mot · G2021124 · 1979-01-25 00:00:00 — Enligt denna skulle konsumentprisstegringen begränsas till 5 å under detta år. I och för sig är detta ett med hänsyn till den långsiktiga utvecklingen för högt tal. Inflationsbekämpningen måste inriktas på en prisstegring som är väsentligt lägre. Inte desto mindre talar den för handen varande ekonomiska situationen för att prisstegringarna under detta år kan bli större än vad regeringen bedömer som sannolikt om man inte vidtar kraftfulla åtgärder för att begränsa inflationen. I den mån prisstegringarna blir större än vad regeringen räknat med påverkas sannolikt den privata konsumtionstuvecklingen i en negativ riktning. Å andra sidan bör framhållas att del ansett att den privata konsumtionen kommer att öka alltså klart mer än vad regeringen stannat för. Till grund för institutets bedömning ligger en förutsättning om att sparbenägenheten nu efter ökningarna kommer att vika. Regeringen har däremot förutsatt att sparbenägenheten skall ligga kvar på en fortsatt hög nivå, med en i förhållande till bedömningar lägre konsumtionsstegring som följd. Skulle den av beräknade ökningen komma till stånd, framstår den i så fall som större än vad vi i ett längre perspektiv med hänsyn till alla de krav som bl. a. föreligger på investeringsområdet kan avdela för ökningar på detta område. I fråga om bostadsbyggandet har regeringen gjort en optimistisk bedömning. Detta beräknas öka med 8 å i volym . kan vi konstatera att andelen outhyrda lägenheter i nyproduktionen nu på nytt ökar i vissa delar av landet. Detta sker parallellt med att bostadsköerna också ökar. Orsaken är att den borgerliga regeringen inte lyckats kontrollera kostnadsutvecklingen i bostadsproduktionen. Hyrorna i nyproduktionen har stigit så snabbt att många bostadssökande inte har råd att ta de nya lägenheterna. Om man inte snabbt förstärker insatserna på det bostadspolitiska området och bättre kontrollerar kostnadsutvecklingen, finns det risk för att bostadsbyggandet inte alls kommer att uppnå de tal man nu räknar med i finansplanen. Även om läget på en rad punkter förfarande är osäkert, finns det dock sammanfattningsvis mycket som talar för att den svenska ekonomin kommit in i en uppåtgående konjunkturfas. Själva takten i uppgången kan komma att avvika från regeringens bedömningar. På kapitalbildningens och på exportens områden förefaller regeringen att ha varit optimistisk i överkant, medan man i fråga om den privata konsumtionen varit mer försiktig än . Totalt sett bör dock uppgången i den svenska ekonomin bli klart markerad , vilket 1978/79: 1124 i så fall bör innebära att vi kan återta en del av det som förlorats och 1978. De ekonomisk-politiska konsekvenserna av denna utveckling diskuterar vi i närmast följande avsnitt. Folkpartiregeringens finansplan innehåller inga förslag till ekonomisk-politiska åtgärder. I ett läge då vår samlade produktion beräknas öka kraftigare än tidigare låter man helt enkelt den ekonomiska politiken oförändrat rulla vidare. Om folkpartiregeringens optimistiska prognoser skulle förverkligas, är enligt vår mening finanspolitiken alldeles för expansiv. Den representerar i så fall en bakvänd stabiliseringspolitik genom att vara mycket expansivare då produktionen beräknas öka med än vad som exempelvis var fallet 1977 då BNP minskade med Mycket talar emellertid för att den expansiva effekten i första hand blir av finansiell natur. I likhet med vad som varit fallet förefaller finanspolitiken att i första hand ge upphov till en ökning av företagens likviditet och deras finansiella sparande och i mindre utsträckning stimulera produktionen och sysselsättningen. Likviditetsökningarna inom företagssektorn är nu så kraftiga att de hotar återgången till en bättre balans i vår ekonomi. En förutsättning för att devalveringspolitiken skulle lyckas var att den följdes upp av en konsekvent stabiliseringspolitik. Löntagarorganisationerna tog för sin del på sig ett betydande ansvar för att devalveringarna skulle få sina avsedda