ligationer för hushållen tedde sig avkastningsmässigt fördelaktigt framför till exempel ett riskvilligt aktiesparande. Det är enligt vår uppfattning nödvändigt med en översyn av hur skattesystemet påverkar sparandet och hushållens prioritering mellan olika sparformer. En utredning i syfte att föreslå lättnader och åtgärder för att komma till rätta med olika snedvridningseffekter i detta hänseende bör tillsättas. I avvaktan på att en utredning av här förordat slag kan leda till åtgärder bör enligt vår mening det s. k. sparavdraget höjas. Det bör uppdras åt regeringen att förelägga förslag om en successiv höjning. AP-fonden har och kommer framgent att ha stor betydelse för utbudet av långt lånekapital. 1 propositionen 1978/79:202 föreslås en höjning av ATP-avgiften . Avgiften skulle därmed öka från under innevarande år till . Höjningen motiveras med att det föreligger ett behov av att förbättra det offentliga sparandet. I samma proposition föreslås också en vidgning av underlaget för beräkning av arbetsgivaravgifter. Den föreslagna arbetsgivaravgiften har i olika sammanhang kopplats samman med tillskapandet av en femte AP-fond. Vi har i avsnittet om den offentliga sektorns finansiering redovisat vår syn på möjligheten att genom arbetsgivaravgiftshöjningar minska det statliga budgetunderskottet. Sådana skattehöjningar står enligt vår uppfattning i motsättning till strävandena att öka näringslivets lönsamhet. För den ifrågavarande , då en sådan lönsamhetsförbättring är av strategisk betydelse för möjligheterna att realisera övergripande ekonomiskpolitiska mål, bör enligt vår uppfattning någon arbetsgivaravgiftshöjning inte komma till stånd. Det här sagda innebär självfallet inte att vi motsätter oss höjningar av ATP-uttaget. Detta måste anpassas efter vad som är erforderligt för att gjorda pensionsutfästelser skall kunna infrias. Den i propositionen 1978/79:202 föreslagna höjningen är emellertid på intet sätt erforderlig med hänsyn till vad pensionssystemet kräver.