mot · G2021686 · 1979-01-25 00:00:00 — om formerna för regeringsbildning föreslog i sitt betänkande i fråga om regeringsbildningen att man byggde vidare på det tidigare rådande systemet, att statschefen utpekar regeringsbildaren. Parlamentarismens principer avsågs av författningsutredningen få genomslag dels genom en skyldighet för statschefen att rådgöra med talmannen, dels genom möjligheter att besluta om misstroendeförklaring. I grundlagberedningens direktiv sades uttryckligen att i första hand möjligheterna skulle undersökas, att låta organ eller person med mer eller mindre direkt mandat från folket handha uppgiften att utse ministärledare. Grundlagberedningen föreslog med denna utgångspunkt att regeringsbildningen skulle förankras hos , som talmannen skulle tilldelas en central roll i förhandlingar mellan partierna och därefter också föreslå regeringsbildare. Enligt direktiven till grundlagberedningen skulle utredningen undersöka om det var möjligt att i grundlagen eller dess motiv fastlägga ett handlingsmönster för hur den som utser regeringsbildare borde gå till väga i olika typsituationer. Grundlagberedningen konstaterade emellertid att endera var regeringsbildningen tämligen självklar, till följd av egen majoritet för ett parti eller en uttalad koalition, eller också så oklar att vägledande uttalanden inte kunde göras på förhand. Oavsett vilken situation som inträffade saknades anledning att försöka formulera principer för valet av regeringsbildare. Grundlagberedningen begränsade sig följaktligen till att föreslå föreskrifter om proceduren för valet. Grundlagberedningen var enig om sitt förslag. Denna enighet torde dock få ses mot den speciella bakgrund som grundlagberedningens arbetssätt gav. På pressades ett förslag fram till helt ny regeringsform. Stora förändringar föreslogs, som hela arbetet bars upp av en strävan att nå enighet i frågor rörande de demokratiska spelreglerna. Utrymmet för inträngande belysning av frågeställningar begränsades såväl av tidspressen som av strävan efter enighet. Den enighet som rått inom grundlagberedningen bröts i någon mån vid riksdagsbehandlingen av det förslag som den dåvarande regeringen lade fram på grundval av beredningens betänkande. Motionsledes väcktes förslag om ett i vissa avseenden annorlunda system för att utse regeringsbildare. De invändningar mot propositionsförslaget som motiverade motionens invändningar var följande. Propositionens förslag skulle ge såväl talmannen som olika grupperingar i möjligheter att framtvinga ett nyval av Vidare ansågs det i sig vara ett skäl mot förslaget att det aldrig över huvud taget ställdes krav på absolut majoritet under proceduren. Slutligen ansågs det vara en svaghet att regeringsbildningsproceduren inte kunde komma i gång förrän den nyvalda hade samlats. Viss erfarenhet har vunnits av de regler som beslutades . Dessa erfarenheter kan inte utan vidare leda till några slutsatser i fråga om förändringar av formerna för utseende av regeringsbildare. Erfarenheterna motiverar emellertid en utvärdering, i syfte att undersöka om det finns skäl att förändra regeringsbildningsproceduren. Det är sålunda uppenbart att skillnaden mellan ett krav på majoritetsstöd och ett krav enbart på tolerans från majoritetens sida har haft mycket stor betydelse vid den senaste regeringsbildningen. Därmed är inte sagt att erfarenheterna av denna talar för att nu ställa krav på majoritetsstöd. Det finns emellertid nu underlag för att överväga ett sådant krav utifrån direkt erfarenhet av regeringsbildning, utan krav på att riksdagsmajoriteten behöver stödja den föreslagna statsministerkandidaten. Det är vidare uppenbart att talmannen givits en mycket central position, som är förenad med ett vittgående potentiellt, eget politiskt inflytande. Vid regeringsbildningen skötte talmannen sin grannlaga uppgift med oväld och skicklighet. Det framstår i klar dager vilka risker talmannens ställning öppnar om inte oväld och skicklighet präglar hans arbete. Det kan framstå som en skör tråd att hänga upp folkviljans genomslag på att det krävs av en person - den utser att vara talman - att han trots partitillhörighet och långvarig partilojalitet skall ställa sig över intressena att främja det egna partiets strävanden. Trots strävan att låta parlamentarismen fä genomslag även i regeringsbildningen kom regeringsform att innebära att den nyvalda inte automatiskt får ta ställning till regeringsbildningen. 1 stället fortsätter, oberoende av valutslaget, den regering som grundar sitt maktinnehav på föregående riksdags sammansättning sin maktutövning. Finner denna regering inte självmant för gott att inlämna sin avskedsansökan, måste besluta om misstroendeförklaring för att den nya skall kunna ta ställning till vem som skall vara regeringsbildare. Inte minst visade händelserna val vilken avgörande betydelse för den politiska utvecklingen just detta förhållande kan ha. De nu angivna förhållandena utgör naturligtvis en brist i regeringsformen, som med det snaraste bör undanröjas. Grundlagberedningen belyste själv invändningar som kan anföras mot denna ordning, när man argumenterade mot att enbart förlita sig på misstroendeförklaring som medel för att utöva inflytande på vem som skall vara regeringschef. Man sade: Den som har utsetts till statsminister får redan därigenom sin maktställning stärkt. Vid valet av medarbetare och vid förhandlingar med andra partigrupper har han tack vare sin ställ ning som regeringschef goda förhandl ingsmöj ligheter. Det kan tänkas att de grupper som inte stödjer regeringen dröjer med att väcka yrkande om misstroendeförklaring, och till följd därav kan även ett från parlamentarisk synpunkt 'oriktigt val av statsminister komma att stå sig. Dessa invändningar kan jämväl riktas mot det förhållandet att regeringen inte automatiskt entledigas i och med att den nyvalda sammanträder. En rad ytterligare invändningar kan riktas mot den nu rådande ordningen. Det är svårt att tänka sig, att en regeringsbildningsprocess som avses leda till att en regering med majoritetsstöd bildas, inleds på bästa tänkbara sätt genom att en majoritet i ger den sittande regeringen sitt uttryckliga misstroende. Man förväntar sig nämligen då att delar av den majoritet som uttalat misstroende för den sittande regeringen endast skall bedriva framgångsrika förhandlingar med samma regering, eller snarare regeringsparti, om samverkan i koalitionsregering. Om man, i enlighet med de direktiv som en gång gavs till grundlagberedningen, önskar att organ eller person med direkt mandat från folket skall handha uppgiften att utse ministärledare, bör detta rimligen motivera anknytning till den nyvalda . Det är svårt att motivera att regeringssammansättningen efter ett avhållet val skall bestämmas av det historiska arvet efter det föregående valet. Med hänvisning till vad som anförts hemställs 1. att hos regeringen anhåller att genom parlamentarisk utredning de erfarenheter som vunnits av formerna för regeringsbildning utvärderas, 2. att hos regeringen anhåller om förslag till ändring av regeringsformen, så att den nyvalda automatiskt får ta ställning till vem som skall bilda regering. H. ()