effekter. Varken den tidigare borgerliga regeringen eller folkpartiregeringen visar emellertid ett motsvarande ansvar vid utformningen av finanspolitiken. Denna hotar nu att helt omintetgöra de effeker man siktade till med devalveringarna. Om inte finanspolitiken stramas åt, hotar en acceleration av inflationen en ny försvagning av vår bytesbalans och därigenom även växande svårigheter på sysselsättningens område. Enligt vår mening måste finanspolitiken inriktas på att långsiktigt trygga sysselsättningen och återskapa den fasta grund för en fortsatt social och ekonomisk välfärdsutveckling, som hotar att gå förlorad. Det främsta målet för vår poitik är att återföra ekonomin till ett läge med full sysselsättning och ett fullt utnyttjande av vårt lands produktionsmöjligheter. Som vi tidigare framhöll motsvarar det nuvarande underutnyttjandet mycket stora belopp. Den av regeringen förutsedda uppgången kommer inte trots att den är så pass kraftig att föra oss tillbaka till ett läge med full sysselsättning. Den reala expansionen måste därför fortsätta med en betydande kraft . måste därvid inriktas på kraftigt ökade investeringar för att vi skall kunna lösa de många krisbranschernas och krisorternas problem och skapa de nya arbetstillfällen som kommer att krävas . Såväl den borgerliga regeringens som folkpartiregeringens ekonomiska politik försvårar emellertid en sådan långsiktig återhämtning. Det väldiga budgetunderskottet, som i väsentliga delar inte gett upphov till någon real efterfrågan , har i stället skapat en överlikviditet som utgör ett allvarligt inflationshot inför utvecklingen . Dessa effekter kommer sannolikt inte att få någon större omfattning förrän och . Men då kan den snabba ökningen av penningmängd och likviditet utlösa en okontrollerbar pris- och kostnadsutveckling. Då kan sysselsättningen på nytt komma att vika och företagens investeringsvilja ytterligare försvagas. Vad som i detta läge behövs är en finansiell åtstramning av i första hand den kraftiga överlikviditet som skapats inom företagssektorn. Det är denna överlikviditet som hotar den framtida stabiliseringen av vår ekonomi genom de inflationsdrivande effekter den får på kredimarknad, avtalsrörelse och betalningsbalans. Mot bakgrund av den redovisning av företagssektorns finansiella utveckling som ges i finansplanen och nationalbudgeten och som då har regeringens mycket optimistiska utveckling till grund skulle det finnas anledning att sterilisera överlikviditeten inom företagssektorn i en omfattning som svarar mot åtskilliga miljarder kronor. Näringslivets finansiella sparande förbättras med nära . Det ligger nu på en högre nivå än i en rad andra . En fortsatt snabb prishöjning inom den svenska exportindustrin kan göra denna situation ännu mera tillspetsad. I vår motion om skattepolitiken har vi föreslagit att man inför en allmän produktionsfaktorskatt. Med den utformning som vi där föreslagit bör den ge ca 2,5 miljarder i skatteinkomster per procentenhet. Avsikten med denna skatt är att den skall träffa samtliga inkomster som skapas i produktionen innan de fördelas på de i produktionen deltagande produktionsfaktorerna. Hur mycket som därefter återstår att förhandla om i avtalsrörelserna och hur detta skall fördelas på löner resp. kapitalinkomster får avgöras mot bakgrund av konjunkturförhållanden och vinstsituationen. En allmän utgångspunkt måste dock vara att denna nya skatt inte skall övervältras på vare sig exportpriserna eller på den inhemska prisnivå. I detta avseende skiljer den sig således från mervärdeskatten som genom hela sin konstruktion måste komma att höja konsumentpriserna och därigenom även via bl. a. olika kompensationskrav kostnadsnivån för de svenska företagen. Mot denna bakgrund finns det mycket som talar för att den finansiella åtstramning som vi ser som ett nödvändigt inslag i politiken fram över åstadkommes genom att man inför en allmän produktionsfaktorskatt av det slag vi föreslagit i vår skattemotion. Tidpunkten för dess införande