mot · G2021108 · 1979-01-25 00:00:00 — I EG-beslutet anges en rad områden där samarbetet skulle kunna fördjupas, och det är nu angeläget att man från och övriga EFT A-länders sida aktivt driver vidare den dialog om utvidgat samarbete som inletts. Detta är speciellt viktigt dels mot bakgrund av de beskrivna riskerna för en blockreglering av betydelsefulla delar av världshandeln, dels mot bakgrund av den utvidgning av EG till att även omfatta , och som förbereds. Genom denna kommer EG:s möjligheter att ta hänsyn till även vitala intressen hos länder som står utanför EG att minska. Inte minst mot denna bakgrund är det av stor betydelse att på alla områden strävar efter ett successivt allt närmare samarbete med EG. På en rad områden har speciella intressen att bevaka när det gäller samarbetet med EG. Det gäller inte minst förutsättningarna för stål- och pappersexporten till , liksom den svenska sjöfartsnäringen. Vidtar åtgärder som av EG uppfattas som protektionistiska, riskerar vår export på dessa tunga områden att äventyras. kommer direkta val till Europa-parlamentet att äga rum. Även om Europa-parlamentets reella maktbefogenheter i da gens läge är begränsade skall den politiska betydelsen av dessa val inte underskattas. Skapandet av ett direkt valt övernationellt parlament kommer att generera en egen dynamik och leda till en utvidgning och fördjupning av relationerna mellan politiska beslutsfattare i de olika EGstaterna. har varit medlem i tillkomst 1949. EG:s växande betydelse och inte minst tillkomsten av ett direktvalt parlament för EG har kommit, och kommer än mer, att påverka verksamhet. Därför bör aktivt verka för att det samarbete som redan finns mellan och EG byggs ut. På det sättet kan dubbelarbete undvikas, som kan bidraga till att tillvarata intressen för länder utanför EG där detta är lämpligt och möjligt. I slutakten från konferensen om säkerhet och samarbetet i i läggs fast ett stort antal principer för utvecklingen av förbindelserna mellan samtliga europeiska stater. Det är ett starkt svenskt intresse att dessa principer förs vidare till praktisk politik i samtliga berörda länder och att den utveckling av samarbetet på olika områden som förutsattes i slutakten också realiseras. Kränkningar av de mänskliga rättigheterna kommer med nödvändighet att påverka möjligheterna att leva upp även till andra delar av slutaktens bestämmelser. Genom slutakten från har de medborgerliga fri- och rättigheterna i blivit en legitim angelägenhet för alla europeiska stater som ett led i utvecklingen mot ett allt närmare alleuropeiskt samarbete på samhällslivets alla områden. Det har varit en central del av svensk utrikespolitik att ge ett aktivt stöd åt och dess ansträngningar att med hjälp av sin stadga åstadkomma en fast internationell fredsordning. En världsutveckling baserad på rätt snarare än makt ligger alldeles självklart i vårt lands intresse. Att inte förmått att leva upp till de förväntningar som ställdes på organisationen vid dess grundande är knappast förvånande. Världspolitiken avgörs i minst lika hög grad som då av spelet mellan stormakterna. Det är svårt att föreställa sig att de skulle överlämna sin makt och sitt inflytande till en organisation där deras roll är starkt inskränkt. Icke desto mindre har FN betydelsefulla uppgifter att fullgöra och bör på alla sätt ge FN det stöd som organisationen behöver. Inte minst arbetet i FN:s olika fackorganisationer spelar en betydelsefull roll för att utveckla det internationella samarbetet. Men förutsättningen för att FN:s ställning skall kunna stärkas är att dess majoritet är beredd att verka inom ramen för bestäm Att t. ex. stödja våldsanvändning i andra fall än dem som entydigt definieras i stadgan försvagar organisationens ställning, liksom olika resolutioner som i de demokratiska länderna allmänt uppfattas som extremistiska eller starkt partiska. Svensk FN-politik måste grundas på vår fasta uppslutning kring och de grundläggande principerna för vår utrikes- och