mot · G30273 · 1979-10-16 00:00:00 — av m. fl. med anledning av propositionen 1979/80:1 om I propositionen föreslås en ny social vårdlagstiftning som skall ersätta nuvarande barnavårdslag, nykterhetsvårdslag, socialhjälpslag och barnomsorgslag. Socialvård skall i fortsättningen kallas socialtjänst och de möjligheter till tvångsvård som finns i sociallagstiftningen tas bort och ersätts av vissa bestämmelser i om psykiatrisk vård och Lag om vård av unga. Förslagen bygger på socialutredningens principbetänkande (SOU 1974:39) och det därpå följande slutbetänkandet (SOU 1977:40). Både socialutredningens betänkanden och den nu föreliggande propositionen har utsatts för en hård och delvis förgörande kritik. Kritiken har kommit från klientorganisationer, stora personalgrupper som är verksamma inom det sociala fältet, 'men även andra enskilda och organisationer. Det utmärkande för sägs vara helhetssynen. Vari denna helhetssyn i praktiken består är dock höljt i dunkel, liksom vad nytt detta skulle komma att innebära och vilka möjligheter det skulle ge för att åstadkomma en aktiv social rehabilitering. Man åstadkommer inte en helhetssyn vid behandling av vare sig enskildas eller gruppers sociala förhållanden genom att i katalogform räkna upp de sociala faktorer som kan tänkas vara av betydelse. Man åstadkommer det inte heller genom att upprepa dessa faktorkataloger med olika variationer . Detta är ungefär vad både socialutredningen gör i sina betänkanden och regeringen i sin proposition. En väg att komma närmare vad man menar med helhetssyn skulle vara att något visa på hur man tror att sociala problem uppstår, försöka analysera problemens orsaker och tänkbara förändringar under överskådlig framtid; Ta upp frågorna om sambanden mellan arbetslöshet och utslagning, arbetsmiljö och utslagning, förändringarna av sociala mönster och social och psykisk ohälsa, för att ta några exempel. Det är kanske inte direkt förvånande att en borgerlig regering inte gör någonting av allt detta,eftersom en objektiv analys med stor sannolikhet skulle leda fram till en ur mänsklig och demokratisk synpunkt förödande kritik av det kapitalistiska samhällets sätt att fungera. Därmed skulle den socialliberala masken komma att framstå som just vad den är - en mask och ingenting annat. I propositionen får vissa nya uppgifter. Det sägs att Ökad vikt skall nu läggas vid strukturinriktade insatser som medverkan i samhällsplaneringen, fält- och grannskapsarbete och uppsökande verksamhet samt åt allmänt inriktade insatser som information och åtgärder som verkar för den enskildes rätt till arbete, bostad och utbildning. ingenting om att tillföra ökade resurser för att fullgöra dessa nya uppgifter. Det innebär att förslagen i dessa avseenden inte kan betraktas som allvarligt menade. Socialtjänstlagen har getts formen av en ramlag. Vpk anser inte att den fyller de krav på social lagstiftning som måste ställas . Den kommer att medföra uppenbara risker för en omfattande social nedrustning ute i kommunerna. Vi kan bara peka på barnomsorgen, missbruksvården och äldrevården, för att visa tre områden där bristerna är oerhört stora och där det fordras klara bestämningar av kommunernas skyldigheter. Det är regeringens uppgift att formulera normer på centrala vårdområden och att anvisa kommunerna resurser för att uppfylla dessa normer. När det gäller äldreomsorgen anger man en inriktning i ett avseende, nämligen att ålderdomshemmen skall ersättas av bostäder med gemensam service (). Men detta är inte tillräckligt. Enligt vår uppfattning måste kravet också ställas om att i största möjliga utsträckning undvika kategoriboende. 1 annat fall är risken uppenbar att ålderdomshemmen bara återuppstår i en moderniserad upplaga. Vi kan konstatera att regeringens sociala engagemang påtagligt svalnar inför uppgifter som kan medföra kostnader. Man har undvikit att ställa konkreta krav på kommunernas socialtjänst, därför att det skulle komma att leda till krav från kommunernas sida om att ekonomiska resurser skall ställas till deras förfogande. Detta är med största sannolikhet också anledningen till att regeringen inte velat ta upp det förslag som socialutredningen presenterade om ett inkomstprövat socialförsäkringstillägg (soft), som skulle ersätta den nuvarande socialhjälpen. Detta måste betraktas som ett av socialutredningens