måste väljas med hänsyn till behovet att kunna bromsa den inflationsutveckling som regeringens nuvarande politik hotar att leda till. Ju längre man skjuter på en förr eller senare ofrånkomlig åtstramning av finanspolitiken, desto större risk är det för att inflationen hinner ta fart, och desto kraftigare åtgärder måste man då sätta in för att få bukt med denna. Ju längre man dröjer med åtgärderna, desto större blir riskerna för att utvecklingen på kreditmarknaden och på valutaomårdet hamnar i ett nästan okontrollerbart tillstånd. Enligt vår mening bör en viss åtstramning sättas in redan under loppet av innevarande år. Om den nu förutsedda konjunktur- och likviditetsuppgången kommer till stånd, bör en mer allmän finansiell åtstramning åstadkommas genom att man då inför den av oss föreslagna produktionsfaktorskatten. Beslut om detta bör emellertid ske på ett relativt tidigt stadium . Härigenom markerar statsmakterna sin bestämda vilja att förhindra att en ny inflationsvåg liknande den vi hade 1977 kommer till stånd. Ett viktigt mål för den ekonomiska politiken måste i den nu föreliggande situationen vara att bryta de inflationsförväntningar som eljest kommer att uppstå. När det gäller storleken på den förstärkning av statsfinanserna som bör uppnås talar nu kända förhållanden för att produktionsfaktorskatten borde ge en inkomstförstärkning i storleksordningen , dvs. läggas på nivån 3 å . Hänsyn har därvid tagits till att en del av denna inkomstförstärkning bör användas för att sänka den direkta skatten på hushållen. Vi vill emellertid inte nu binda oss för nivån på en produktionsfaktorskatt. Detta bör ske först när man klarare än vad som är fallet kan bedöma konjunkturutvecklingen och likviditets- och vinstökningarna inom företagen. Skatteomläggningen , som förutses leda till en sänkning av den direkta skatten på hushållen, har också en självklar betydelser vid dessa överväganden genom att den leder till motsvarande minskningar av statens inkomster. Det bör vidare övervägas om inte särskilda åtgärder måste sättas in, om tendenser till kraftiga övervinster börjar uppträda i enskilda företag eller branscher . Dessa åtgärder kan då utformas på ett likartat sätt som skedde 1974 dvs. med en klar inriktning på att stimulera investeringarna och i former som gav de anställda ett betydande inflytande över medlens användning. Vi återkommer med preciserade förslag på dessa punkter . Som vi närmare utvecklar i vår skattemotion måste införandet av en allmän produktionsfaktorskatt medföra att offentliga arbetsgivare belastas med samma avgifter som näringslivet får vidkännas i fråga om den del av produktionsfaktorskatten sorn avser löner. Om inte detta sker skulle dubbla kostnadsnivåer skapas på arbetsmarknaden med en del icke önskvärda effekter på lönebildningen som följd. Effekterna på kommunernas ekonomi av en ny avgift på deras lönekostnader är dock inte entydiga. Den på kort sikt viktigaste frågan för kommunerna är hur de totala lönekostnaderna inkl. denna nya avgift kommer att utveckla sig. Avräknas denna nya avgift i en betydanden utsträckning från löneökningsutrymmet, kommer dess omedelbara kostnadseffekter att bli små för kommunerna. I gengäld kan den i så fall få en mera långsiktig effekt på utvecklingen av kommunernas skatteunderlag. Enligt vår mening bör effekterna på kommunernas ekonomi av denna nya avgift beaktas. Detta kan dock först ske i samband med att man har en tydligare bild av den kommunala sektorns totala utveckling och i anslutning till andra skattepolitiska överväganden. Vad som framstår som helt nödvändigt att fatta beslut om är emellertid att kraftigt öka stimulansen av industriinvesteringarna och den tekniska utvecklingen och forskningen och att göra detta i former som verkligen effektivt påverkar investeringsaktiviteten. Trots den kraftiga likviditetsökningen och företagens anmärkningsvärt stora finansiella sparande ligger industriinvesteringarna fortfarande kvar på en mycket låg nivå. Den borgerliga regeringens