mot · G202851 · 1979-01-23 00:00:00 — 1978/79 851-858 av m. fl. om översyn av reglerna om förhör med barn Brott begås i stor omfattning av barn . Exakt hur många brott och av vilket slag har man ingen samlad uppfattning 1976, då s. k. personblad inte längre upprättas för dessa åldersgrupper och statistiska data kan erhållas utan speciella studier. I lagen med särskilda bestämmelser mot unga lagöverträdare av markeras i flera paragrafer att beslut som rör ungdomar skall handläggas skyndsamt. Lagen avser dock ungdomar . I brottskommissionens betänkande markeras angelägenheten av snabba insatser mot bl. a. ungdomsbrott. för barn- och ungdomsfrågor föreslår i sin rapport 1977:6, handläggning av ungdomsmål 2, i vilken tillämpningen av nämnda lag studeras, att åtgärder måste vidtas för att nedbringa handläggningstiderna såväl hos polis och social myndighet som hos åklagare. Detta gäller emellertid också endast gruppen . En priotering av insatserna mot ungdomsbrott har alltså en stark förankring i lagen och hos centrala organ. Några liknande prioriteringsregler eller anvisningar rörande åldrarna under har dock aldrig lämnats. Påföljd kan enligt 33 kap. första paragrafen inte ådömas den som före fyllda begått brott. Eftersom påföljd inte kan ådömas saknas i regel från straffprocessuell synpunkt anledning för polisen att hålla förhör med barn som misstänks för brott. Sådana fall skall handläggas av (social centralnämnd). Under vissa förutsättningar får dock enligt 15 paragrafen förundersökningskungörelsen förhör hållas med barn . Så är fallet om det behövs för att o utreda om någon som uppnått är delaktig, o efterforska gods som åtkommits genom brott, 0 det eljest är av särskild vikt att erhålla uppgift av barnet angående gärningar samt dessa uppgifter inte lämpligen kan erhållas på annat sätt än genom förhör med barnet. Enligt JO:s tolkning och förarbetena till förundersökningskungörelsen skall sociala centralnämnden eller i praktiken någon socialtjänsteman utreda bl. a. de närmare omständigheterna kring gärningen, såsom den unges medverkan, hans motiv för brottet etc. Polisen saknar alltså i princip befogenhet att hålla förhör med barn . De sociala myndigheterna skall i sådana fall fungera som kriminalpolis. Undantag från nämnda princip har angivits ovan. Vad beträffar den något allmänt hållna formuleringen av det tredje 1 1978/79. 3 sam!. undantaget anges förarbetena som exempel på fall där polisen får hålla förhör att minderårig bragt någon om livet eller vållat brandskada och det därför är särskilt angeläget att utreda hur brottet utförts. Man avser därmed tydligen kvalificerade brott eller där försäkringssynpunkter motiverar närmare utredning. Det bör i sammanhanget uppmärksammas att reglerna om förhör med barn tillkom , då det var mycket sällsynt att barn förekom som misstänkta för polisanmälda brott. Polisen arbetar genom spaning systematiskt med att kartlägga sådana förhållanden som kan bidra till uppklarande av brott. Man skaffar sig upplysningar om gärningsmän, deras handlingsmönster inkl. brottslighetsoch missbruksvanor, deras uppehållsplatser och deras umgänge. Den sociala myndigheten inhämtar ofta helt eller delvis samma kunskap om individen men saknar självfallet anledning att inrikta sitt kunskapsinhämtande på individens brottslighet och uppklarande av brott. Den socialtjänsteman som skall fungera som kriminalpolis har alltså sämre förutsättningar än en polisman att vid förhör vederlägga felaktiga påståenden från det hörda barnet, att dra slutsatser om andras medverkan eller fånga in uppslag om andra brott som den hörde kan ha begått. Socialtjänstemannens huvudsakliga uppgift när det gäller barn som begått brott är naturligtvis inte att koncentrera sig på den brottsliga gärningen. Den brottsliga gärningen kan vara ett symptom på mer djupgående sociala problem men den kan också vara en tillfällighet. Detta bör så långt möjligt klarläggas genom den sociala myndigheten. Den primära uppgiften för den sociala myndigheten är dock behandlingen av barnet om behov därav konstateras. Den polisiära uppgiften, har det sagts något förenklat, är inriktad på en behandling i förfluten tid brottet, medan den sociala uppgiften inriktas på individen och syftar framåt i tiden. Dessa båda uppgifter förutsätter två olika roller. För socialarbetaren upplevs dessa roller som svårförenliga, inte minst mot bakgrund av de tankegångar som präglar förarbetena till den nya socialtjäntslagen. Socialarbetaren har ingen utbildning i brottsutredning. Erfarenhetsmässigt erkänner 12-14-åringar sina brott. Erkännandena kommer dock inte utan vidare. Man försöker