mot · G2022062 · 1979-01-25 00:00:00 — 1978/79 2062-2064 av m. fl. om viss översyn av medbestämmandelagen §§ 38-40 i lagen om medbestämmande i arbetslivet reglerar arbetsgivarens möjligheter att låta någon utföra arbete för hans räkning eller i hans verksamhet utan att denne är arbetstagare hos honom. Enligt § 38 föreligger normalt skyldighet för arbetsgivare att på eget initiativ förhandla med arbetstagarorganisation i förhållande till vilken han är bunden av kollektivavtal för sådant arbete (primär förhandlingsrätt). Har sådan förhandling ägt rum kan den centrala arbetstagarorganisationen enligt § 39 inlägga sitt veto mot åtgärdens beslutande eller verkställande under förutsättning att den av arbetsgivaren påtänkta åtgärden kan antas medföra åsidosättande av lag eller av kollektivavtal för arbetet eller att åtgärden annars strider mot vad som är allmänt godtaget inom parternas avtalsområde. - Om arbetstagarorganisationen saknar fog för sin ståndpunkt inträder enligt § 40 ej förbud. Dessa paragrafer innebär på sitt område en mycket långtgående reglering av förhållandet mellan parterna på arbetsmarknaden. Med hänsyn härtill är det så mycket märkligare att arbetsrättskommittén i sin utredning aldrig upptog något förslag eller hade någon realbehandling rörande dessa frågor. Inte heller berördes de i reservationer till utredningen. Det var först genom propositionen som denna lagstiftning aktualiserades, och detta skedde utan något som helst remissförfarande. Under riksdagsbehandlingen väcktes ett antal motioner. I en moderat partimotion, 1975/76:2494, hemställdes att berörda tre paragrafer skulle utgå. I en borgerlig trepartimotion, 1975/76:2452, hemställdes att orden eller att åtgärden annars strider mot vad som är allmänt godtaget inom parternas avtalsområde i 39 § skulle utgå. Båda motionerna avslogs av riksdagsmajoriteten. Bakgrunden till denna lagstiftning är förekomsten, lokalt och inom vissa yrken, av s. k. grå arbetskraft, varmed väsentligen avses arbetskraft som engageras utan att sociala avgifter betalas, och kanske ofta också utan att vederbörande arbetstagare erlägger skatt för hela den uppburna inkomsten. Här har onekligen rått en del missförhållanden, som det från statens och det allmännas synpunkt är viktigt att komma till rätta med. Ett skatteproblem bör dock lösas med åtgärder och lagstiftning som direkt berör just detta område. har också en utbyggnad av skatteväsendets kontrollsystem skett. Detta har medfört uppdagandet av organiserad skattesvindel på flera håll i landet och vederbörlig lagföring. Det är rimligt att förvänta sig att dessa åtgärder kommer att verka hämmande på skattebrott av denna typ . Det är emellertid under alla förhållanden endast på dessa vägar 1 1978/79. som rättsefterlevnad skall upprätthållas. Det är därför principiellt ytterligt betänkligt att man i ett helt annat lagområde, nämligen arbetsrätten, fört in regler som har sin betydelse för ett väsensskilt område. Det riktiga hade därför varit att redan av detta skäl avslå propositionen i vad avser berörda paragrafer. Minst lika viktiga är de konsekvenser som lagstiftningen kan få på arbetslivets område. visade i sitt betänkande 1975/76:45 en uppseendeväckande verklighetsuppfattning. Man förklarade med anledning av ovannämnda trepartimotion att vetorätten får således inte utövas på det sätt som befaras i trepartimotionen 2452. Seriösa entreprenader får inte förhindras med stöd av de aktuella reglerna, lika litet som bestämmelserna får användas för att styra över ett arbete från ett avtalsområde till ett annat. Veto som används på ett sådant sätt är inte giltigt och kan föranleda skadestånd för arbetstagarorganisationen. Med det anförda har utskottet besvarat motionen 2452. Någon ändring i den föreslagna lagtexten kan inte anses behövlig. Med