generella och ovillkorade stöd till företagens vinster har således inte givit något resultat. Vad som behövs är en politik som verkligen omvandlar den höga likviditeten i en investeringsvilja. Man har redan nu gått för långt i fråga om en generell stimulans. Vad som i stället krävs är riktade åtgärder som ger resultat i form av offensiva och sysselsättningsskapande projekt. Vi har alltsedan januari 1977 föreslagit förstärkta insatser som skulle vända den nedåtgående investeringsutvecklingen. Vi har föreslagit att man skulle inrätta en strukturfond som skulle ställa riskvilligt kapital till förfogande för offensiva, framtidsinriktade satsningar. Vi vidhåller detta förslag och föreslår att en strukturfond inrättas, i vars styrelse skall ingå representanter för såväl löntagare, näringsliv som samhälle. Strukturfonden skall anvisas av budgetmedel och ges möjligheter att med statsgaranti på de internationella lånemarknaderna låna upp ett lika stort belopp. Fondens kapacitet bör således redan från början vara . Vi vill även peka på att regeringen i enlighet med vad vi tidigare föreslagit förstärkt avdrags- och bidragsmöjligheterna för bl. a. industriinvesteringar som görs . Vi föreslår nu dessutom även förstärkta insatser för forsknings- och utvecklingsarbetet inom industrin. Vi återkommer senare i vår med ett detaljerat förslag om detta. De tidigare nämnda riskerna för en försvagning av bostadsbyggandet bör även nu föranleda omedelbara åtgärder. Vi riskerar att hamna i en situation med stagnerande bostadsbyggande som bostadsköerna ökar. Vi vidhåller därför vårt tidigare förslag att ett stående ränte- och amorteringsfritt lån skall utgå för flerfamiljshus som igångsätts . Ett beslut härom bör åtföljas av ett prisstopp på byggnadsmaterial och en förstärkt kontroll av entreprenadpriserna. Den borgerliga regeringens ekonomiska politik har lagt tunga bördor på olika utsatta grupper i samhället. I jämförelse med den socialdemokratiska politiken har den lett till växande klyftor. Åtstramningen har inte fördelats efter bärkraft, utan högre inkomsttagare och kapitalägare har fått en relativt sett förmånligare behandling under den borgerliga svångremspolitikens år. Mycket talar därför för att åtgärder borde sättas in som rättar till de fördelningspolitiska orättvisor som den borgerliga politiken medfört. I det följande kommer vi att föreslå en del åtgärder på skatteområdet som har detta syfte. Vi föreslår även en förstärkning av bostadsbidragen för att hjälpa barnfamiljerna, som hårt drabbas av den borgerliga dyrtiden. Ytterligare åtgärder kan behöva sättas in på detta område framöver. Den närmare preciseringen av dessa bör dock anstå tills frågan om skatteomläggningen klarnat. Den borgerliga regeringens ekonomiska politik har inte inordnats i ett långsiktigt och planmässigt återställande av den svenska ekonomins styrka. Man har alltför mycket förlitat sig på generella åtgärder och på de fria marknadskrafternas spel. Resultatet har i stort sett endast blivit en likviditetsökning inom näringslivet utan att man härigenom åstadkommit den investeringsökning som 1980-talets utveckling ställer krav på. Vi har inte utnyttjat den lediga kapaciteten för att bygga för framtiden. Vi har härigenom förlorat värdefull tid. Det är då desto mer angeläget att men med kraft vänder den svaga utvecklingen på kapitalbildningens område och genom kraftigt ökade investeringar skapar de nya sysselsättningsmöjligheter som utvecklingen framöver kommer att kräva. De allmänna riktlinjerna för budgetpolitiken Den borgerliga regeringen och sedermera även folkpartiregeringen har försökt försvara den kraftiga försvagningen av statsfinanserna med hänvisning till att detta varit nödvändigt för att upprätthålla sysselsättningen. Detta är emellertid långt ifrån fallet. Den borgerliga regeringen hade en dålig kontroll över statsutgifterna och bedrev på vissa områden en direkt slösaktig utgiftspolitik. Mycket betydande belopp har exempelvis lagts ner på att fortsätta projekteringen