mot · G2021283 · 1979-01-24 00:00:00 — av m. fl. om en bättre barnmiljö har av utsetts till Barnets år. Det finns många skäl till detta. Ett är att barnens problem inte så självklart observeras av beslutsfattarna i stat, kommun och företag. Barnet är inte direkt representerat i beslutande församlingar och finns inte med när beslut skall genomföras, dvs. i förvaltningarnas arbete. Så har t. ex. de senaste årtiondenas bostadsplanering varit föremål för livlig och berättigad kritik. Denna har fått ytterligare skärpa när bostadsmiljöerna bedömts med hänsyn till lämpligheten som uppväxtmiljöer för barn. I många fall har medveten planering grundad på verklig sakkunskap saknats. Lekplatserna har passats in när andra viktiga prioriteringar redan gjorts med känt resultat som följd. Lekplatserna har därför ofta blivit fantasilösa, slentrianmässigt utrustade med traditionella lekredskap som vuxna tror att barn gillar men som i verkligheten används mycket litet. Placeringen av lekplatserna har blivit beroende av vilka ytor som har blivit över; trånga ytor mellan höghusens fyrkantiga klossar, inte sällan i slagskuggan av boningshusen, så placerade att vinden som pressats mellan huskropparna sveper kallt och ogästväntligt, på garagetak, där möjligen gräs men aldrig buskar och träd kommer att kunna växa. Resultatet av en sådan planering förtjänar inte att kallas lekmiljö. Den vingklipperall fantasilek. Ödsligheten hos dessa uppställningsplatser för lekredskap poängteras av att barnen inte håller till där. Vad som krävs för att i fortsättningen förhindra att barnovänliga miljöer skapas - vilket skett i förfärande utsträckning - är ett större mått av medvetenhet om de krav en verkligt fungerande lekmiljö ställer. Kunskapen om det finns till stor del - inte blott teoretiskt utan utprövad och befunnen fungerande. Det gäller nu att den inte läggs i träda utan att den på ett tidigt stadium och med hög prioritet i planeringen av bostadsområden får påverka utformningen. Lekmiljön måste bli en hjärtesak och därför en huvudfråga. Den tål inte att inplaneras i efterhand och med vänster hand. De avskräckande exemplen på det utgör det bästa argumentet härför. Barnens miljö är i hög grad en produkt av initiativ inom kommunerna och där inom många olika förvaltningar. Meningen med Barnets år är att vi skall ta oss tid att tänka över barnets situation och hur vi vuxna utifrån våra värderingar och våra erfarenheter tillsammans bör skapa den miljö som formar våra barn. Stat och kommun påverkar i många olika avseenden barnens villkor. Problemet är att varje statligt och kommunalt organ enbart söker optimera den sektorverksamhet man själv har ett direkt ansvar för. Det kan gälla barnens hälsovård, handikapp, utbildning, trafiksäkerhet, utemiljö, fritidsverksamhet, bostäder etc. etc. Det kan sägas att detta sektoriella arbetssätt som samhället tillämpar även drabbar de vuxna. Skillnaden är bara den att varje beslutsfattare och varje tjänsteman i stat och kommun i sitt arbete använder sin egen dagliga erfarenhet och verklighetsuppfattning som en referensram och helhetsbild mot vilken idéer och förslag ställs. Barnens kunskap om sina egna problem och sin situation kommer däremot aldrig till användning inom samhällsplaneringen på detta direkta och naturliga sätt. levde generationerna närmare varandra, ofta i små grupper och i arbetsgemenskap och vi lämnade inte över så mycket ansvar för barnen på myndigheter och institutioner. Barnen hade det svårt i många avseenden , men de hanterades inte med den omedvetenhet som vi ofta ser . Vi vill inte tillbaka till , men vi frågar oss om inte en del av de emotionella och sociala problem som våra barn drabbas av i dagens samhälle kan bero på en bristande helhetssyn på barnen från samhällets sida. Vi anser att en sådan sak som Barnets år bör utnyttjas till att man inom alla myndigheter, såväl statliga som kommunala, vars verksamhet får konsekvenser för barnen, tar sig tid att på ett metodiskt sätt tänka igenom vilka effekter den egna verksamheten kan få för barnen. Man bör i samband därmed överväga vilket samarbete man bör etablera med andra förvaltningar för att nå en ur barnens synpunkt god totaleffekt. Tänkbara åtgärder skulle t. ex. kunna vara att man bättre beaktar barnkunskaper, såväl praktiska som teoretiska, som merit vid tillsättning av tjänster, att man ställer krav på social konsekvensbeskrivning av sektorplaner och fysiska planer, särskilt vad avser effekter för barnen, att man på inför nya rutiner för plangranskning som leder till att totaleffekterna av fysiska planer för olika kategorier bevakas, speciellt för barnen och att man utarbetar nya former för barn- och föräldrainflytande inom barninstitutioner. Med hänvisning till ovanstående hemställer vi att hos regeringen hemställer att barns behov av en väl fungerande barnmiljö tillgodoses i samhällsplaneringen på alla nivåer. () ()