mot · G2022427 · 1979-03-29 00:00:00 — lösa dylika problem genom samverkan mellan företagen skall motiveras av att företaget/företagen erhållit statligt stöd av något opreciserat slag framgår inte. Detta är också helt ointressant. Samhällets strävan att söka samverkanslösningar kan självfallet inte vara beroende på om tidigare statliga insatser gjorts eller ej. Dessa regeringens riktlinjer är minst sagt svårbegripliga. Det verkligt illavarslande är emellertid hänvisningen till skogsindustrin. Om de senaste årens handläggning av skogsindustrifrågoma skall vara vägledande för samhällets medverkan i strukturomvandlingen har vi alla anledning att känna stor oro . Regeringen avvisar sålunda tanken på att ta ett ansvar för branschutvecklingen. I propositionen framhålls dock att strukturomvandlingen skall ske i socialt acceptabla former. Vad detta innebär i en av marknadskrafterna helt styrd industriutveckling framgår inte av propositionen. Som exempel på vad man lägger in i detta begrepp hänvisar man dock till varvsindustrin. Detta är både förvånande och anmärkningsvärt. Den nuvarande regeringen föreslog som bekant i sin proposition till höstriksdagen 1978 att storvarven skulle minska antalet anställda med över 4 000 . Något socialt ansvar för att undvika omfattande avskedanden vid varven var regeringen inte beredd att ta. Vid de mindre och medelstora varven skulle enligt regeringens förslag en personalminskning på 1 400 personer vara en förutsättning för fortsatta stödåtgärder. Att bestämma var dessa personalminskningar skulle ske överläts till företagen själva. Socialdemokraterna kunde inte acceptera dessa massavskedanden. Efter förslag från vår sida beslöt riskdagen att de anställda vid storvarven skall få en tvåårig anställningsgaranti. Härigenom underlättas övergången till annan sysselsättning. Även vad gäller de små och medelstora varven beslutade i enlighet med vårt förslag, nämligen att det sällsynt dåligt underbyggda regeringsförslaget avslogs och att regeringen i stället fick i uppdrag att tillkalla en särskild kommission för att utarbeta en konkret plan för branschens utveckling. Sammanfattningsvis kan vi således konstatera att regeringens förslag till riktlinjer för industripolitiken grundas på en okritisk tilltro till de fria marknadskrafternas förmåga att lösa industriproblemen i vårt land. I vilken utsträckning och i vilka former samhällets medverkan i industriutredningen trots allt anses motiverad går inte att få något klart begrepp om i regeringsförslaget. En sådan industripolitik eller i praktiken frånvaron av en industripolitik som skisseras i folkpartipropositionen kan aldrig accepteras av socialdemokratin. En sådan politik är ett hot mot tryggheten för de anställda. Det är en politik som försvårar strävandena mot balanserad regional utveckling och som hotar att industriellt utarma stora delar 1978/79: 2427 av vårt land. Det är en politik som går stick i stäv mot strävandena mot ekonomisk och social utjämning i det svenska samhället. Vi avvisar därför bestämt regeringens förslag. 2.3 Vårt alternativ en aktiv industripolitik Den socialdemokratiska industripolitiken grundas på uppfattningen att näringslivets utveckling är en angelägenhet för hela samhället. Detta betyder att inflytandet över och ansvaret för utvecklingen måste delas mellan alla berörda parter samhällsorganen, företagen och de anställda. Från socialdemokratisk sida har vi aldrig tvekat att vidtaga erforderliga åtgärder och ta ansvar för utvecklingen. Detsamma gäller de anställda och deras organisationer. Även inom stora delar av det privata näringslivet har insikten om behovet av en samordnad och planerad utveckling ökat . Denna grundsyn är vägledande för den socialdemokratiska industripolitiken. Vi har krävt ökade resurser för en samhällelig planering av industrins utveckling. Vi har föreslagit konkreta åtgärder för att underlätta företagens kapitalförsörjning. Vi har lämnat förslag till åtgärder som ökar forsknings- och utvecklingsverksamheten