på ett flygplan som med stor sannolikhet icke kommer att byggas. politikens område har kostat och kommer att kosta statskassan mångmiljardbelopp, vilket med en vettig energipolitik skulle ha kunnat undvikas. Man har vidare i en rad fall betalat överpriser på företag. Detta var exempelvis fallet vid bildandet av . Det var även fallet vid bildandet av det statliga databolaget. En annan viktig anledning till den kraftiga försvagningen av statsfinanserna är den borgerliga regeringens användning av generella åtgärder med en låg ekonomisk-politisk effektivitet. Ett exempel på detta är slopandet av den allmänna arbetsgivaravgiften, vilket lett till en försvagning av statsbudgeten med ca . Genom denna åtgärd avsåg visserligen regeringen att förstärka företagens vinstsituation och därigenom indirekt öka investeringsbenägenheten. Men som vi framhöll i föregående avsnitt visar utvecklingen att man inte genom denna allmänna utspridning av statsmedel kunnat åstadkomma de avsedda effekterna. Medlen har dessutom fördelats på ett sådant sätt att de i större utsträckning stött de sektorer inom svensk ekonomi som inte möter någon utländsk konkurrens detta i ett läge då behovet av en förstärkning av vår exportindustri och den med importen konkurrerande hemmamarknadsindustrin är fortsatt mycket stort. Det kan därför med fog hävdas att skattebetalarnas och löntagarnas medel hade kunnat användas på ett effektivare sätt, om användningen styrts direkt till sitt avsedda syfte. Socialdemokraterna har under de två tidigare åren tagit på sig den för ett oppositionsparti otacksamma uppgiften att föreslå en starkare budget än vad regeringen föreslagit. Genom att socialdemokraterna dessutom förordat en mera sysselsättningsskapande politik hade man kunnat undvika den kraftiga försvagning av inkomstsidan som den svaga ekonomiska utvecklingen medfört. Man kan därför med fog hävda att om de socialdemokratiska förslagen till ekonomisk politik följts, så skulle budgetunderskottet varit klart mindre än vad det nu faktiskt är. Enligt socialdemokraternas mening utgör det stora budgetunderskottet en allvarlig fara för framtiden. I en uppåtgående konjunktur medför det risker för en kraftig inflationsuppgång. De betydande ränteutgifterna intecknar budgetens utgiftssida på ett sätt som äventyrar en fortsatt utbyggnad av välfärden. Den svaga statsfinansiella situationen gör också att vi står sämre rustade, om vi på nytt skulle hamna i ett läge med kortsiktiga påfrestningar för sysselsättningen. Även om underskottet i sin helhet skulle kunnat placeras på den svenska kreditmarknaden, leder det dessutom till icke önskvärda effekter på förmögenhetsfördelningen. Man skuldsätter staten och därigenom alla skattebetalare med betydande belopp men gynnar med olika skattefavörer en förmögenhetsbildning hos bankerna och de grupper som har ekonomiska möjligheter att öka sin förmögenhet. Enligt vår mening bör av dessa olika skäl budgetpolitiken inriktas på att ta ner budgetunderskottet till en betydligt lägre nivå än vad det nu ligger på. Vi vill redan nu föreslå en rad inkomstförstärkande åtgärder, vilka tillsammans med de finansiella effekterna av våra förslag på energipolitikens och skattepolitikens områden leder till en förstärkning av budgeten på ca efter det att hänsyn tagits till de av oss föreslagna utgiftsökningarna. Därutöver bör ytterligare åtgärder vidtas för att ytterligare nedbringa underskottet för /80. Av skäl som tidigare redovisats är vi inte beredda att ta slutlig ställning till omfattningen av dessa åtgärder. Även om en klar förbättring av budgetläget kan åstadkommas 1980, är detta dock endast ett första steg på vägen mot en för framtiden helt nödvändig sanering av statsfinanserna. Den långsiktiga budgetpolitiken måste inriktas på att ta ner underskottet till en nivå som står i överensstämmelse med en långsiktig balans i vår ekonomi. Om vi inte gör detta, kommer detta underskott att ta i anspråk en alltför stor del av vårt samlade sparande, ett sparande som vi i