mot · G2022275 · 1979-03-26 00:00:00 — av m. fl. med anledning av propositionen 1978/79:110 om riktlinjer för skogspolitiken, m. m. Skogsmarken och våra skogstillgångar representerar för vårt land omistliga värden. Till grund för ett sådant konstaterande ligger inte enbart ekonomiska värderingar utan också skogarnas betydelse för landskapsbild och miljö samt deras värde som rekreationskälla för stora medborgargrupper. Vad först gäller skogens ekonomiska betydelse vill vi här endast kort konstatera att den i hög grad bidragit till det välstånd som utvecklats i vårt land. Produkter från skogsindustrin ger ett stort netto i vår utrikeshandel, vilket ger oss möjligheter att importera nödvändiga varor och material till annan industri. Ett fortsatt utnyttjande av skogsråvarorna i en effektivt arbetande industri är en förutsättning för att vi skall kunna bibehålla och ytterligare utveckla vår standard. Detta är i sin tur möjligt endast om vi genom målmedvetna åtgärder kan upprätthålla en hög produktion av värdefulla skogsråvaror och hushålla med tillgångarna så att vi får en jämn och uthållig avkastning. Perspektivet kan vidgas ytterligare. För stora delar av vårt land är den direkta och indirekta sysselsättning som skogsbruket ger helt avgörande för utkomstmöjligheterna. Den sysselsättning som skapas i skogsbruket är därtill utpräglat decentraliserad. Från regionalpolitisk synpunkt spelar därför vårt skogsbruk en mycket stor roll. Denna roll förstärks ytterligare om man beaktar att en betydande del av vårt jordbruk bedrivs i kombination med skogsbruk. En sådan samdrift är i många bygder en förutsättning för att en öppen landskapsbild, en decentraliserad jordbruksproduktion och ett decentraliserat boende skall kunna upprätthållas. Ett viktigt led i en aktiv regionalpolitik är därför en satsning på de areella näringarna. Vi har den uppfattningen att det är enskilt skogsbruk som kan ge de bästa sysselsättningsmöjligheterna och som bäst kan ta till vara skogsmarkens produktionsförmåga. Vi vill erinra om att det nu är möjligt att fä statlig kreditgaranti vid nyetablering på en ren skogsfastighet, om särskilda skäl föreligger. Som särskilt skäl nämns regionalpolitiska motiv. Ytterligare en faktor bör beröras. Energiförsörjningen måste i huvudsak baseras på förnybara energikällor. Med stor säkerhet kommer därför skogsråvaran att få ökad vikt som energikälla, bl. a. för bostadsuppvärmning. Det gäller då främst de sortiment som inte finnér rationell användning, dvs. i första hand virkesavfall och klenvirke/sly. Av värde att uppmärksamma i energisammanhang är vidare att nära hälften av skogsindustrins stora energiförbrukning hämtas från den skogliga råvaran. 1 1978/79. Skogsbruket och hela skogsnäringen arbetar i internationell konkurrens. Beroendet av konjunktur- och prisrörelser på den internationella marknaden för skogsprodukter är därmed uttalat och ofrånkomligt. Det är därför närmast meningslöst att formulera en skogspolitik utan att beakta detta förhållande. Vårt beroende av omvärlden är desto mera känsligt, eftersom nya områden med synnerligen hög produktionsförmåga för skog efter hand kan utnyttjas av en effektiv lokal skogsindustri. Den svenska skogsnäringen måste därför räkna med att arbeta i fortsatt hård konkurrens från andra länder och världsdelar. Även våra "gamla konkurrenter uppträder mycket aktivt. Som exempel kan nämnas att den federala regeringen i förbereder stöd till modernisering av skogsindustrin - motsvarande ca 850 milj. kr. - i form av ett 25-procentigt bidrag till företagens investeringskostnader. Även den skogliga råvaran föreslås få ökat stöd, bl. a. genom att avgifterna för avverkat virke avses minska med belopp som motsvarar utlagda kostnader för skogsvård. Här angivna förhållanden förvärras av att väsentliga ändringar i näringens arbetsvillkor ägt rum. Då utredningsuppdraget ursprungligen gavs till skogsutredning, var utgångspunkten att man befarade virkesbrist genom överavverkning och alltför snabb