anledning av motionen 1977/78:1664 i samma ämne åberopade arbetsmarknadsutskottet i sitt betänkande 1978/79:11 dåvarande inrikesutskottets ovan citerade betänkande och tilläde: Det är riktigt som motionärerna hävdar att om facklig vetorätt vid entreprenadavtal har till uttryckligt syfte att vara ett medel för att komma åt användningen av grå arbetskraft och därmed sammanhängande svårbemästrade problem. Däri ligger en klar begränsning av bestämmelsernas tillämpningsområde. framhöll vid lagens tillkomst med anledning av motioner om avskaffande eller inskränkning av vetorätten, att seriösa entreprenader inte får hindras med stöd av de aktuella bestämmelserna, lika litet som bestämmelserna får användas för att styra över ett arbete från ett avtalsområde till ett annat. Utskottet påpekade vidare att veto som används på sådant sätt inte är giltigt och kan föranleda skadestånd för arbetstagarorganisationen. Det bör också tilläggas att de aktuella reglerna är dispositiva och alltså kan modifieras genom avtal. I den första av de få tvister om entreprenader som har prövats av arbetsdomstolen har ett fackförbund ålagts att utge skadestånd för att det hade missbedömt innebörden av . fall målen har fått motsatt utgång och arbetsgivaren har befunnits skadeståndsskyldig var det fråga om anlitande av en entreprenör som bedrev olaga arbetsförmedling, dvs. en straffbar verksamhet. Med hänsyn till vad ovan redovisats kan utskottet inte biträda motionens förstahandsyrkande om avskaffande av bestämmelserna om facklig vetorätt. Det framstår sålunda klart att syftet med ifrågavarande lagbestämmelser endast är att försvåra och förhindra verksamheten för företag som använder sig av grå arbetskraft. Mot den bakgrunden är det så mycket mer betänkligt att man i lagtexten använt den luddiga generalklausulen vad som är allmänt godtaget, och stadgandet i § 40 att vetorätten inte gäller om arbetstagarorganisation saknar fog för sin ståndpunkt. Sådana bestämmelser inbjuder i sig till missförstånd, inte minst på arbetstagarsidan. Det kan därför vara av intresse att analysera vad arbetsmarknadsutskottet kan avse när man under hänvisning till vad som sagts anser att yrkande om avskaffande av bestämmelsen om facklig vetorätt bör avvisas. Det är riktigt att endast ett fåtal tvister på detta område tagits upp i AD (arbetsdomstolen). Endast två har berört lagens materiella innehåll, under det att ett par andra fall gällt försummelser av arbetsgivaren att i förväg ta upp frågan med den fackliga organisationen. 1 det ena fallet rörde frågan ett påstående från i att ett företag icke skulle ha rätt att anlita ett visst åkeri för sina transporter. Företaget ansåg de anförda synpunkterna irrelevanta och respekterade i enlighet med § 40 inte fackets veto. Samtliga de skäl som åberopades underkändes av AD, och i stället för ett av Handels yrkat skadestånd på . fick man betala ett skadestånd på . Det andra fallet gällde, som utskottet anförde, en entreprenör som bedrev olaga arbetsförmedling. Det kanske kan nämnas att f. n. ännu ett uippseendeväckande fall av veto är under handläggning i AD. Någon skulle möjligen av ovanstående vilja tänkas dra den slutsatsen att lagen befordrar sitt syfte, nämligen att förhindra anlitande av grå arbetskraft. har en begynnande rättspraxis börjat göra klart för parterna vilka situationer lagstiftningen icke avses omfatta. Vi delar inte denna uppfattning utan anser det vara en utomordentligt otillfredsställande metod att reglera vissa arbetsförhållanden. Det kommer att ta innan en tillräckligt omfattande rättspraxis utbildat sig för att parterna skall få klart för sig hur de allmänt formulerade klausulerna i verkligheten skall tolkas. Och för att nå bestämmelsernas syfte att förhindra användning av grå arbetskraft behövs de icke, som ovan