stället föra att med detta finansiera löpande statsutgifter måste använda för att bygga upp den nya industristruktur som skall klara 1980-talets sysselsättning och välfärd. Socialdemokraternas budgetförslag för /80 Mot bakgrund av vad som tidigare anförts om den ekonomiska politikens inriktning redovisas i det följande de förändringar i regeringens budgetförslag som föreslås av den socialdemokratiska riksdagsgruppen. Vi föreslår besparingar i fråga om regeringens utgiftsförslag med ca 808 milj. kr. föreslår vi ökade utgifter av konsumtionsnatur m. m. på ett något mindre belopp eller ca 760 milj. kr. Förslaget om att inrätta en strukturfond, som vi ånyo framför, medför utgifter om 2 000 milj. kr. Slutligen föreslår vi en rad inkomstförstärkningar om sammanlagt 4 390 milj. kr. Totalt sett innebär således våra förslag att underskottet i regeringens budgetförslag kan minskas med ca 2 438 milj. kr. I syfte att förstärka budgeten nästa budgetår bör en rad inkomstökningar ske. Avgiftsunderlaget för socialavgifter till barnomsorgen bör fr. o. m. utvidgas till att avse även egenföretagare. 1979/80 beräknar vi de härav följande intäkterna för statsverket till 250 milj. kr. MBL-utbildningen bör finansieras av produktionen genom att arbetarskyddsavgiften höjs fr. o. m. . Detta ger en inkomstökning på 150 milj. kr. Vidare föreslår vi att basen för arbetsgivaravgifterna utvidgas till att omfatta förmån i form av bil. Denna utvidgning beräknas leda till en ökning av statsinkomsterna med 450 milj. kr. Vi föreslår att förmögenhetsskatten höjs fr. o. m. . Inkomstökningen härav under /80 beräknas till 200 milj. kr. Vissa ändringar av reglerna för beskattning av familjeföretag föreslås fr. o. m. , vilket ger en merintäkt /80 om 100 milj. kr. motsvarande 200 milj. kr. Innebörden av de föreslagna ändringarna är dels en återgång till vad beslutade om fördelning av inkomst mellan makar m. m., dels en återgång till tidigare regler för förmögenhetsskatt för småföretagare. Den fr. o. m. tillämpade indexregleringen av skatteskalorna bör slopas fr. o. m. . Härigenom ökar statsinkomsterna för /80 med 1 500 milj. kr. Sammanlagt innebär detta att inkomsttiteln skatt på inkomst och förmögenhet samt socialförsäkringsavgifter m. m. bör räknas upp med 2 650 milj. kr. till 57 150 milj. kr. Stämpelskatten vid förvärv av fast egendom och tomträtt samt för inteckningar föreslås bli höjd fr. o. m. . Härigenom ökas inkomsterna nästa budgetår med 550 milj. kr. till 1 349 milj. kr. Fordonsskatten för lastbilar och traktorer m. m. bör vidare höjas , vilket ger en inkomstökning på 290 milj. kr. Inkomsttiteln bör därför räknas upp med detta belopp till 3 560 milj. kr. Den tillståndsgivning och kontroll som olika myndigheter genomför enligt miljölagens bestämmelser bör avgiftsfinansieras fr. o. m. /80. Avgifterna uppgår beräkningsmässigt till 100 milj. kr. En ny inkomsttitel benämnd Miljöavgifter bör föras upp med ett belopp av 100 milj. kr. Skogsvårdsavgiften bör räknas upp från f. n. till fr. o. m. . På detta sätt medverkar skogsägarna direkt till finansieringen dels av det statsbidragssystem för röjnings- och gallringsåtgärder, som vi föreslår i vår motion om skogsnäringen, dels till de produktionsfrämjande skogsvårdsinsatser, som vi föreslår under jordbrukshuvudtiteln. Inkomstförstärkningen om ca 200 milj. kr. används således för att täcka olika utgifter. De senaste årens handlingsförlamning på energiområdet har lett till fördyringar på grund av både långsammare utbyggnadstakt och försenad idrifttagning av kärnkraftsreaktorer. Kostnaderna härför är svåra att beräkna men uppskattas till ca 800 milj. kr. Vårt förslag avser såväl utgiftsminskningar som utgiftsökningar. Först redovisas de av oss föreslagna utgiftsminskningarna. Under försvarsdepartementets huvudtitel föreslår vi, i enlighet med vad vi yrkade i motionen 1976/77: 1504, en lägre utgiftsnivå än regeringen. I särskild motion rörande försvarspolitiken föreslås en minskning av utgifterna för militärt försvar med .