mot · G2022208 · 1979-03-15 00:00:00 — av m. fl. med anledning av propositionen 1978/79:105 med förslag till ändring i konkurslagen (1921:225), m. m. De i propositionen framlagda förslagen är led i en fortgående revision av konkurslagstiftningen. Utgångspunkten är det av konkurslagskommittén avlämnade betänkandet (SOU 1977:29) . I tilläggsdirektiv till konkurslagskommittén (Dir. 1977:09) framhöll chefen för bl. a. att det under den fortsatta översynen av konkurslagstiftningen bör uppmärksammas att det gett sig till känna ett behov av att motverka missbruk av konkursinstitutet från gäldenärers sida genom upprepade konkurser: Vad som främst kommer i blickfältet är en utvidgning av det i 199 a § konkurslagen upptagna förbudet för gäldenären att under konkursen driva bokföringspliktig rörelse. En tänkbar lösning är att meddela sådant förbud också efter konkursens upphörande (s. k. konkurskarantän). Också andra alternativ är emellertid möjliga. Fördjupade undersökningar i fråga om de upprepade konkurserna är nödvändiga för att man skall kunna ta ställning till vilka åtgärder som krävs. Det har gått tilläggsdirektiven utfärdades. Något förslag till åtgärder mot missbruk av konkursinstitutet har ännu inte framlagts. Problemet finns ej heller behandlat i regeringens proposition. Tillgängliga fakta visar emellertid att missbruken av konkursinstitutet ingalunda avtagit utan snarare tilltagit i omfattning. Detta belyses bl. a. i den rapport om Konkurser och ekonomisk brottslighet som publicerades av . Enligt vår mening är det angeläget att omedelbara åtgärder vidtas för att hindra att konkurser utnyttjas för ekonomisk brottslighet. En nödvändig åtgärd är den som nämndes i justitieministerns ovan citerade tilläggsdirektiv till konkurslagskommittén, alltså att förbud införs för gäldenären att driva bokföringspliktig rörelse efter konkursens upphörande (s. k. konkurskarantän). Vi föreslår att ett sådant förbud införs och förutsätter att utskottet utarbetar nödvändig lagtext. En viktig fråga i samband med missbruket av konkursinstitutet är att skydda de anställdas intressen i en rörelse. Det kan gälla lönefordringar men också hela frågan om anställning eller arbetslöshet, om produktionens och företagets öde i fortsättningen osv. Denna fråga berörs i propositionen i avsnittet om Arbetstagarnas ställning i arbtsgivares konkurs (5.2.6). Där hävdas i huvudsak att dessa problem löses genom att medbestämmandelagen tillämpas även när ett företag går i 1 1978/79. Justitieministern anser att några bestämmelser som i sak avviker från medbestämmandelagen inte erfordras för konkursfallet. Konkursfallet innebär emellertid en tillspetsning av problemen som enligt vår mening gör det befogat att arbetstagarna ges en ställning som är väsentligt starkare än enligt medbestämmandelagen. Denna ger ju informations- och förhandlingsrätt men inget verkligt inflytande. Detta skulle i viss mån kunna tillgodoses genom en föreskrift i konkurslagen att bland de utsedda förvaltarna i tillämpliga fall alltid skall vara minst en representant för de anställda. När det gäller större företag med flera fackliga organisationer bör var och en av dessa vara företrädd bland förvaltarna. En bestämmelse med detta innehåll bör enligt vår mening införas i 3 kap. konkurslagen. Vi förutsätter även här att utskottet utarbetar lagtexten. Med hänvisning till det anförda hemställs att med anledning av propositionen 1978/79:105 i konkurslagen (1921:225) inför bestämmelser som innebär 1. att förbud skall råda för gäldenär att driva bokföringspliktig rörelse efter konkursens upphörande (s. k. konkurskarantän), 2. att bland de utsedda förvaltarna vid konkurs i tillämpliga fall alltid skall vara minst en representant för de anställda. (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) -H. (vpk) (vpk) (vpk) (vpk)