industriell utbyggnad. Virkespriserna var höga. Detta kom att spegla utredningens direktiv. är problemen i näringen i många väsentliga avseenden de motsatta. Skogsnäringen håller på att långsamt återhämta sig efter två mycket svåra år. Industrins totala kapacitet har minskat. har avverkningarna återigen understigit tillväxten i våra skogar, och låga virkespriser pressar skogsbrukets lönsamhet. Dessa snabba och dramatiska svängningar kan ses som en konsekvens av näringens beroende av den industriella konjunkturutvecklingen. Med denna allmänna beskrivning har vi önskat stryka under skogsbrukets stora betydelse och att - som en konsekvens härav - utformningen av den framtida skogspolitiken är en fråga med stor räckvidd. från dessa synpunkter är det en i flera avseenden ofullständig proposition som avlämnats. Det förhållandet har också satt tydliga spår i utformningen av förslagen till såväl ny skogsvårdslag som framtida stödformer. Skogsbruket är i grunden en ekonomisk hantering, som är beroende av ekonomiska lagar och industrins möjligheter att avsätta skogens produkter. Denna till synes självklara utgångspunkt kom inte tillräckligt tydligt fram skogsutrednings betänkande Skog för framtid (SOU 1978:6) och har ytterligare suddats ut i regeringens proposition. I betänkandet Skog för framtid angavs målet i vad gäller såväl produktionsåtgärder som skogsvårdslagens utformning närmast vara att åstadkom ma största möjliga virkesproduktion. Detta kom klart till synes i de olika produktionsalternativ som utredningen presenterade. I propositionen anges bl. a. som motiv för den väsentliga förändring som görs i skogsvårdslagens första paragraf följande: Till grund för lagens centrala bestämmelser ligger således snarare biologiska kriterier än lönsamhetskriterier (s. 53). Den förändring som vidtas är bl. a. att nuvarande bestämmelse att skogen skall skötas så ali tillfredsställande ekonomiskt utbyte vinnes utgått. Från sida vill vi kraftigt understryka att det inte är möjligt att tillvarata vare sig biologiska, naturvårdens eller de andra allmänna intressena som åsyftas i förslaget till ny skogsvårdslag 1 §, om inte skogsbruket är lönsamt. Detta hör bl. a. samman med att våra skogstillgångar inte är en naturresurs som bevaras intakt oberoende av hur den hanteras. Bakom skogstillgångarna ligger kontinuerliga ekonomiska insatser av skilda slag, och dessa måste fö ett ekonomiskt utbyte om de i längden skall kunna motiveras. Dagens skogstillgångar är sålunda ett resultat av uppemot arbete med skogsanläggning, skogsskötsel och markvård. Detta är fundamentalt från både nationalekonomiska och företagsekonomiska utgångspunkter. Vår slutsats är därför att varje form av målsättning för skogsbruket som inte beaktar de ekonomiska aspekterna blir till förfång för de vittomfattande samhällsintressen som skogsbruket har att tillgodose. Det finns dessutom skäl understryka att ett bortseende från lönsamhetsaspekter inte medför att t. ex. naturvårdens intressen kan tillvaratas på ett bättre sätt. Om man skapar regler som hindrar en upprepning av de avarter av skogsdrifter som det tyvärr finns exempel på och tillser att reglerna följs, kan man åstadkomma ett rationellt, ekonomiskt bedrivet skogsbruk som står väl i samklang med naturvårdens långsiktiga intressen. Det gäller inte minst det enskilda skogsbrukets brukningsformer. Om den långsiktiga lönsamheten läggs till grund för utnyttjande, vidmakthållande och utvecklande av våra skogstillgångar, är det möjligt att formulera kraven på en ny skogspolitik med beaktande av både önskemålen om en hög virkesproduktion och hänsynen till sysselsättning, ekologisk balans, naturvård och rekreation samt övriga allmänna intressen. Olika ägarkategorier bedriver sitt skogsbruk efter delvis skilda förutsättningar. Utan att gå in på några egentliga jämförelser kan fastslås att, om samhället vill uppmuntra och stimulera ett omsorgsfullt bedrivet skogsbruk och beakta rekreationslivets och naturvårdens intressen, finns det all