säkerhetspolitik i övrigt, även om detta leder till att vårt land i åtskilliga frågor kommer att befinna sig på en annan sida än majoriteten av världsorganisationens medlemsstater. Internationellt ekonomiskt och monetärt samarbete deltar aktivt i det internationella ekonomiska samarbete som bedrivs främst inom ramen för och (), men också inom mera informella grupperingar som t. ex. den s. k. tioklubben och de nordiska finans- och ekonomiministermötena. Vårt beroende av den internationella ekonomiska utvecklingen har understrukits åtskilliga gånger i det föregående. Under de senaste årens besvärliga ekonomiska situation har det internationella samarbetet på det ekonomiska området fått en starkt ökad betydelse, och därmed ökar också den vikt som måste tillmäta sitt deltagande i detta samarbete. Som på så många andra av det internationella samarbetets områden finns det här en tendens till att det reella inflytandet koncentreras till grupperingar, i vilka inte har något säte eller någon röst. På de s. k. toppmötena mellan de sju stora västländerna fattas beslut som direkt påverkar även vår ekonomi, och står också i väsentliga avseenden utanför det betydelsefulla ekonomiska arbete som sker inom ramen för EG. Desto större vikt måste läggas vid arbetet inom och , liksom vid uppbyggandet av ett informellt samarbete på det ekonomiskpolitiska området med de länder vilkas ekonomiska utveckling har direkt betydelse för vår egen främst de nordiska länderna, , , och . De konsultationer med EG som inleddes under trepartiregeringen bör fortsätta och vidareutvecklas. Intill deltog i samarbetet inom den s. k. valutaormen i ett försök att bidraga till monetär stabilitet i i den situation som inträtt efter det att systemet med fasta växelkurser dukat under . Att åstadkomma en zon av monetär stabilitet i som ett bidrag till de globala ansträngningarna med samma mål ligger alldeles klart i intresse. Det är därför även ur svensk synvinkel angeläget att det arbete som inletts med att skapa ett europeiskt monetärt system (EMS) kommer att lyckas. Riksbank har fattat beslut att inte f. n. ansluta till de delar av EMS som står öppna även för stater utanför EG mot bakgrund dels av osäkerheten om hur systemet kommer 1978/79: 1108 att fungera, dels av det faktum att två av våra ledande handelspartner och tills vidare ej deltar i EMS-samarbetet. bör dock noga följa utvecklingen av EMS och löpande pröva sina relationer till det europeiska monetära samarbetet. Traditionellt har spelat en pådrivande roll i ansträngningar att åstadkomma olika former av rustningskontroll och nedrustning. Det ligger alldeles självklart i vårt lands direkta intresse att åstadkomma en situation, där de olika staterna kan tillgodose sina säkerhetskrav på lägre och därmed mindre kostnadskrävande rustningsnivåer än . De framgångar som nedrustningsansträngningarna fått har varit begränsade. I de flesta fall har de uppnåtts genom direkta förhandlingar mellan de bägge supermakterna. Förhållandet kan illustreras av det faktum att som FN:s generalförsamlings speciella session om nedrustning blev föga mer än en självklar manifestation pågår mellan berörda supermakterna och maktblock betydelsefulla samtal bl. a. om begränsning av de strategiska kärnvapnen, om ömsesidiga truppreduktioner i , om ytterligare ansträngningar för att förhindra kapprustning i rymden och om begränsningar i handeln med konventionella vapen. Vår nedrustningspolitik bör ta sin utgångspunkt i vår säkerhetspolitik, och sträva efter att komma med förslag som är sakligt underbyggda och politiskt realistiska. I ökad utsträckning kan det finnas anledning att rikta uppmärksamheten mot rustningssituationen i och , och att diskutera på vilket sätt den säkerhetspolitiska situationen i dessa områden kan förbättras, t. ex. genom olika förtroendeskapande åtgärder och begränsningar i truppdispositioner och styrkor. måste vara berett att delta i det internationella meningsutbytet om framtiden för ansträngningarna att åstadkomma