centrala förslag, sorn den övriga var uppbyggd kring. I och med att det förslaget tagits bort i regeringens förslag kommer mycket av det övriga att helt enkelt hänga i luften och förlora sin materiella bas. I propositionen tilldelas kommunerna ett yttersta ansvar för att de som vistas i kommunen skall få det stöd och den hjälp som de behöver. Detta står i överensstämmelse med rådande förhållanden. En förutsättning för att kommunerna skall kunna tilldelas ett yttersta vårdansvar är emellertid att ett motsvarande ansvar läggs på sjukvårdshuvudmannen. I annat fall kan orimliga situationer uppstå där svårt sjuka personer måste vårdas på socialvårdsinstitutioner där det inté finns tillräckliga resurser. Ett eventuellt genomförande av LPV kommer med stor sannolikhet leda till att konflikter mellan primärkommunerna och sjukvårdshuvudmännen uppstår. Kommunen har ansvaret för att missbrukare i en nödsituation får vård, men vården kräver för att komma till stånd att en läkare skriver vårdremiss och att sjukvårdshuvudmannen ställer en vårdplats till förfogande. Enligt nu gällande bestämmelser finns ingen skyldighet för läkare att utfärda vårdremiss åt . Det finns inte heller någon skyldighet för överläkaren vid det aktuella psykiatriska sjukhuset att ta emot patienten när vårdremiss väl skrivits. Ett genomförande av LPV-lagstiftningen kan under dessa premisser leda till helt orimliga konsekvenser. Även andra skäl talar för att ett fastställande av kommunens yttersta vårdansvar kräver att ett motsvarande ansvar tilldelas sjukvårdshuvudmannen. Regeringen bör därför framlägga förslag om förändringar i sjukvårdslagstiftningen med angivet syfte. I propositionen sammanfattas hela den nuvarande institutionsvården under begreppet hem för vård och boende. Några närmare anvisningar för kvalitén på eller innehållet i den verksamhet som skall bedrivas vid dessa hem ges inte. Resursansvaret fördelas mellan landsting och primärkommuner för att hem av detta slag skall anordnas. Särskilt anmärkningsvärt är att propositionen inte ens kan fastställa ett klart ansvar för vem som skall anordna tillnyktring och avgiftning. Detta sker trots att LOB-lagstiftningens misslyckande borde ha lärt de ansvariga att man inte kan genomföra vårdlagar utan att också fastslå ett klart ansvar för vern som skall ställa de resurser till förfogande vilka är nödvändiga för lagstiftningens genomförande. Den framtida institutionsvården bör bli föremål för ytterligare överväganden i den utredning som måste tillsättas beträffande den framtida alkoholpolitiken och missbruksvården. Ett av de mest fantastiska inslagen i propositionen är att missbruksproblematik knappast diskuteras som något den framtida har anledning att befatta sig med. Detta sker trots att mer än hälften av socialvårdens klienter missbrukar alkohol eller narkotika och att missbruk är den överlägset vanligaste orsaken till att problem uppstår i den dagliga verksamheten. Inte med ett ord berörs det faktum att hela den nuvarande missbruksvården är ett vårdideologiskt träsk och slöseri med samhälleliga resurser som till stor del föröds i kompetenskonflikter och oklart huvudmannaskap. En rad uppgifter talar för att behandlingsresultaten inom missbruksvården försämrats och att dödligheten, i första hand bland yngre missbrukare, stigit kraftigt . Frågan om vad som skall skötas inom sjukvården respektive socialvården står till största delen obesvarad. Stora delar av missbruksvården befinner sig i permanent kris. Mariaklinikerna i är bara ett exempel på detta. De som arbetar med alkoholvård upplever sig ringaktade och nedvärderade av företrädare för andra vårdgrenar. Frågan om alkoholvårdens ställning som egen specialitet har inte lösts. Det är ironiskt att socialtjänstpropositionen läggs som man inom socialvården börjat diskutera en mer aktiv tillämpning av nuvarande nykterhetsvårdslagstiftning. Ett avdammande av den gamla nykterhetsvården löser inga problem. måste emellertid klart fastställas att mer konkreta riktlinjer behövs för hur missbruksproblem skall handläggas inom såväl som övriga delar av vårdapparaten. En ny alkohol- och drogpolitisk utredning bör tillsättas som dels tar upp frågan om hur alkoholproblem skall kunna förebyggas genom en mer restriktiv alkoholpolitik samt hur vården skall kunna på ett effektivare sätt inordnas i en sådan