anledning att slå vakt om det enskilda skogsbruket, däribland främst de självverksamma skogsägare som bor i bygden och som därmed automatiskt får en samhörighet med den miljö som skogen bildar. Att det även inom enskilt skogsbruk finns ägare som inte fullt ut lever upp till sitt ansvar som markägare får inte undanskymma det faktum att den helt övervägande delen har visat en anpassningsförmåga och ett hänsynstagande till olika intressen, som är värda all uppmuntran och respekt. Genom de mindre brukningsenheterna har inte heller det av enskilda skogsägare bedrivna skogsbruket till någon väsentlig del kommit i konflikt med t. ex. miljö- och rekreationsintressena. Så berörde t. ex. den förda kalhyggesdebatten knappast alls enskilt skogsbruk. I denna speciella fråga vill vi understryka nödvändigheten av att alla skogsägarkategorier iakttar varsamhet och anpassar föryngringsytorna till terrängen. Det schematiskt bedrivna storskogsbruket står inte i samklang med de krav som bör ställas på ett ekologiskt välanpassat skogsbruk. Även i vad gäller den biologiska produktionen finns det åtskilliga fördelar förknippade med enskilt, ofta småskaligt skogsbruk. På fastigheter av den storlek som är vanlig i dagens ges goda möjligheter till intensiv skötsel och sådant intensivt tillvaratagande av markens produktionsförmåga som är angeläget från allmän synpunkt. Vi vill i detta sammanhang understryka vikten av att forskning och utveckling inriktas på maskiner och redskap för det småskaliga skogsbrukets behov. Genom den samverkan som byggts upp och utvecklats inom skogsägarföreningarna har också nackdelarna med små spridda enheter till betydande del kunnat elimineras. Det finns därför all anledning för samhället att på skilda sätt understödja och stimulera denna samverkan. Den skapar förutsättningar för det enskilda skogsbruket att även bedriva ett intensivt skogsbruk och därtill en möjlighet att i stora delar av landet kombinera jord- och skogsbruk på ett rationellt sätt. Det bör i detta sammanhang erinras om att skogstillståndet i landet innebär följande genomsnittliga virkesförråd per hektar skogsmark: sk/ha Bolagen 96 (Motsvarande skillnader mellan ägargrupperna föreligger också inom olika delar av landet - dvs. på jämbördiga marker.) För att erhålla högsta avkastning borde dessa virkesförråd ha varit större, både för de olika ägarkategorierna var för sig och totalt sett. Förhållandet belyser ändå på ett bra sätt skillnaderna - och möjligheterna. skogsutredning har dragit slutsatsen att avverkningarna de närmaste årtiondena måste minska i statens skogar och att de knappast kan öka i bolagens skogar. Föredraganden refererar detta och anför: Om den råvarutillförsel till industrin som jag har angett skall kunna komma till stånd, måste därför avverkningarna i de privata skogarna öka. Från dessa synpunkter är det anmärkningsvärt att inte i propositionen ägnats någon uppmärksamhet åt vare sig det kombinerade jord- och skogsbruksföretaget eller den roll som enskilt skogsbruk spelar för att slå vakt om alternativa sysselsättningsmöjligheter i glesbygder. Detta är speciellt anmärkningsvärt med hänsyn till att sambandet jord och skog poängterades kraftigt i den proposition om jordbrukspolitiken som antog 1977. Enligt mening finns det all anledning för samhället att vid utformningen av skogspolitiken inta en positiv inställning till det enskilda jord- och skogsbruket på samma sätt som skett i fråga om jordbrukspolitiken och jordförvärvslagstiftningen. Detta är befogat inte minst därför att kortsiktiga ekonomiska intressen lätt gör att enskilt ägande i mindre skala kan komma i kläm. Det krävs därför en enhetlig och samlad politik på dessa områden. Mot den bakgrunden vill vi för vår del understryka att enskilt skogsbruk, bedrivet av självverksamma skogsägare gärna i kombination med jordbruk, är en mycket värdefull företagsform, som på olika sätt bör främjas. Sammanfattningsvis bör de övergripande målen för skogspolitiken vara - att stimulera till