mot · G2022677 · 1979-05-07 00:00:00 — av m. fl. med anledning av propositionen 1978/79:182 om försöksverksamhet med s. k. kontraktsvård av narkotikamissbrukare som har begått brott I propositionen 1978/79:182 lägger regeringen fram ett förslag om vad man kallar kontraktsvård av narkotikamissbrukare som har begått brott. Det gäller en försöksverksamhet som skall bedrivas vid och som beräknas omfatta ett 50-tal personer . De som kan komma i fråga är personer som har begått brott som kan föranleda fängelsestraff och som missbrukar narkotika. Lagförslaget öppnar en möjlighet för domstolen att förklara målet vilande, om den åtalade går in i försöksverksamheten. En förutsättning är dock att inte brottet är av sådan art att rätten av säkerhetsskäl eller med hänsyn till den allmänna laglydnaden anser att målet måste fullföljas. Anledningen till att det kallas kontraktsvård är att missbrukaren får skriva under ett kontrakt där han underkastar sig en behandlingsplan. Själva kontraktet har dock ingen som helst rättslig betydelse. Bedömer däremot vårdinstitutionen, dvs. , att missbrukaren inte fullföljer behandlingsplanen, tas målet inför domstol upp på nytt och avgörs. Och även om behandlingsplanen fullföljs skall målet förr eller senare avgöras och den åtalade riskerar ett kännbart straff. Anknytningen till gör att det i stort sett bara är personer från och som kan komma i fråga. Behandlingen avser man skall bestå av en lång vistelse på narkomanvårdskliniken på , där man också inleder en psykoterapeutisk behandling i grupp. Denna behandling förutsätts fortsätta efter utskrivningen, då patienten också skall gå på regelbundna kontroller , då man tar prover för att utröna om missbruket har återupptagits. Patienten förutsätts också skaffa bostad och arbete med stöd av sjukhusets eftervårdsgrupp. Förslaget är utformat efter modell av det civil commitment-system som finns i vissa av stater. Det är en behandlingsform om vars resultat det råder mycket stor tveksamhet. Detta återspeglas också i att det bland remissinstanserna finns mycket delade meningar om huruvida den föreslagna försöksverksamheten bör startas eller inte. Detta trots att man har inskränkt sig till en ren myndighetsremiss och inte gett organisationer som RFHL, , RSMH och ALRO möjlighet att yttra sig. Samtliga dessa organisationer kan genom sina erfarenheter förväntas ha väl genomtänkta ståndpunkter till förslaget. Kritiken mot den föreslagna försöksverksamheten är väsentlig. 1 1978/79. från olika håll hävdat att förslaget strider mot principen att brottmål skall avgöras , vidare att det blir en lagstiftning som bara kommer att beröra personer som bor i en viss del av landet. Härtill kommer att målet, som redan påpekats, ändå skall avgöras och att det kan komma att ske mitt under pågående behandling. Det finns därvid inga garantier för att inte straffet kan komma att bli kännbart och innebära frihetsberövande, vilket kan leda till att hela behandlingsarbetet spolieras. har i sitt remissvar också hävdat att försöksverksamhet av det här slaget, om den skall genomföras, bör bedrivas vid flera skilda institutioner för att möjliggöra en större objektivitet i resultatvärderingen. Vpk delar i allt väsentligt dessa uppfattningar. Från vpk:s sida vill vi emellertid rikta ytterligare kritik mot regeringens förslag. Det läggs mot bakgrund av det tilltagande narkotikamissbruket i allmänhet och det tilltagande missbruket på kriminalvårdens anstalter i synnerhet. Det är svårt att se hur en försöksverksamhet med så begränsande förutsättningar som föreslås i propositionen skall kunna få en tillämpning som i någon mening kan tänkas möta det vårdbehov som existerar. Den riktar sig således exklusivt till en grupp missbrukare som åtalats för och erkänt vissa typer av brott som visserligen föranleder fängelsestraff men ändå inte alltför långa straff. När brottmål hålls vilande vid domstol, innebär detta en risk för rättssäkerheten, och det kommer framför allt att drabba dem som av olika anledningar inte klarar att fullfölja behandlingsplanen. Hela systemet med kontraktsvård kommer för övrigt att rubba rättssäkerheten och likheten inför lagen. Ett litet fåtal kan välja en vårdform som kan komma att påverka påföljden för brottet. Detta fåtal kommer att bestå av personer som kan göra sannolikt att de kan fullfölja behandlingsplanen, och det kommer inte att bli de sämst ställda missbrukarna socialt sett. Dessa kommer även i fortsättningen att befolka fängelserna. I argumenteringen för försöksverksamheten anförs i propositionen att den inte är genomförbar på kriminalvårdens behandlingsenheter. Detta har vi i och för sig svårt att tro, för så märkvärdigt är inte behandlingsprogrammet, men det innebär att regeringen inte ser försöksverksamhetens resultat som tillämpbara för att minska omfattningen av narkotikamissbruket på kriminalvårdens anstalter. Tillämpningsområdet blir således ytterligt inskränkt, särskilt om man betänker att de föreslagna kontrakten helt saknar rättslig innebörd. Det råder inget tvivel om att det inom kriminalvården måste utvecklas metoder för att motverka narkotikamissbruket. Vi anser emellertid inte att det torftiga förslag som presenteras i propositionen och vars hållpunkter är ett vilande hot om fängelsestraff, sex-åtta veckors klinisk behandling och därefter poliklinisk kontroll av eventuella återfall i missbruk, kommer att ha några betydelsefulla behandlingseffekter. Vi är övertygade om att bättre resultat kan nås genom att ytterligare resurser tillförs för att skapa drogfria avdelningar vid landets fängelser. Det är nämligen ett faktum att alla missbrukare som dömts till fängelsestraff och som uttryckligen önskar komma till drogfria avdelningar för att ta sig ur sitt missbruk inte kan få plats på det fätal avdelningar som finns. Vidare måste betydande resurser tillföras för att bygga ut kriminalvårdens öppna behandlingshem, där man uppenbarligen når goda resultat. Vidare måste behandlingen inom kriminalvården ges en konkret arbetsrehabiliterande inriktning. Med hänvisning till ovanstående föreslås 1. att avslår propositionen 1978/79:182, 2. att hemställer hos regeringen om förslag i syfte att bygga ut kriminalvårdens öppna behandlingshem och att öka antalet platser på drogfria avdelningar inom kriminalvården, 3. att uttalar att behandlingsarbetet inom kriminalvården skall inriktas på arbetsrehabilitering och möjligheter öppnas för alla fångar att genomgå meningsfull teoretisk utbildning och yrkesutbildning. (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) 1* 1978/79.