balanserade truppreduktioner i , liksom om den regionala kärnvapenproblematiken som kommer att aktualiseras i nästa skede av de s. k. SALT-förhandlingarna mellan och . Ökad uppmärksamhet måste också ägnas olika möjligheter att genom överenskommelser förbättra den säkerhetspolitiska situationen i det nordeuropeiska och nordatlantiska området. Grunddragen i svensk utrikespolitik har vid upprepade tillfällen uttalat sig om grunderna för vår utrikespolitik, bl. a. med utgångspunkt i moderata motioner. När moderata samlingspartiet 1973 motionerade angående grunderna för vår utrikespolitik instämde utrikesutskottet och i den beskrivning av dessa som där gavs. Moderata samlingspartiet vill alltfort att svensk utrikespolitik skall baseras på följande principer: en fast neutralitetspolitik i överensstämmelse med uttalanden , 1968 och 1969, en vidgad nordisk samverkan, en utveckling av de kulturella och ekonomiska förbindelserna med , ett fortsatt aktivt stöd åt inom ramen för dess stadga, en pådrivande verksamhet rörande realistiska, allmänna och balanserade nedrustningssträvanden, samt en effektiv och omfattande biståndspolitik. Målet för svensk säkerhetspolitik är att trygga vårt lands fortsatta existens som en fri och oberoende nation och därigenom garantera det svenska folkets rätt att i demokratisk ordning forma sitt samhälle. Det bästa sättet att åstadkomma detta är att förebygga konflikter i vår omvärld. Om konfliktorsaker blir undanröjda blir också de hot som kan riktas mot färre eller av lägre dignitet. De svenska insatserna i fråga om internationell nedrustning och våra åtaganden inom FN:s fredsbevarande verksamhet är exempel på åtgärder för att skapa en tryggare säkerhetsmiljö. alliansfria ställning och läge mellan de två stora maktblocken ställer krav på insatser, som går utöver vad jämförbara alliansbundna stater har att prestera. De jämförelsevis höga försvarsutgifterna i beror på att vi i politisk enighet valt att själva garantera vår trygghet. Säkerhetspolitiken innefattar olika politiska områden vid sidan av utrikes- och försvarspolitiken. Handelspolitiken och biståndspolitiken har fått ökad betydelse som säkerhetspolitiska element och har, som tidigare anförts, nedrustningspolitiken allt mera fått karaktär av säkerhetspolitiskt instrument. Försvarspolitiken är dock grunden för svenskt säkerhetspolitiskt tänkande och handlande. De krav som ställs på det svenska totalförsvaret är främst beroende av de militära förhållandena i . är fortfarande uppdelat enligt det mönster som växte fram efter det . De två militära maktblocken, NATO och står emot varandra med större insatsberedda styrkor än i fred. De två supermakterna och har ett dominerande inflytande på den europeiska kontinenten, 1978/79: 1108 främst genom att de är i besittning av terrorvapen och på så sätt åstadkommer avskräckningseffekt mot anfall. har det skett en betydande konventionell militär styrketillväxt i såväl kvalitativt som kvantitativt. Mest markerad är denna tillväxt inom Sovjetblocket där antalet armédivisioner ökat med , antalet stridsvagnar i norra och centrala med och antalet plan inom det taktiska flyget . Till detta skall läggas att det skett en kraftig utbyggnad av Sovjetmarinen och att luftlandsättningskapaciteten utökats påtagligt. Även på NATO-sidan har det skett en militär styrketillväxt, om än inte av samma omfattning och mera karaktäriserad av höjd kvalitet. Man har beslutat sig för att medlemsländerna skall öka sina försvarsutgifter i reella tal . har det nordiska området präglats av stor stabilitet. Detta förklaras dels av de militärgeografiska förhållandena, dels av att position som alliansfri nation med ett förhållandevis starkt försvar, undanröjt supermakternas farhågor för plötsliga förändringar av den militära balansen i området. och har fredstida begränsningar av NATO:s dispositioner inom de båda ländernas områden, och har som grannstat till kunnat dra fördelar av att av båda sidor uppfattats som ett flankskydd. Utan att någon