en hög och värdefull virkesproduktion, som ger underlag för en förädlingsindustri som både direkt och indirekt ger lönsamma arbetstillfällen, - att slå vakt om och främja ekologiskt anpassade bruknings- och avverkningsformer, som medför att våra skogar fortsättningsvis förblir attraktiva markområden för rekreation och naturvård med hänsyn tagen till skogarnas biologiska växtförlopp och de ekosystem där skogarna ingår, - att underlätta samspelet med andra arealbundna näringar, främst då jordbruket, - att stödja näringen och dess utövande genom att medge sådant arbetssätt och sådana arbetsformer att verksamheten stimuleras samt att undvika onödiga detaljföreskrifter och förhållningsregler. Enligt mening har förslaget till ny skogsvårdslag tre genomgående brister. Det gäller för det första den tidigare påtalade avsaknaden av en klart formulerad ekonomisk målsättning för skogsbruket. Avsaknaden härav har medfört att en rad av de följande paragraferna fått en utformning som inte minst för det enskilda skogsbruket kan leda till allvarliga konsekvenser. Man kan därtill befara att de kommande tillämpningsanvisningarna får en sådan utformning att de inte beaktar ekonomiska realiteter. Oklarheten beträffande det ekonomiska målet har ej heller i propositionen kompenserats av något 1* 1978/79. ställningstagande till de produktionsaltemativ för skogsbruket som utredningen behandlat. Beträffande tillämpningsanvisningarna bör det i detta sammanhang påpekas att dessa bör utformas på ett sätt som gör dem lättförståeliga. De skall för sin tillämpning inte kräva detaljerade uppgifter om resp. bestånd eller fastighet. Det måste anses högst otillfredsställande om de tusentals fastighetsägare som har att underställa sig lagen och tillämpningsanvisningarna kommer att sakna möjlighet att uttolka innebörden. Klarhet och enkelhet måste här gå före detaljreglering. För det andra har lagutformningen fått en så allmän karaktär att den ger tillsynsmyndigheterna en alltför vidsträckt befogenhet vid sidan av den lagstiftande myndigheten. Även om det inte är möjligt att skriva en lag som utesluter behovet av tillämpningsföreskrifter, bör det vara möjligt att klarare precisera avsikten med en lagbestämmelse än vad som i flera fall är för handen i den nu föreslagna skogsvårdslagen. För det tredje är den föreslagna lagen sådan att praktiskt taget varje moment i ett skogsbestånds utveckling påverkas av en lagparagraf. Detta gäller såväl anläggning som skötsel och avverkning. Utrymmet för enskilt initiativ, och för variation, blir därför begränsat. I stället uppstår risk för likriktning och standardisering. Detta innebär stora risker inte minst från ekologisk synpunkt där mångformighet är viktig. Omfattningen av vissa paragrafer bör därför begränsas. De skogar som finns i vårt land är en tillgång som starkt bidragit till vårt välstånd. Alla människor har därmed haft glädje och nytta av den avkastning som skogen givit. Så kommer det att bli också i fortsättningen. får vi räkna med att skogens betydelse från naturvårdssynpunkt liksom även värdet för rekreationslivet kommer att tillta. Skogsvårdslagen skall ha till syfte att ge riktlinjer för den skogsvård som krävs för att skogarna skall kunna utnyttjas till allas bästa. Enligt vår mening bör 1 § i skogsvårdslagen inledas med en mening som anger huvudsyftet med skogsvårdslagen och den inriktning som skogspolitiken bör ges. Därmed uppnås också samstämmighet med naturvårdslagen. En sådan mening boränge att våra skogar är en tillgång som skall gesen sådan vård att den kan utnyttjas till allas bästa. Den i propositionen föreslagna formuleringen hög och värdefull virkesavkastning tolkar vi så, att föredraganden avsett dels produktion av värdefulla virkessortiment, dvs. som regel barrvirke, dels att produktionen skall vara lönsam i den meningen att virkesavkastningen skall vara värdefull för producenten. Detta ger enligt vår mening en alltför vag innebörd av lönsamhetskriteriet. Vi vill i detta sammanhang erinra om