inom och utanför företagen. Vi har med kraft vänt oss mot försöken att urholka de anställdas inflytande i företagen. Vi har avvisat tankarna på att stympa den statliga företagssektorn. För de utsatta branscherna har vi fortlöpande visat på utvecklingsvägar och föreslagit åtgärder för att komma till rätta med problemen. Som exempel kan nämnas stål-, gjuteri-, gruv-, varvs-, skogs- och tekoindustrierna. Vi har också i konkreta förslag visat vad vi menar med ett socialt ansvar. Trots de stora och uttalade behoven av samhällsinsatser som finns och som också kommer till uttryck i regeringspropositionen begär den folkpartistiska regeringen nu att skall ställa sig bakom en fortsatt låt-gå-politik på industriområdet. Socialdemokratin avvisar på det bestämdaste detta. Det är oundgängligen nödvändigt att den hittillsvarande borgerliga politiken ersätts med en aktiv industripolitik. Vi lämnar i det följande våra förslag till en sådan politik. Vi utgår därvid från att industriutvecklingen är en angelägenhet för hela samhället: statsmakterna, företagen och de anställda. Detta betyder att såväl ansvaret för som inflytandet över utvecklingen skall delas av alla berörda parter. Våra förslag innefattar bl. a. följande: Den övergripande planeringen av den industriella utvecklingen i vårt land måste byggas ut. Detta gäller såväl strukturomvandlingen inom skilda branscher som förnyelsen av produkter, produktionsteknik och marknadsinriktning. Ansvaret för en ökad planmässighet måste åvila statsmakterna med regeringen som initiativtagare. Insatserna för teknisk utveckling och förnyelse inom industrin 1978/79: 2427 Detta måste ske bl. a. genom ökade samhällsinsatser. Dessa ökade satsningar från samhällets sida måste samordnas med övriga industripolitiska åtgärder. Industrins kapitalförsörjning måste tryggas. Detta måste till stor del ske med kollektiva medel. Ett ökat samhälleligt finansiellt engagemang i näringslivet måste motsvaras av ett ökat inflytande över de beslut som fattas i företagen och ingå som en del i en planerad industriell utveckling i vårt land. Ytterligare insatser för att stimulera den svenska exporten måste göras. De hittillsvarande samhällsinsatserna måste förstärkas och samordnas. De mindre och medelstora företagens utvecklingsmöjligheter måste bättre tas till vara. De nuvarande insatserna för företagsservice och finansieringsstöd måste byggas ut. Den samhällsägda industrisektorn måste vidareutvecklas. De samhällsägda företagen måste spela en mera aktiv roll såväl i omstruktureringen av olika branscher som i utvecklingen av bl. a. nya produkter och ny teknik. De anställdas inflytande måste stärkas. Detta är nödvändigt för att förbättra förhållandena på de enskilda arbetsplatserna. Att så sker är också en förutsättning för att en övergripande industriplanering skall bli framgångsrik. bör, med avslag på regeringens förslag, godkänna de riktlinjer för den framtida närings- och industripolitiken som vi har redovisat. Inte minst de senaste årens utveckling har visat att en spontan utveckling på marknadsekonomins villkor inte kan accepteras. Utvecklingen måste planeras under samhällets ledning och i samverkan med de berörda parterna. För det första visar erfarenheterna att den nödvändiga strukturomvandlingen annars i många fall inte sker förrän problemen i branschen blivit akuta. Detta begränsar i hög grad handlingsmöjligheterna och medför att även livskraftiga verksamheter kan gå förlorade. För det andra kan en angelägen strukturförändring omintetgöras av att de berörda företagen saknar resurser att på egen hand vidta erforderliga åtgärder. Mera genomgripande förändringar är regelmässigt förenade med stora initialkostnader medan de positiva effekterna uppkommer . För det tredje finns stora risker för att man endast når dellösningar av strukturproblemen, vilka kan vara olyckliga ur hela branschens och samhällets synvinkel. För det fjärde saknas de nödvändiga hänsynstagandena till de sys 1978/79: 2427 selsättningsmässiga