egentlig förändring skett inom de skandinaviska länderna har det nordiska området kommit att uppmärksammas på ett mera påtagligt sätt . Området har haft stor betydelse, inte minst mot bakgrund av vikten för Väst att trygga sina förbindelser över och ökande kapacitet för att från sina baser i norr störa eller bryta dessa förbindelser. Olika militärpolitiska bedömare anser dock att det nordiska området fått en ökad strategisk betydelse. Detta kan förklaras på flera sätt, av vilka de viktigaste torde vara följande: Utbyggnaden av Murmanskbasen innebär att en av världens starkaste militära koncentrationer finns i anslutning till det nordiska området. är ett viktigt basområde för den sovjetiska marinen inte minst genom att en stor del av varvs- och underhållsresurser finns vid . Stationeringen av kärnvapenbestyckade u-båtar i innebär att området blivit känsligare. Olje- och gasfyndigheterna i och gör detta område mer intressant. Den stora tillväxten av konventionella militära styrkor i innebär en återhållande faktor för militära operationer där. 1978/79: 1108 ett konventionellt krig skulle i detta tätbefolkade och högindustrialiserade område åstadkomma sådan förstörelse att operationer på flankerna kan te sig mer attraktiva. Vilka hot kan riktas mot ? I hotet om en omfattande ödeläggelse vid ett storkrig i ligger paradoxalt nog den starkaste garantin för fredens fortbestånd i . En annan viktig faktor är det ökade beroende i olika hänseenden som kännetecknar de mellanstatliga relationerna. Den militära rustningsnivån kan framstå som ett slags fredsgaranti baserad på ömsesidig avskräckning. är den dock ett ständigt hot mot freden på grund av: de stora, stående insatsberedda styrkorna i , risken för krig genom misstag, olyckshändelse eller felbedömning av motpartens avsikter, samt risken för spridning av utomeuropeiska krig till . Det är knappast troligt att någondera parten i ett framtida krig mellan blocken i skulle eftersträva eller tro sig kunna uppnå en total seger. Begränsade krig för begränsade syften framstår i så fall som den troligaste utvecklingen, även om krigsriskerna generellt bedöms som små. och övriga kan komma att beröras av de mera begränsade krig som kan bli en följd av eventuella kriser och konflikter mellan stormakterna i och utanför . Den hotbild som utifrån ett sådant antagande avtecknar sig kan karaktäriseras enligt följande: Målet för eventuella operationer torde inte ligga i , som således inte är det primära målet för ett angrepp. Ett begränsat anfall kan äga rum såväl i samband med ett begränsat krig i som isolerat till , främst . Ett sådant anfall kan beröra delar av svenskt territorium och svenskt luftrum. Syftet med angrepp av detta slag kan vara att ställa motståndaren inför fullbordat faktum och därmed begränsa risken för en upptrappning av konflikten. Därmed har angriparen förbättrat sin position i den förhandlingssituation, som antas följa på angreppet. För att lyckas måste ett sådant angrepp inledas överraskande och genomföras snabbt. En sådan hotbild har till grund en mera nyanserad och mera realistisk syn på krigets roll när det gäller att lösa framtida internationella konflikter än vad som varit fallet under tidigare planeringsskeden för det svenska försvaret. Det är enligt moderata samlingspartiets mening främst mot denna beskrivning som det svenska totalförsvaret skall planeras och utformas under de närmaste decennierna. 