föredragandens uttalande beträffande kyrkans skogar: För förvaltningen av det kyrkliga skogsbruket gäller enligt 14 § lagen (1970:939) om förvaltning av kyrklig jord att förvaltningen skall inriktas på att egendomens avkastningsförmåga tillgodogörs på ekonomiskt bästa sätt. Det bör i detta sammanhang också erinras om lydelsen iden instruktion för domänverket som gäller (SFS 1975:1021) och där det i 3§ angående verksamhetsmål sägs: Målet för verksamheten vid domänverket är att åstadkomma bästa möjliga samlade ekonomiska utbyte och därvid prestera ett från företagsekonomisk synpunkt rimligt årsresultat. För både kyrkan och domänverket gäller alltså att det ekonomiska utbytet av skogsbruket ges en framskjuten plats. Detta bör gälla även för andra ägarkategorier. Vi förordar därför att i 1 § skrivs in att syftet inte enbart är hög och värdefull virkesavkastning utan även ett tillfredsställande ekonomiskt utbyte. Vi anser att den av oss föreslagna formuleringen helt överensstämmer med andemeningen i såväl utredningen som propositionen. Liksom föredraganden anser vi att 1 § skall innehålla en mening om hänsynstagande till naturvårdens och andra allmänna intressen. Vi utgår då ifrån att formuleringen inkluderar grundläggande miljö- och ekologisynpunkter, t. ex. klimatologiska förhållanden, vattenföring liksom landskapsbilden. Vi föreslår sålunda att 1 § skogsvårdslagen erhåller följande utformning: Våra skogar är en tillgång som skall ges en sådan vård att den kan utnyttjas till allas bästa. Skogsmark med dess skog skall genom lämpligt utnyttjande av markens virkesproducerande förmåga skötas så, att den varaktigt geren hög och värdefull virkesavkastning samtett tillfredsställande ekonomiskt utbyte. Vid skötseln skall hänsyn tas till naturvårdens och andra allmänna intressen. I motiveringen till 2 § bör klarare preciseras vad som avses med formuleringen annat ändamål. Det bör exempelvis framgå att skogbevuxen mark invid bebyggelse, allmänna vägar, sjöar m. m. i allmänhet skall betraktas som skogsmark och att produktionsmöjligheterna därmed skall utnyttjas på det sätt som anges i 1 §. Oklarheter i detta avseende kan lätt leda till att markens produktionsförmåga ej utnyttjas på ett ändamålsenligt sätt och att den inte heller sköts så att den tillgodoser andra berättigade intressen. Gamla, igenvuxna hagmarker och liknande områden i anslutning till produktiva skogsbestånd innefattas normalt inte i begreppet annat ändamål. Huvudprincipen bör vara att igenvuxna hagmarker betraktas som skogsmark. Andemeningen i detta avsnitt måste därför vara sådan och stå i sådan samklang med 1 § att skogsproduktionsaspekten beaktas - och tas till vara så långt detta är förenligt med markens användning för annat ändamål. I motiven måste det förhållandet klart framgå att beträffande skogsskydd(i första hand mot insekter) skall skogsvårdslagen alltid gälla. Det kan t. ex. uppkomma ett sådant förhållande att massförökning av skadeinsekter sker i ett område som avsatts/administreras med hjälp av naturvårdslagen. I sådana fall bör givetvis skogsvårdslagens bestämmelser angående insektshärjning gälla. Vi förordar att uttalar att skogsvårdslagens bestämmelser om skogsskydd skall gälla före annan lag. Över huvud taget synes det anmärkningsvärt att i 4 § endast naturvårdslagen (1964:822) särskilt namngetts, medan alla andra lagar (bokskog, fornminnen, byggnadslag etc.) sammanfattats i uttrycket eller annan lag. För att inte oklarhet skall råda om vilka lagar som avses, bör här samtliga de lagar särskilt anges som kan betraktas som speciallagar och där innebörden är att skogsvårdslagen ej skall tillämpas, i den mån den strider mot dessa lagar. Specialmotiveringarna till 5 § bör förses med följande klarläggande. Av föredragandens motivering framgår att tillämpningsnormerna för bestånd enligt punkterna 1 och 3 ärolika. Av många skäl är det lämpligast att vid bedömningen av om ett bestånd är godtagbart eller ej använda samma bedömningsnorm. För bestånd enligt