och regionala problem som strukturomvandlingen så gott som undantagslöst ger upphov till. Samhällets medverkan krävs alltså för det första vid finansieringen av de ofta mycket stora insatser som blir nödvändiga. Den krävs för det andra vid planeringen av åtgärderna. Så att den nya branschstrukturen byggs upp med hänsyn till samhällsekonomiska synpunkter. Så att åtgärderna sätts in och med tillräcklig kraft. Så att själva omställningen sker med stark betoning av sociala mål. Valet av tidpunkt för industripolitiska åtgärder är av största betydelse. Rent allmänt kan man säga att åtgärder som syftar till mera omfattande omstruktureringar, som ofta medför punktvisa sysselsättningsminskningar, bör sättas in i en konjunkturfas med stor arbetskraftsefterfrågan. Flertalet av de ingripanden som gjorts från statsmakternas sida har tvingats fram i en nedåtgående konjunktur. Att i ett sådant läge från samhällets sida försöka skapa nya arbetstillfällen är en oerhört svår uppgift. De samhällsekonomiska kostnaderna vid neddragningar av sysselsättningen är direkt betingade av den berörda arbetskraftens möjligheter att få andra jobb. I en djup lågkonjunktur saknas alternativa sysselsättningstillfällen. Det finns således starka skäl som talar för att samhället genom styrning av tidpunkten för omstruktureringen i väsentlig grad kan mildra sysselsättningskonsekvenserna. Man skall inte vänta tills krisen är ett oåterkalleligt faktum. Åtgärder skall sättas in tidigare. Det finns även andra skäl som understryker behovet av tidsmässig påverkan från samhällets sida. En omstrukturering innefattar oftast såväl nedskärning av olönsam verksamhet som utbyggnader och satsningar på expansiva produktområden. I normalfallet ligger de offensiva alternativen tidsmässigt senare än nedskärningarna. Därmed uppkommer en sysselsättningssvacka, dvs. man minskar först personalbehovet för att kanske året efter kunna ta itu med de expansiva delarna och därmed nyanställa. Från samhällelig utgångspunkt är det därför av största vikt att kunna påverka såväl nedläggningstidpunkten som tidpunkten för offensiva satsningar. Genom en väl utbyggd framförhållning och planering får staten möjligheter att åstadkomma tidigareläggningar av satsningar i andra företag än det av omstruktureringen direkt berörda. En samordning av besluten i flera företag kan vara nödvändig för att undvika sysselsättningssvackor, som är kostsamma både för de anställda och för samhället. De industripolitiska insatserna måste, för att bli samhällsekonomiskt effektiva, baseras på en planering, som utformats för att ge underlag för åtgärdsbeslut. En rad skilda krav måste ställas på beslutsunderlaget. Det skall belysa branschmässiga förhållanden, exempelvis internationella marknads- och konkurrensförhållanden, effektiviteten i 1978/79: 2427 olika inhemska anläggningar, möjligheter att genom förändringar i arbetsfördelningen mellan produktionsenheter förbättra branschens konkurrenskraft etc. Beslutsunderlaget skall också erbjuda möjligheter till regionalpolitiska överväganden liksom hänsyn till konjunkturmässiga förhållanden vid ett ställningstagande till eventuella statliga åtgärder. Kraven på industripolitiska insatser är mycket varierande mellan olika branscher och olika situationer. I vissa fall innebär de industripolitiska besluten att samhället erbjuder ett ganske brett stöd. Det kan vara fråga om att exempelvis trygga råvaruförsörjningen i en bransch eller att allmänt stödja forskning eller exportsatsningar. I andra situationer kan kraven på precision i de industripolitiska åtgärderna vara mycket långtgående. Det gäller bl. a. i hög grad då det är fråga om samhällsingripanden i samband med omstruktureringar av enskilda branscher. Uppenbarligen blir kraven på den industripolitiska planeringen i motsvarande mån olika i skilda situationer. I vissa fall krävs endast en mer översiktlig analys som underlag för beslut. I andra fall är det nödvändigt att i planeringen gå in på förhållanden i enskilda