2 1978/79. Det svenska militära försvaret har betydelsefulla uppgifter redan i fred. Det utgör en viktig del av den totala balansen i norra och är på så sätt ett bidrag till fred och stabilitet i vår del av världen. Mera dramatiska förändringar i det svenska försvarets styrka och sammansättning skulle kunna leda till farhågor för balansrubbningar i det nordiska området och därmed redan i fredstid påverka stormaktsblockens dispositioner i vårt närområde. Den utveckling som ägt rum inom det svenska försvaret har inneburit att försvarets förmåga att lösa sina uppgifter nedgått väsentligt. Till följd av för låg kompensation för prisstegringar har såväl utbildnings- som materielinnehållet i krigsorganisationen successivt urholkats. Visserligen har detta till viss del kunnat kompenseras genom en kvalitativ förbättring av utrustningen till förbanden med de mest krävande uppgifterna, men det är nu tid att överväga omstruktureringar som anpassas såväl till de ekonomiska förutsättningarna som till de realistiska uppgifterna . Den sittande försvarskommittén har att göra dessa överväganden och beräknas komma med förslag tidigt . I avvaktan på resultatet av detta arbete är det inte möjligt att mera detaljerat ange hur det framtida försvaret bör utformas. Dock kan vissa huvudlinjer anges. Landets försvar bör också bygga på den allmänna värnplikten. På så sätt säkerställs försvarets förankring i samhället, och medborgarna blir medvetna om att det är en för alla gemensam uppgift att försvara . Med de delvis förändrade krav som kommer att ställas på olika delar av krigsorganisationen bör en mer differentierad utbildning ske av de värnpliktiga under grundutbildningen. En möjlighet är att redan från början än f. n. utbilda viss del av åldersklasserna för mera lokala uppgifter. Å andra sidan måste tillförseln av avancerad teknisk utrustning till de kvalificerade förbanden innebära krav på längre utbildning för vissa kategorier. Några avsevärda besparingar kan sannolikt inte åstadkommas denna väg, men utbildningen bör kunna göras mera effektiv. Avvägningen mellan försvarsgrenarna påverkas av principerna för försvarets förande. har avvägningen till stor del bestämts av kravet att kunna avvärja en storinvasion. Mot denna struktur har det framförts idéer om ett sega gubbar-försvar med ett stort antal markstridsförband med i internationell jämförelse lägre kvalitet. I en sådan lösning skulle ligga en ökad satsning på armén, medan de två andra försvarsgrenarnas uppgifter skulle bli mera begränsade. Utifrån den aktuella hotbild som beskrivits i det föregående bör den nuvarande avvägningen mellan försvarsgrenarna i stort sett bibehållas. Vid en kustinvasion måste vi ha rimlig tillgång till fjärrstridsförband, som snabbt kan slå mot angriparen under överskeppningen. Enligt vår mening påverkar inte den nya bedömningen avvägningen mellan de olika försvarsgrenarna i någon större grad. Eftersom måste ta ställning till frågan om ersättning av nuvarande attackflygsystem , finns anledning att mera utförligt behandla denna delfråga inom försvarspolitiken. måste de attackdivisioner som är utrustade med AJ37 börja att ombeväpnas med ett nytt flygplan. måste ställning dessutom tas till framtiden för det lätta attackflyget, som i fredstid omfattar en division i norra . Som en följd av den förutvarande socialdemokratiska regeringens direktiv till försvaret, har arbetet med att ta fram en ersättare till AJ37 i första hand koncentrerats till flygplan med mer begränsad fartprestanda, men med en inriktning även mot markmål och med förmåga att överleva såväl på marken som i luften. Detta har underlättats av den tekniska utvecklingen, som gjort det möjligt att till väsentligt lägre pris än vad som var fallet när Viggensystemet kom till producera slagkraftiga vapensystem. Såväl utvecklingen på de elektroniska och optroniska områdena som när det gäller flygmotorer har inneburit att förbättrade prestanda kan fås till lägre priser. B3LA var ett resultat av detta. Genom utnyttjande av modern teknik när det gäller optik och elektronik, vapen och flygmotorer har man kunnat konstruera ett flygplan som väl fyller de krav som ställts på vapenverkan, stor yttäckning, överlevnad och låga driftskostnader. Ursprungligen var avsikten från militärledningens sida att anskaffa såväl ett lätt attack- och skolflygplan som i en utvecklad version benämnd A20. Redan tidigt stod det emellertid klart, att bägge dessa projekt inte kunde rymmas inom försvarsramarna, och i valet mellan de bägge flygplanen valde militärledningen det lätta attack- och