punkterna 1 och 3 bör enligt vår mening virkesförrådets storlek vara avgörande för huruvida beståndet skall anses vara godtagbart eller ej. Skyldighet att anlägga ny skog bör inträda, när beståndets virkesförråd nedgått till ungefär hälften av det förråd som med hänsyn till bonitet, trädslag och ålder har uppnåtts i den s. k. "bättre hälften av våra skogar. I vad gäller den tid inom vilken åtgärderna skall vara vidtagna skall det t. v., så länge snytbaggefrågan inte är löst, vara möjligt för resp. skogsvårdsstyrelse att meddela generell dispens, innebärande att hyggesvila upp t. o. m. Åtgärder enligt punkt 3 skall enligt propositionen vidtas inom skälig tid. Vid avgörande av sådana ärenden måste hänsyn tas till ekonomiska förutsättningar och till avsättningssituationen för aktuella virkessortiment. Därtill är det givetvis en förutsättning att budgetmedel fortlöpande står till förfogande, så att inte arbetet med restaureringen fördröjs av medelsbrist. I 7 § i propositionens lagförslag sägs: Föreskrifter om föryngringsmetod, markberedning, sådd, plantering, vård av plantskog och andra åtgärder i nämnda syfte meddelas av regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer. Enligt vår mening är detta att gå alltför långt i detaljutformning. Skulle propositionens lagtext fastställas, får vi snart en av statsmakterna utfärdad skogskötselhandbok för . Lagen skall givetvis inte reglera de metoder som skall användas i skogsbruket. Detta skulle vara främmande för svensk förvaltningspraxis och därtill hämma utveckling av nya metoder. Myndigheten skall sålunda inte kunna föreskriva metod utan endast de krav som samhället har på visst resultat. Departementschefen anger f. ö. på s. 28 i lagrådsremissen: Rent allmänt anser jag emellertid att en skogsvårdslag inte bör syfta till någon detaljreglering av det sätt, på vilket varje skogsägare skall sköta sin skog. Även på s. 35 återkommer detta: Jag är emellertid inte f. n. beredd att förorda att det med stöd av bestämmelser ges detaljföreskrifter som i den utsträckning utredningen tänkt sig skiljer sig från de nu gällande. Departementschefens egna uttalanden utgör här ett stöd för vårt förslag till formulering enligt följande: Vid anläggning av ny skog skall de föryngringsåtgärder vidtas som kan behövas för att trygga återväxten av skog av tillfredsställande täthet och beskaffenhet i övrigt. Föreskrifter härom meddelas av regeringen eller myndighet som regeringen bestämmer. Det måste framgå av specialmotiveringarna till 12 § att rätten att i viss omfattning avverka husbehovsvirke inte begränsas genom formuleringen. Sådan avverkning (av brännved, virke för fastighetsreparationer, stängselstolpar m. sker ofta på många fastigheter och på det standardiserade sätt som kan uttolkas ur den föreslagna formuleringen. Från produktionssynpunkt är det väsentligt att bestånd, som i förhållande till markens produktionsförmåga är dåligt bestockade, omförs till växtliga bestånd. Ett sådant omförande får ej förhindras av 13 §. Därför bör paragrafen endast avse den bättre delen av befintliga bestånd. Hänsyn skall också tas till trädslag, skador, röta, dimensionsutveckling och luckighet. Av tillämpningsanvisningarna skall klart framgå vilka bestånd som paragrafen avser. Skogsägarna skall själva i de allra fiesta fall med ledning av tillämpningsanvisningarna kunna bedöma om ett aktuellt bestånd får avverkas eller ej. Skogsägare, som endast har bättre bestånd vilka ej uppnått lägsta slutavverkningsålder, skall ha möjlighet att hos ansöka om att få avverka sådana bestånd. Detta kan vara motiverat i de fall skogsägaren är i behov av exempelvis inkomster eller husbehovsvirke. Det kan också förekomma att diameterutvecklingen i ett bestånd är så kraftig att beståndet av detta skäl bör få avverkas. Vi föreslår följande formulering av paragrafens inledning: Skog med hög slutenhet får inte utan särskilt tillstånd slutavverkas förrän den . Vi instämmer i vad gäller 14 § i departementschefens uttalande på s. 42 i