mot · G2021442 · 1979-01-25 00:00:00 — av och om gränsvärde för tungmetaller i dricksvatten m. m. Den ökade uppmärksamheten på miljöriskerna i det moderna samhället har bl. a. medfört att man blivit mera allmänt medveten om att tungmetaller kan ge allvarliga skador på levande organismer. Detta har lett till att man för en del tungmetaller fastställt bestämda gränsvärden för tillåtna mängder i livsmedel, dricksvatten m. m. Detta gäller dock inte för t. ex. koppar. Helt allmänt har man länge känt till att koppar kan orsaka giftverkan. Det har därför av tradition funnits en allmän återhållsamhet vid användningen av ren koppar för hushållsändamål: kopparkärl förtennades, och kopparrör användes endast för varmvattenledningar. Den kännedom som allmänheten tidigare hade om koppars giftighet tycks numera i betydande grad ha fallit i glömska. Man har t. ex. börjat använda kopparrör även till kallvattenledningar, vilket för många medfört förhöjda halter av koppar i det dagliga dricksvattnet. Många använder varmvatten eller avhärdat vatten, som gått genom kopparledningar, vid matlagningen. Detta blir till sin sammansättning ofta ett helt annat vatten än det kontrollerade vatten som levererats från ett vattenverk, särskilt om man tappar vatten direkt när vattnet stått stilla i rören. Koppar är för människan ett essentiellt ämne, men de spårmängder som behövs är så små att ingen ännu kunnat iakttaga kopparbrist hos människa. Och högre halter av koppar är uppenbarligen skadliga. Genom biologiska test har det visats att skador uppstår på vissa växter om kopparhalterna i odlingsvattnet är 0,1 ppm eller högre samt att dessa skador blir än större om kalkhalten är låg. Försök med utfodring av djur med vissa kopparmängder i saltform har lett till dödsfall bland försöksdjuren. 1 andra fall ledde kopparintaget till dålig kondition hos de testade djuren. Ett sådant samband är mycket svårare att direkt påvisa för människor med deras mera komplicerade livsföring. Men det finns undersökningar som visar att det är mycket angeläget med ökad vaksamhet vad gäller förekomsten av koppar i t. ex. dricksvatten. Ett flertal fall av akut kopparförgiftning från dricksvatten med en kopparhalt av 1 ppm eller mera finns belagda, och kronisk kopparförgiftning hos barn har förekommit när kopparhalten i dricksvattnet varit så låg som maximalt 0,8 ppm. Vad gäller den tekniska sidan har man uppmärksammat vissa problem med hänsyn till exempelvis rosteffekter av kopparhaltigt vatten, framför allt i samband med avhärdning av vattnet. Undersökningar ger belägg för att kopparhaltigt vatten är korroderande på andra metaller. klassar ett vatten med en kopparhalt överstigande 0,05 ppm som tekniskt anmärkningsvärt. Än mera anmärkningsvärt är det dock att det i vårt land inte finns något riktvärde angivet för högsta tillåtna halt av koppar i dricksvatten. WHO anger 0,05 ppm som önskvärd högsta nivå och 1,5 ppm som maximalt tillåtna halt. I nybyggda hus i med kopparledningar för kallvattnet kan morgonvattnet vid den forsta tappningen innehålla kopparhalter som även ligger över 1,5 ppm. Gränsen för högsta önskvärda halt av koppar är således enligt WHO 0,05 ppm. Detta stämmer väl överens med vad som framkommit vid de ovan nämnda biologiska testen och med det gränsvärde som i rekommenderas ur teknisk synpunkt. Många forskare anser att det kan förekomma ett samband mellan tungmetaller och uppkomsten av cancer. Med hänsyn till de risker för akuta kopparförgiftningar som uppenbarligen finns och med hänsyn till att man inte känner till effekten av en långvarig exposition av vissa låga kopparhalter är det nödvändigt att gränsvärden införs för kopparhalten i dricksvatten samt att hälsovårdsnämnderna åläggs att utföra kontinuerliga kontroller. Med hänvisning till vad som anförts anhåller vi att beslutar att hos regeringen begära en översyn av bestämmelserna om tillåtna halter av tungmetaller i dricksvatten samt att gränsvärden införs för högsta tillåtna halt av koppar i enlighet med vad som angetts i motionen.