mot · G202558 · 1979-01-19 00:00:00 — av och om huvudmannaskapet för räddningstjänsten Bestämmelserom räddningstjänst finns i brandlagen (BrL)(SFS 1974:80, ändrad senast 1977:493). Med räddningstjänst förståsenligt lagen verksamhet som bl. a. vid brand syftar till att avvärja eller begränsa skada på människor eller egendom eller i miljön. Varje kommun har enligt lagen att svara för räddningstjänst och för förebyggande åtgärder mot brand i kommunen. För dessa uppgifter skall kommunen hålla ett brandförsvar som tillfredsställer skäliga anspråk på effektivitet. Kommunen kan av helt eller delvis befrias från skyldigheten att hålla brandkår, om kommunen träffat avtal om hjälp från brandkår i annan kommun. Vid nödläge som fordrar så omfattande räddningsåtgärder att ett särskilt ledningsorgan krävs för samordning av räddningstjänsten skall överta ledningen. kan då bl. a. förorda att också brandstyrka i kommun inom länet i vilken räddningsåtgärd ej behöver vidtas skall delta i räddningsarbetet. Regeringen har genom bestämmelser i bemyndigats att meddela ytterligare föreskrifter angående tillämpning av lagen och att överlåta åt kommun eller förvaltningsmyndighet att meddela sådana föreskrifter. I den av regeringen utfärdade brandstadgan (SFS 1962:911, omtryckt 1974:81, ändrad senast 1977:925) och i de kommunala brandordningarna ges dessa närmare föreskrifter. Riktlinjerna för räddningstjänsten beslöts i sina huvuddrag av . hade sålunda att ta ställning till en proposition med förslag till en för hela riket gällande brandlag och brandstadga (proposition 1962:12, KU 6, 3LU 11). Propositionen byggde i sina huvuddrag brandlagsrevisions betänkande Reviderad brandlagstiftning (SOU 1960:34). Beträffande frågan om huvudmannaskapet anfördes i betänkandet att flera lösningar kan diskuteras. För staten eller landstingen som huvudman talade möjligheterna att skapa enhetlig ledning och organisation inom större områden. Om brandväsendet förstatligades eller fördes över till landstingen skulle man mera allmänt få så stora verksamhetsområden att dessa svarade mot verksamhetens anspråk. Brandlagsrevisionen ansåg emellertid att möjligheten att på bästa sätt tillvarata hemortsintresset skulle uppges om staten eller landstingen blev huvudmän för verksamheten. Ett övergivande av det kommunala huvudmannaskapet ansågs innebära att frivilliga åtaganden inom brandförsvaret skulle komma att minska. Denna synpunkt jämte statsfinansiella skäl föranledde revisionen att överge tanken på ett förstatligat brandförsvar. Beträffande landstingen anfördes dessutom att det för dem skulle bli nödvändigt att tillskapa en helt ny organisation. 1 1978/79. Enligt brandlagsrevisionen borde de fördelar som kan finnas med en organisation i större områden än de dåvarande primärkommunerna sökas i samarbetets form. Brandlagsrevisionen föreslog sålunda ett bibehållet pri märkom munal t huvudmannaskap. Såväl den övervägande delen av remissinstanserna som departementschefen anslöt sig till revisionens förslag i frågan. hade ingen erinran mot propositionen. behandlade en proposition (prop. 1973:185) med förslag till ny brandlag. I propositionen lämnades förslag om att utvidga det kommunala ansvaret till att omfatta också annan räddningstjänst än släckning av brand. I räddningstjänstutredningens förslag (SOU 1971:50) drogs upp riktlinjerna för hur samhällets insatser på området borde byggas upp. Beträffande frågan om huvudmannaskapet för verksamheten anfördes i utredningen att ett snabbt ingripande är av största vikt för en framgångsrik räddningsinsats. För att räddningsarbetet skulle kunna utföras inom rimlig tid krävs att verksamhetsområdet inte är alltför stort. Enligt utredningen borde undersökas om de uppställda kraven kunde uppfyllas av något befintligt samhällsorgan. Det ansågs