mot · G3021615 · 1979-01-01 00:00:00 — Motion 1979/80: 1615 av m. fl. om rätt för nyttjanderättshavare att i vissa fall inlösa mark har aldrig, som så många andra länder, upplevt någon verklig jordreform. Detta präglar fortfarande den ekonomiska utvecklingen och klassförhållandena på landsbygden. Arrendesystemet bevarar ännu sin betydelse i de klassiska storgodsområdena och i bolagsdominerade bygder. Emigrationen, baggböleriet och utflyttningen från landsbygden skapade i skilda politiska kretsar en viss stämning för åtgärder till arréndatorernas skydd. Ett exempel är egnahemsrörelsen, ett annat den s. k. ensittarlagen. Ensittarlagen innebar laglig rätt för vissa arrendatorer att påfordra friköp av arrendefastighet. När den infördes gav den sådan rätt åt arrendatorer som varit bosatta på fastigheten . Den var alltså en aktuell lag, formellt användbar också för andra än äldre arrendatorer. Den möjlighet den gav var tvåfaldig: den kunde genom köp göra till ägare av jorden den som brukade den, och den kunde garantera trygghet till bosättning åt en i visst avseende högst otrygg grupp av människor. Ensittarlagens betydelse föranledde 1947 krav från på att framflytta dess giltighetsområde i tiden. krävde i en skrivelse att friköpsrätten skulle gälla fastigheter där bebyggelse funnits . Men hade nya förhållanden inträtt. Under mellankrigstidens depressioner och deflatoriska prisförhållanden hade innehav av realvärden inte varit ett särskilt framträdande medel att förmera sin rikedom. blev emellertid markinnehav en källa till allt större spekulationsvinster. Koncentrationen av markägande ökade. Det blev ett intresse att slå ut små jordägare och att undanröja de hinder som fanns för disposition över arrendejorden. Riksdagsskrivelsen nonchalerades av två på varandra följande kommittéer. När äntligen ett förslag i frågan kom 1967 gällde det i stället ensittarlagens avskaffande. I enlighet med beslutet utlöpte lagen i tysthet. I denna motion avser vi inte att ta upp arrendejordsfrågan i stort. Här berörs endast en speciell aspekt av frågan: tryggheten till bostaden. På landsbygden finns ett betydande antal människor som är ägare till bostadshus på ofri grund. Nuvarande rätts- och ägandeförhållanden medför för dessa människor en otrygg och också i övrigt ogynnsam situation. Ensittarlagens ofullständiga utformning och sedermera dess avskaffande har för dessa människor fått en rad nackdelar. 1 1979/80. 1979/80: 1615 Ensittarlagens bosättningsvillkor (kontinuerlig bosättning ) har gjort att alla som senare tillträdde arrendet icke kunde få sin bostad på fri grund. Lagens tidsgräns har gjort att de som med stöd av den nya bostadspolitiken byggt sig hem på ofri grund aldrig kunnat påfordra friköp av marken. De stigande markpriserna och spekulationsintresset har ökat otryggheten genom att skärpa främst bolagens och storgodsens intresse att göra sig av med småarrendatorer och därvid till fördelaktigt pris förvärva husen. Otryggheten har i motsvarande mån slagit undan grunden för husägaren att på rimliga villkor realisera huset, på vilket han ofta nedlagt mycket arbete. Sedan ensittarlagen löpt ut har på många håll drastiska arrendehöjningar skett. Fideikommiss, bolag, kyrka och stat har tävlat i chockhöjningar. Det har ökat otryggheten, då förlust av bostaden och avyttring på ogynnsamma villkor varit en automatisk följd av tvånget att gå ifrån arrendet. Alltjämt finns en kategori äldre människor kvar, vilka formellt kunnat inlösa sina arrendefastigheter men som saknat ekonomiska möjligheter härtill eller genom bristande information inte varit klara över sina juridiska rättigheter. Det måste anses angeläget att garantera trygghet till hus och hem för de här berörda medborgarna. Det handlar om människor i mestadels små omständigheter, som ofta fått leva ett hårt liv, som vanligen inte fått åtnjuta mycket av samhälleliga förmåner och för vilka det kan vara något av en livstragedi att bli tvingade till flyttning. Det svenska samhället och dess lagstiftare, som på så många sätt medvetet underlättat koncentration och sammanslagningar till fördel för de stora markägarna, bör i någon mån också tänka på dem vars odlingsinsatser och arbete fått så ringa officiellt erkännande. En laglig möjlighet att friköpa tomtmark bör därför tillskapas. Ägare till hus på ofri grund bör enligt en sådan lag kunna påfordra friköp av den tomtmark de anser nödvändig upp till en maximal areal av . Rätten bör åtminstone tills vidare begränsas till att gälla permanentbostäder. Fritidshusen utgör ett annorlunda problem och bör lämpligen utelämnas i detta sammanhang. Rätten bör inte gälla kommunalt ägd mark. Lagen bör vara tvingande och icke kunna begränsas genom privata avtal. Dess tillämplighet bör kunna brytas endast i fråga om hus belägna på mark som står under skydd enligt natur- eller miljövårdslagstiftning. bör då avgöra huruvida friköp av tomten från skyddssynpunkt är lämpligt. Vpk har i tidigare års motioner tagit upp dessa frågor och pekat på vikten av att en laglig möjlighet att friköpa tomtmark skapas för sådana situationer som nämns i förevarande motion. 1979/80: 1615 majoriteter har därvid hänvisat till arrendelagskommitténs arbete och att det förslag motionen tar upp kan förväntas bli behandlat där. Lagstiftningen är emellertid av så okomplicerad natur att någon särskild utredning enligt vår mening inte behövs. Det är därtill väsentligt att friköpsmöjligheten realiseras utan ytterligare dröjsmål. Mot bakgrund av vad som här anförts föreslås att beslutar införa rätt till friköp av tomtmark för bostadshus på ofri grund i enlighet med följande Lag om friköp av tomtmark för hus på ofri grund Den som med nyttjanderätt för bostadsändamål innehar annan tillhörig mark har rätt att lösa sig till tomtmark upp till en areal av under förutsättning dels att marken icke är i ägo, dels att marken varit bebyggd med boningshus, som utgjort permanent bostad åt nyttjanderättsinnehavaren. Står mark, som påfordras för inlösen, under skydd enligt gällande natur- eller miljölagstiftning, skall besluta huruvida inlösen lämpligen bör ske. Inlösningsrätt enligt denna lag kan ej upphävas eller inskränkas genom avtal. Kostnad för lantmäteriförrättning i samband med inlösen enligt denna lag gäldas av statsverket. Denna lag träder i kraft (vpk) (vpk) (vpk) fl 1979/80.