företag. Behovet av en förbättrad industripolitisk planering måste enligt vår uppfattning komma till uttryck i organisatoriska förändringar och i resursförstärkningar. Vi skall inte här göra en utförlig genomgång av hur en industripolitisk planering bör byggas upp utan endast peka på några viktiga krav. Ett sådant viktigt krav är att samordningen mellan de olika delarna av den industripolitiska planeringen förbättras. Åtgärder och planering inom skilda samhällsorgan måste knytas fastare samman. är det nödvändigt att utveckla kontakterna mellan samhällets planering och planeringen i de enskilda företagen, där självfallet de slutliga besluten om exempelvis investeringar, satsningar på produktutveckling etc. fattas. Den övergripande industripolitiska planeringens uppgift är att precisera de krav som totalt sett ställs på industripolitiska insatser. För att detta skall bli möjligt krävs en sammanknytning av den industripolitiska planeringen med samhällets långsiktiga ekonomisk-politiska planering i övrigt. En annan del av den övergripande planeringen rör inriktningen av industripolitiken i stort. Här kommer man in på frågor som inte är knutna till speciella branscher, exempelvis storleken på och utformningen av samhällets stöd till industrins forsknings- och utvecklingsverksamhet eller till export. Ett återkommande inslag i planeringen bör vara genomgripande analyser av den svenska industrins plats i ett internationellt sammanhang och en därpå grundad fortlöpande omprövning av industripolitikens inriktning. bör uppdra åt regeringen att organisera en sådan planering. 1978/79: 2427 En stor del av resurserna för en övergripande industripolitisk planering bör ligga inom . Det är regeringens sak att avgöra omfattningen av dessa resurser. De senaste årens erfarenheter visar emellertid att resurserna är helt otillräckliga. När det gäller den del av den övergripande planeringen som faller utanför framför vi här vissa förslag till förbättringar. Ett sådant förslag gäller den branschövergripande planeringen inom statens industriverk. Utvecklingen utomlands, inte minst i avlägsna länder eller sådana som av andra skäl har svagt utvecklade kontakter med, blir alltmer intressant för svenskt näringsliv. Behovet av att få kunskap om nya marknader för svensk export och om nya konkurrenter för svensk industri blir allt tydligare. Kunskaper behövs inom tillverkande företag och branschorganisationer, inom konsultföretag och i samhällets egen branschplanering. Vi menar att samhället bör organisera en löpande insamling och sammanställning av information om långsiktiga ekonomiska planer och större konkreta investeringsbeslut utomlands, med speciell tonvikt på länder som ligger utanför kretsen av västliga industrinationer. Inte minst statshandelsländer och , där en industrialisering pågår, bör bevakas. Bevakningen skall syfta till att dels öka kunskapen om svenska företags möjligheter att exportera till de aktuella länderna, dels få en uppfattning om förändringar i konkurrensbilden för svensk industri. Den måste därför ge information beträffande den allmänna ekonomiska utvecklingen i de aktuella länderna och innehållet i befintliga långsiktiga ekonomiska planer och beträffande beslut om och genomförandet av större investeringar. Enligt vår mening bör statens industriverk ges i uppdrag att organisera en bevakning och dokumentation av det slag som här skisserats. Arbetet skall bestå i att för det första följa utvecklingen i de angivna länderna genom bevakning av fackpress och internationella organisationers publikationer samt i kontakt med utrikesförvaltning och handelssekreterare. En annan del av arbetet skall bestå i att löpande utarbeta sammanställningar av information land för land. Redovisningen skall vara snabb och enkel. Man bör dessutom ha möjlighet att på uppdrag göra sammanställningar, exempelvis branschvis eller områdesvis. Det bör vara möjligt att delvis finansiera verksamheten genom avgifter. I ett inledningsskede bör dock endast