uteslutet att ge civilförsvaret huvudansvaret för räddningstjänsten. Enligt saknade civilförsvaret personella resurser för att i fredstid upprätthålla olycks- och katastrofberedskap. Inte heller polisen ansågs lämplig för uppgiften, bl. a. därför att polisdistrikten ofta omfattar stora geografiska områden och då dygnetruntbevakning i allmänhet förekommer endast i distriktets centralort. Brandförsvaret däremot har enligt utredningen hög beredskap dygnet runt och en organisation som medger omedelbara insatser. Dessutom finns för räddningstjänst utbildad personal hos flera brandkårer. Utredningen ansåg sålunda att huvudansvaret för räddningstjänsten också vid annat nödläge än brand borde läggas på brandkårerna. De flesta remissinstanserna anslöt sig till utredningens förslag. I ett par remissvar anfördes att det skulle bli lättare att samordna polisens och brandförsvarets verksamhet om brandväsendet förstatligades. Ett inte obetydligt antal remissinstanser förordade mer eller mindre bestämt ett statligt eller landstingskommunalt huvudmannaskap. En remissinstans ansåg att frågan om huvudmannaskapet borde utredas. 1 propositionen föreslogs att räddningstjänsten skulle vara en uppgift. hade ingen invändning mot förslaget. Som framgår av redogörelsen ovan har frågan om samhällets räddningstjänst under de båda utretts från skilda utgångspunkter. fastlades ramarna för utformningen av brandförsvaret, och beslöts om räddningstjänsten i vidare mening. Brandförsvaret hade en inriktning som i flera avseenden väsentligt skiljer sig från dagens. Vidare ställer dagens samhälle helt andra krav på brandförsvarets organisation, något som bl. a. kan innebära att det är mera komplicerat än tidigare att skydda människor och människors säkerhet vid brand och andra olyckor. byggs sålunda på ett från brandskyddssynpunkt annorlunda och ur många aspekter sämre sätt . Även den ökade förekomsten av farliga kemikalier liksom transporten av dessa i en hetsigare trafikrytm bidrar till att antalet olyckor ökar med svåra konsekvenser för människor och miljö. Det finns alltså flera skäl att från dessa delvis nya och mera komplicerade utgångspunkter samt mot bakgrund av en annorlunda administrativ struktur utreda omen förändring av räddningstjänstens organisation bör företas. Flera fördelar torde stå att vinna vid ett förstatligande av organisationen. Sålunda bör undersökas om ett förbättrat utnyttjande av resurserna uppnås vid en organisationsförändring. Möjligheterna att lokalisera depåer och att avgränsa verksamhetsområden utan hänsyn till administrativa indelningar, såsom kommuner, blir en positiv följd av ett förstatligande. Vidare kommer inköp av räddningsmateriel att kunna samordnas, varigenom priserna för denna materiel borde kunna pressas. Härigenom kan undvikas att varje kommun oavsett behov av materiel måste skaffa sig utrustning som endast sällan kommer till användning. Genom gemensamma inköp skulle det vara lättare att genomföra en nödvändig standardisering. Utnyttjande av brandförsvarets personal bör kunna förbättras genom en samordning av resurserna. Det borde även vara möjligt att utbilda en reservstyrka som kunde sättas in vid semestrar och vid sjukdom eller eljest när den ordinarie personalen behöver förstärkas. Genom en väl utbildad reservpersonalkår skulle bättre möjligheter föreligga att snabbt och effektivt kunna bekämpa katastrofsituationer. Vid ett förstatligande av samhällets räddningstjänst torde vissa vinster kunna erhållas genom en förättrad samordning av bl. a. , , polisens och civilförsvarets insatser. Vidare bör undersökas hur sjuktransporter och ambulanstransporter skall organiseras. Mot bakgrund av det anförda hemställs att hos regeringen begär en utredning om huvudmannaskapet för samhällets räddningstjänst. HANS () PER () 1* 1978/79.