politik. Viktiga frågor som bör tas upp i en sådan utredning är bland andra: Resursfrågor och frågan om fördelning av ansvar mellan socialtjänst och sjukvård. Frågan om den framtida institutionsvården och dess samarbete med öppenvården. Behovet av en särskild utbildning, gemensam för socialvård och sjukvård, när det gäller missbruksfrågor. Frågan om hur man skall nå missbrukare på ett tidigare stadium än . En sådan utredning måste också ges uppgiften att belysa hur folkrörelserna skall kunna ges en mer aktiv och central roll i kampen mot alkohol och andra droger. Frågan om frivillighet eller tvång i den framtida har fått oförtjänt stor publicitet och uppmärksamhet i debatten. Det står emellertid helt klart att propositionens försök att lösa frågan om tvångsåtgärder mot vuxna missbrukare med hjälp av LPV-lagstiftningen inte är tillfredsställande. Däremot kan förslaget om LVU i stort accepteras. Det bör för det första klargöras att tvångslagstiftning på vårdområdet inte kan vara någon effektiv metod att komma till rätta med missbruksproblem som strukturella företeelser i ett samhälle. I första hand bör man angripa problemet genom en restriktiv lagstiftning som försvårar tillgången på alkohol, narkotika och andra droger. Dessutom bör man vidta arbetsmarknadspolitiska och andra sociala åtgärder som underlättar missbrukarnas rehabilitering exempelvis genom att bekämpa utslagning och boendesegregation. Resultaten av behandlingsåtgärder av vuxna missbrukare är föga övertygande och framförallt inte tillräckligt goda för att motivera ett ökat insättande av tvångsbehandling. Däremot måste det finnas en lagstiftning som gör det möjligt att omhänderta människor i syfte att förhindra att de går under. Det kan inte få finnas någon frihet att supa eller knarka ihjäl sig. Det måste således finnas möjligheter till tvångsomhändertagande av vuxna missbrukare, och det är olyckligt att dessa möjligheter förs över från till sjukvården. Detta innebär risk för att missbruksproblemen ytterligare medikaliseras och att den felaktiga teorin att alkoholism och narkomani skulle vara sjukdomar i medicinsk mening vinner ytterligare anklang. Dessutom finns allvarlig fara för att sjukvården inte kommer att ställa nödvändiga resurser till förfogande för att vårda svårt nergångna missbrukare av alkohol och narkotika. Risk finns att de mest socialt utslagna kommer att drabbas hårdast. I stället för LPV bör man därför införa en ny lagstiftning som reglerar möjligheterna till tidsbegränsade omhändertaganden i nödsituationer. Denna lagstiftning bör vara gemensam för socialtjänst och sjukvård. Den bör också innehålla tvingande bestämmelser för kommuner och landsting att också ställa vårdresurser till förfogande i dessa situationer. Med hänvisning lill det anförda hemställs 1. att beslutar avslå propositionen 1979/80:1, 2. att hos regeringen begär ett nytt förslag till sociallagstiftning, där normer på centrala vårdområden finns klart formulerade, i enlighet med vad som anförs i motionen, 3. att uttalar att en ny sociallagstiftning bland annat bör innehålla a) en anvisning om att kategorisering av serviceboende i största möjliga utsträckning skall undvikas, b) förslag om införande av socialförsäkringstillägg, 4. att hos regeringen begär ändring i gällande sjukvårdslagstiftning som fastställer ett yttersta vårdansvar för sjukvårdshuvudmannen, i enlighet med vad som anförs i motionen, 5. att hos regeringen begär att en drogpolitisk utredning tillsätts och att i dess direktiv bland annat bör ingå att belysa a) hur alkoholproblem skall kunna förebyggas genom en mer restriktiv alkoholpolitik, b) vårdens roll i en sådan alkoholpolitik, c) resursfrågor, d) fördelning av ansvar mellan socialtjänst och sjukvård, e) institutionsvården och dess samarbete med öppenvården, 0 behovet av en särskild utbildning, gemensam för socialtjänst och sjukvård, när det gäller missbruksfrågor, h) hur missbrukare skall kunna nås på ett tidigare stadium än som kan ske , i) hur folkrörelserna skall kunna ges en mer aktiv och central roll i kampen mot alkohol- och annat drogmissbruk, 6. att hos regeringen begär ett nytt förslag till lag om tidsbegränsat omhändertagande av vuxna i nödsituationer, gemensamt för socialtjänst och sjukvård, i enlighet med vad som anförs i motionen. (vpk) (vpk) (vpk) INGA (vpk) (vpk) (vpk) (vpk)