direkta uppdrag avgiftsbeläggas, medan löpande sammanställningar bör kunna erhållas utan kostnad för de företag, branschföreningar etc. som är intresserade. En successiv uppbyggnad av den föreslagna organisationen torde vara lämplig. Vi föreslår att statens industriverk för /80 anvisas 1 milj. kr. 1978/79: 2427 Den branschplanerade verksamheten är en central del av den industripolitiska planeringen. Här är kravet på en nära anknytning mellan utredande verksamhet och rena förhandlingar mellan staten och enskilda företag särskilt uttalat. De personalresurser för branschutredningsverksamhet som finns inom statens industriverk är enligt vår uppfattning helt otillräckliga och bör därför kraftigt förstärkas. Det gäller inte minst om samhällets påverkan av industrins strukturella utveckling inte bara skall inskränkas till branscher och företag som befinner sig i akuta krissituationer utan också skall utgöras av omfattande insatser i expansiva branscher. En sådan höjning av ambitionsnivån måste självfallet också avspeglas i branschutredningsverksamheten. Vi ser det också som värdefullt att en kompetens beträffande branschfrågor byggs upp inom statens industriverk. Det är naturligtvis svårt att kvantifiera de resurstillskott som är motiverade. Vi vill emellertid betona att en flerdubbling av kapaciteten för branschutredningar enligt vår mening är nödvändig. Vad vi anfört om resursbehovet vid och statens industriverk för den näringspolitiska planeringen bör ges regeringen till känna. Den industripolitiska planeringen på länsnivå kan dels bidra till att föra in regionalpolitiska aspekter i beslutsunderlaget, dels utgöra en kontaktyta mellan samhälle, företag och fackliga organ i branscher där företagsstrukturen inte medger kontakter från den centrala nivån. Som framgår av ett senare avsnitt om de mindre och medelstora företagen föreslår vi avsevärda resursförstärkningar till de regionala utvecklingsfonderna. En effekt av dessa resursförstärkningar bör bli att utvecklingsfonderna får större möjligheter att aktivt medverka i länsplaneringen. En industripolitisk planering från samhällets sida kan emellertid aldrig bli effektiv om det saknas en långsiktig planering inom företagen en planering som ökar framförhållningen i det enskilda företaget och som förmedlad till samhällsorganen kan läggas till grund för samhällsplaneringen. Det är en svår uppgift att genom åtgärder från samhällets sida förmå enskilda företag till en förbättrad planering. En väg är att genom samhällsrepresentanter i företagens styrelser arbeta för att resurser för en tillfredsställande planering sätts av inom företaget. Den viktigaste vägen till en förbättring av de enskilda företagens planering är emellertid den som går över ett vidgat medbestämmande för de anställda. En stabil sysselsättning är ett grundläggande fackligt intresse, och ett förstärkt fackligt inflytande kan utnyttjas för att driva fram en framförhållning i företagen. 1978/79: 2427 Vad avser frågan om samhällsrepresentanter i företagens styrelser gäller en lag om styrelserepresentation för samhället i aktiebolag, ekonomiska föreningar och stiftelser. Lagen var tidsbegränsad och går ut . Den borgerliga regeringen har inte utsett några sådana styrelserepresentanter i produktionsbolag och därmed inte utnyttjat de möjligheter till samhällsinsyn och samhällsinflytande som lagen ger. Vi föreslår att nu gällande lag om styrelserepresentation för samhället i aktiebolag, ekonomiska föreningar och stiftelser förlängs med . Vi vill vidare understryka att de möjligheter till samhällsrepresentation som lagen medger bör utnyttjas. Detta bör ges regeringen till känna. Vi har tidigare slagit fast att en förbättrad planering inom företagen i första hand måste åstadkommas genom ett vidgat medbestämmande för de anställda. I olika delar av denna motion läggs förslag, som syftar till att öka de anställdas inflytande över besluten i företagen. Möjligheterna att utnyttja löntagarkonsulter är ibland i praktiken av avgörande