skolflygplanet. Skillnaderna mellan A20 och det lätta attack- och skolflygplanet är betydande. Medan A20 i allt väsentligt baserar sig på teknologi framtagen i slutet av 1950- eller , utformas det senare med utnyttjande av de stora framsteg som gjorts på olika områden och kommer dessutom att kunna inkorporera den fortsatta utvecklingen . Därmed har det blivit möjligt att åstadkomma ett avsevärt billigare flygplan. Medan serietillverkningskostnaden för A20 kan uppskattas till omkring 40 milj. kr. per styck blir motsvarande 1978/79: 1108 kostnad för det lätta attack- och skolflygplanet omkring 25 milj. kr. Sannolikheten för kostnadsfördyringar är dessutom större när det gäller A20. Detta medför dock att kostnadernas fördelning över tiden blir annorlunda för de bägge projekten på grund av att utvecklingskostnaderna för det lätta attack- och skolflygplanet är betydligt mycket högre än för A20. Totalkostnaden för de bägge programmen har beräknats till fram , men med större utgifter för det lätta attack- och skolflygplanet under de allra närmaste åren och med avsevärd risk för att A20 senare kommer att vara betydligt mycket dyrare i drift och underhåll. Det lätta attack- och skolflygplanets bränsleförbrukning är t. ex. endast omkring en tredjedel av A20:s, och varje höjning av oljepriserna medför därför att kostnadskalkylen för A20 måste räknas upp icke oväsentligt. Till detta kommer, att underhållskostnaderna för A20 kommer att bli väsentligt större än motsvarande kostnader för det lätta attack- och skolflygplanet. Det finns således en betydande risk för att A20 i en ansträngd försvarsekonomi kommer att successivt medföra högre drifts- och underhållskostnader och därför menligt påverka avvägningarna inom flygvapnet och inom försvaret i dess helhet. För det lätta attack- och skolflygplanet är kostnadsbilden betydligt klarare och innebär dessutom jämfört med A20 successivt sjunkande kostnader. A20 är i vissa avseenden ett osäkert projekt. Det förutsätts att produktionen kan fortsättas även efter det att flygindustrins utvecklingsavdelningar avvecklats, vilket avsevärt kommer att minska möjligheterna att hantera de olika problem som enligt all erfarenhet kommer att dyka upp under produktionen och driften av systemet. Ett betydande problem är, att vi tvingas till lagring av vissa omoderna utländska komponenter , eftersom en rad komponenter i Viggen-systemet kommer att tas ur produktion utomlands långt att A20 börjar tillverkas. Till detta kommer, att det råder stor osäkerhet om de problem och kostnader som kommer att möta vid den anpassning av nuvarande JA37:s motor för att möta de speciella krav på t. ex. låghöjdsuppträdande som A20 ställer. Den vidareutveckling av motorn som skedde mellan AJ37 och JA37 visade på de svårigheter som kan uppkomma, liksom de driftstörningar som Viggen-systemet varit utsatt för genom problemen på motorsidan. Det är således långt ifrån osannolikt att produktionen och driften av A20 på grund av den då omoderna materielen kommer att drabbas av problem som väsentligt kommer att förskjuta kostnadsförhållandena mellan ett lätt attack- och skolflygplan och A20. Med ett lätt attack- och skolflygplan har vi möjlighet att få ett attackflygplanssystem som med större vapenverkan än A20, och med betydligt större överlevnadssannolikhet kan verka i stort antal över hela vår yta. För ungefär samma totalkostnad är det, redan med försiktiga antagan 1978/79: 1108 den om t. ex. oljeprisernas utveckling och med bortseende från de problem som kan komma att drabba A20, möjligt att för samma kostnad anskaffa fler lätta attack- och skolflygplan än . Detta medför alldeles självklart att uthålligheten i vårt försvar ökar väsentligt och överensstämmer väl med de riktlinjer som regering och riksdag har lagt fast för utformningen av det militära försvaret. Från socialdemokraternas sida har kritik riktats mot , och partiet har i stället ansett att anskaffningen borde inrikta sig mot ett mindre antal samt import av utländska skolflygplan.