framhållits, utan här är andra medel till fyllest. Risk finns också för att i detta osäkerhetstillstånd arbetstagarorganisationerna liksom i det angivna fallet kan komma att drabbas av skadestånd. Det mest betänkliga är dock de missförhållanden som i skuggan av denna lagstiftning utvecklar sig, dvs. där frågorna sålunda inte går till rättslig prövning. Vilken arbetsgivare vågar med kunskap om de stora skadestånd de kan ådömas lita på att hans bedömning av vad som saknar fog skall godtas av AD? Det har redan kommit till allmänhetens kännedom att en ganska rik flora av fackliga bojkotter mot entreprenörer existerar, vilka helt saknar stöd i lagstiftningen. Det rör sig här om fall där rättelse har kunnat nås när arbetsgivaren, ofta med hjälp av sina organisationer, protesterat. En oändligt mycket större grupp omfattar säkerligen alla de fall där arbetsgivaren utan att protestera böjt sig för en facklig bojkott. Ett av de mer flagranta exemplen av förstnämnda art inträffade i . En småföretagare som hade vissa entreprenader för Mo och ställde sin bil utanfören kiosk där han skulle göra inköp. När 1-majtåget anlände körde han bort och in påen sidogata. meddelade härefter utan motivering Mo och att man i fortsättningen inte kunde acceptera småföretagaren som entreprenör till bolaget. Först sedan vederbörandes fackliga organisation ingripit kunde saken rättas till. Ett fall av annat slag inträffade i . Facket krävde att en ensamföretagare skulle överlämna sin bokföring för att han skulle godkännas som entreprenör till . Företagaren vägrade under framhållande av att facket under alla förhållanden ej hade rätt att kräva något sådant av en företagare utan anställda. ville/vågade inte ta ställning i frågan utan tog i stället det närmast högre anbudet. Det verkligt allvarliga i detta fall är att en entreprenör icke har rätt att föra talan i dessa frågor inför AD och att han sålunda är helt utlämnad till godtycke eller beställarens vilja att insistera på sina rättigheter att inom lagens ram välja entreprenör. Stötande mot rättskänslan är också att entreprenören mycket sällan, om ens någonsin, får reda på att han bojkottats av facket. Det vore ett minimalt krav att facket tillika med beställarfö re taget skulle vara skyldigt att meddela en entreprenör om denne utsätts för bojkott. Det synes av det ovan sagda uppenbart att berörda lagparagrafer, som inte har stöd i någon utredning eller ens remissbehandling, icke behövs för sitt uppgivna syfte att stävja användning av grå arbetskraft men däremot är ägnade att skapa olust och orättvisor på arbetsmarknaden och kanske ådra mindre omdömesgilla fackföreningsavdelningar skadestånd. De borde därför kunna avskaffas. Det bör ankomma på den nu sittande översynskommittén att lägga fram genomtänkta förslag för den händelse man anser att skäl föreligger att i någon form ha bestämmelser på detta område. Under riksdagsdebatten om arbetsmarknadsutskottets betänkande i den här frågan framhölls från centerhåll att motionen och den reservation i utskottet som denna föranlett var fullständigt onödig då det nu satt en utredning. Vi kan inte instämma i denna uppfattning. Även om , trots de starka skäl som talar härför, inte skulle våga ta på sig ansvaret för att redan nu avskaffa vissa lagparagrafer, vore det helt naturligt om man gav översynskommittén några kloka ord till ledning för dess arbete. Under alla förhållanden bör det vara angeläget att man officiellt översänder synpunkter som framkommit i till översynskommittén för beaktande. Med hänvisning till det anförda hemställs 1. att beslutar upphäva 3840 §§ i lagen om medbestämmanderätt i arbetslivet, 2. att - om yrkandet under 1 inte bifalles - hos regeringen anhåller att motionen överlämnas till den nya arbetsrättskommittén för beaktande. BO () () () () () ()