betydelse, när det gäller att ge de anställda underlag för ett ställningstagande i frågor som rör ett enskilt företag eller en företagsgrupp. Frågan om löntagarkonsulter är f. n. föremål för förhandlingar mellan arbetsmarknadens parter. Vi vill från socialdemokratisk sida understryka att frågan om de anställdas rätt att utnyttja sig av löntagarkonsulter, om den inte kan på ett tillfredsställande sätt lösas avtalsvägen, enligt vår uppfattning måste bli föremål för lagstiftning. Detta bör ges regeringen till känna. Industriellt forsknings- och utvecklingsarbete På områden där de svenska företagen har en teknisk överlägsenhet på sina produkter är den internationella konkurrenskraften särskilt god. Genom att tillverka produkter med en mer avancerad teknisk inriktning än konkurrenterna finns det möjlighet för de svenska företagen att vinna framgångar i den internationella konkurrensen. En hög teknologisk nivå i företagen kräver emellertid ett fortlöpande arbete på att nyutveckla produkter och produktionsmetoder. Det är mot denna bakgrund som vi är utomordentligt oroade av de rapporter som börjat komma om att forsknings- och utvecklingsarbetet i företagen är på väg att stagnera och i vissa fall t. o. m. minska. Erfarenheterna har visat att företagen i nedåtgående konjunkturer gärna drar in på långsiktiga satsningar, eftersom resultatet av sådana neddragningar inte märks . Inte desto mindre är detta naturligtvis djupt oroande för utvecklingen på . 2 1978/79. 1978/79: 2427 Det finns ett starkt behov av att stimulera företagens insatser på detta område genom åtgärder av olika karaktär. Det gäller att skapa en positiv attityd till forsknings- och utvecklingsverksamhet på alla nivåer i företagen. Enskilda uppfinnare och innovatörer kan spela en betydelsefull roll, men möjligheterna kan ibland allvarligt hämmas genom brist på resurser. Det gäller också att ha stödformer som innebär att mindre företag, som ger sig på förhållandevis stora utvecklingsprojekt, kan få en del av riskerna och finansieringen klarade. Behovet av särskilda insatser från samhällets sida gäller dock inte enbart småföretagen. På vissa områden är tekniken sådan att satsningar för att bli verkningsfulla måste omfatta utomordentligt stora belopp. I sådana fall torde inte ens mycket stora företag kunna ge sig in på utvecklingsprojekt utan betydande statliga insatser. Mot denna bakgrund finns det anledning att nu lägga grunden till ett program för en kraftigt ökad forsknings- och utvecklingsverksamhet inom den svenska industrin. Ett sådant program bör enligt vår uppfattning ha följande huvudpunkter. En kraftig stimulans av företagens vilja att satsa på forsknings Kraftigt ökat stöd till uppfinnare. En förbättring av det selektiva stödet till företagens forskningsoch utvecklingsverksamhet via styrelsen för teknisk utveckling (STU). Samhälleligt engagemang med initiativ och kapital för att klara finansieringen av stora, tunga utvecklingsprojekt. 4.1 Omläggning av beskattningen för att stimulera teknisk forskning och utveckling infördes ett särskilt avdrag för forsknings- och utvecklingskostnader i företagen. Starka skäl talar för att man nu söker möta tendensen till stagnerande eller minskade FoU-verksamhet i företagen med en tidsbegränsad kraftig stimulans av denna verksamhet. Det nuvarande tioprocentiga avdraget bör sålunda enligt vår mening fördubblas till ett tjugoprocentigt avdrag. Därutöver bör det s. k. ökningsavdraget förbättras ytterligare. Det bör ske på det sättet att företagen får göra ett extra avdrag för den del av forsknings- och utvecklingskostnaderna som överstiger den genomsnittliga nivån för godkända sådana avdrag . Vid beräkningen av den ökade forskningsvolymen bör en schablonmässig reducering med hänsyn till inflationsutvecklingen ske. Det 100-procentiga avdraget bör således gälla volymmässiga ökningar. Med den föreslagna utformningen av avdragen skulle med antagande av en kraftig ökning av forsknings- och utvecklingsvolymen i 1978/79: 2427