till att börja med ofta neka och ljuga, och polisen måste förbereda förhören lika grundligt som mot äldre misstänkta för att inte spela ut den hörda genom olika invändningar. I vissa fall nekar de unga misstänkta trots överväldigande argument och relativt långa förhör. Socialarbetaren har i sådana fall gått in som förhörsledare men inte heller lyckats få ett erkännande. Att pressa en misstänkt under alltför hårt ter sig naturligtvis stötande. Man få då acceptera att gärningsmannaskapet inte blir klarlagt trots att man om det gällt en äldre misstänkt haft skäl att räkna med att han genom vittnesbevisning i domstol kunde ha fällts till ansvar för gärningen. Enligt 13 paragrafen lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare kan åklagare i ett sådant fall på framställning av eller länsstyrelse föra bevistalan vid domstol mot någon som ännu inte fyllt 15 år, om det befinns påkallat ur allmän synpunkt. Bevisfrågor kan också uppstå i ärenden angående omhändertagande för samhällsvård som underställts länsrätt och där brottslighet utgör grunden för ansökan. I sådana sammanhang tenderar processen att alltmer likna en straffprocess vid domstol med socialarbetaren som åklagare. Tendensen att förneka brott tycks öka bland misstänkta under . Frågan om hur långt bevisprövningen skall drivas kommer sannolikt att bli alltmer aktuell och borde bli föremål för närmare studier och överväganden. Genom att personblad inte upprättas då barn misstänks för brott saknas underlag för central registrering av de misstänkta. Vägande invändningar mot en central registrering av barn i det på data förda personoch belastningsregistret kan anföras. Men både för forskning och för sociala och rättsvårdande myndigheter är detta en synnerligen allvarlig brist. Det är ingen större svårighet för polisen att förse med data om barns brottslighet utan att man avslöjar barnets identitet, vilket ju är fallet med personbladen. Enligt statistik från som bygger på personblad hördes i polisdistrikt 90 personer i åldern misstänkta för brott. Det genomsnittliga brottsdeltagandet för dessa 90 var . Antalet är ungefär lika stort som i åldergruppen och något större än i . (I statistiken redovisas i stort endast brott varpå kan följa fängelse.) Denna situation föranledde Borlängepolisen att sätta in speciella åtgärder mot brott begångna av barn. Några kriminalpolismän avdelades för uppgiften, och ett intensifierat samarbete med sociala myndigheter inleddes. Målsättningen var att snabbt komma gärningsmän i dessa lägre åldrar på spåren, att snabbt klara upp brotten och att genom social myndighet snabbt vidta erforderliga åtgärder mot barnen. Det är nödvändigt att samhället snabbt reagerar på brott begångna av barn och markerar samhällets avståndstagande från brotten. För att kunna sätta in allmänt förebyggande och brottsförebyggande åtgärder är det nödvändigt att såväl sociala myndigheter som polis kartlägger barnens miljö och beteendemönster. Insatserna mot de här aktuella åldersgrupperna är ännu viktigare än mot gruppen . Utgångspunkterna är att man får en synnerligen stor brottsförebyggande effekt om man tidigt kan hejda barn och ungdomar från att begå brott. Eftersom brottsdebuten i regel sker och ofta sker dramatiskt med en stor mängd brott skulle åtgärderna koncentreras mot gruppen , vilket förhoppningsvis då minskar behovet av polisiära insatser mot äldre ungdomar. Hög kriminalitet får ju inte bara ses som ett symptom på andra sociala störningar utan är i sig själv en accelerator i utslagningsprocessen förutom att den skadar andra. Den lokala utvärdering som gjorts av Borlängepolisens försöksverksamhet har blivit av mer allmän karaktär. Vissa tecken tyder dock på att brotten minskat i t. ex. åldern och förhållandevis mer i vissa bostadsområden dit insatserna koncentrerats. En icke föraktlig bieffekt av insatserna är att 1* 1978/79. samarbetet med den sociala myndigheten fördjupats och ökat i omfattning och att man varit helt överens om målen och värdet av insatserna. Med hänsyn till att brott i så stor omfattning begås av barn , att ett stort antal av dessa fortsätter sina brottsliga gärningar, att det är från denna grupp som rekrytering till narkomani och alkoholism sker bör denna grupp prioriteras då det gäller förebyggande insatser. De positiva effekter som Borlängeförsöket gett bör vara vägledande vid en översyn av förundersökningskungörelsen. Det är inte mycket tid att förlora. Förlorarna - det är barnen. Med hänvisning till det ovan anförda hemställer vi att hos regeringen begär en översyn av förundersökningskungörelsen i enlighet med vad som anförs i motionen. () ()