mot · G2021108 · 1979-01-25 00:00:00 — En betydande självständighet tillerkändes kommunalmännen bl. a. genom tillkomsten av lokal och regional beskattningsrätt. Antalet kommunalt verksamma blev stort i varje kommun. Fram till rösträtts- och valbarhetsreformen 1909 och 1918 var dock ansvarstagandet i kommuner och landsting begränsat till en socialt sett liten grupp människor. Den kommunala självstyrelsen fick först sin verkliga betydelse. Den kommunala kompetensen vidgades på ett sätt, som förde kommunalpolitiken närmare de enskilda människorna (skola, socialvård), som antalet kommunala förtroendemän snabbt ökade. I de ca 2 500 kommunerna var ungefär 225 000 förtroendemän engagerade. Med en bred lokalpolitisk bas grundlädes begreppet självstyrelse. har i många stycken medfört en inskränkning av den lokalpolitiska självstyrelsen. Orsakerna är flera. Statsmakternas krav på att reglera samhällsverksamheten har inneburit en långtgående centralisering, vilken medfört att den kommunala kompetensen begränsats liksom kommunernas självständiga hantering av frågornas inriktning, volym och kostnad. En annan väsentlig orsak har varit kravet, att kunna ge en fullgod service i alla delar av vårt land. Kommunsammanläggningarna har totalt förändrat förutsättningarna för lokalpolitiskt arbete. De förut 2 500 administrativa enheterna har slagits samman till 277. De många och små kommunerna har därigenom blivit få och stora. Antalet kommunalt engagerade förtroendemän har minskat till ca 45 000. Medborgarnas möjligheter att deltaga i det lokalpolitiska arbetet har därmed radikalt försämrats. Den växande kommunala byråkratin har försvårat och förhindrat förtroendemännens insyn i och inflytande på viktiga frågor. De lokalpolitiska enheternas storlek måste anpassas till de uppgifter kommunerna anförtros. En långt driven centralisering av den kommunala administrationen motverkar viktiga insyns- och inflytandefrågor. Å andra sidan bör enheterna inte göras så små eller i skattekraft så olika att en önskvärd likvärdighet i ärendebehandling inte blir möjlig. Från dessa utgångspunkter kan den nu slutförda kommunsammanläggningen i vissa fall anses ha gått för långt. Enheterna är i flera fall klart för stora och i ett betydande antal fall tillkomna mot en direkt uttalad folkmening. En indelningsjustering bör därför kunna komma till stånd i de fall där det är uppenbart att det föreligger ett utbrett missnöje med den genomförda sammanläggningen liksom där klara funktionsproblem kan påvisas. Den nuvarande kommunindelningen får inte betraktas som given. Det är alldeles uppenbart, att de framtida ändringar som kan komma till stånd bör ske för att skapa mindre, och inte större, kommuner. Det minskade antalet kommunala förtroendemän är ett stort och allvarligt demokratiskt problem. Åtgärder måste vidtas för att bredda den kommunalpolitiska plattformen ge fler människor möjlighet att deltaga i praktiskt lokalpolitiskt arbete. Viktigt är det också, att genom åtgärder på arbetslagstiftningens område förbättra möjligheterna för förtroendemän att deltaga i praktiskt kommunalpolitiskt arbete. Rekryteringen för kommunalpolitiker skulle därmed kunna vidgas. I ett läge med bred förtroendemannarepresentation måste också åtgärder vidtas för att garantera de kommunala förtroendemännen vidgad insyn och större möjligheter att påverka den lokalpolitiska verksamheten. Byråkratiseringen och centraliseringen är ett direkt hot mot den kommunala självstyrelsen. Fullmäktiges inflytande och kompetens över t. ex. bolagsbildning måste öka, som de politiskt självklara rätt att självständigt besluta tryggas. Inflytande och medbestämmande för de anställda i kommuner ocn landsting får under inga omständigheter ges en sådan utformning, att den medför ett ytterligare inslag av korporativism och därmed ett hot mot den kommunala demokratin. Regeringens beslut att ytterligare överarbeta det företagsdemokratiska förslaget från utredningen om den kommunala demokratin var mycket befogat och helt nödvändigt, främst 1978/79: 1108 med tanke på vikten att inte genom lagstiftning undergräva den representativa demokratin. Grunden för den kommunala självstyrelsen i vårt land är det representativa systemet. Medborgare och medborgargrupper utser representanter, som företräder bygd och parti. Den snabba samhällsutvecklingen, de förändrade förutsättningarna och det minskade antalet förtroendevalda aktualiserar dock åtgärder ägnade att komplettera den representativa demokratin. Främst fordras åtgärder för att avläsa lokal opinion. Rådgivande folkomröstningar inom kommuner och landsting måste möjliggöras och utnyttjas. Dessa skall kunna användas t. ex. när det gäller att ta ställning till större utgiftsförslag eller till förslag om höjningar av skatteuttaget. Rådgivande folkomröstningar om kommunalskatter skulle med stor sannolikhet ha en kraftigt dämpande effekt på den kommunala utgiftsutvecklingen, och skulle dessutom ge medborgarna ett betydligt mera konkret inflytande över den offentliga verksamheten än vad valen ofta ger. Nödvändigheten att förankra kommunala beslut i lokala förutsättningar aktualiserar frågan om kommundelsråd och distriktsnämnder. När utredningsarbetet inom kommunaldemokratiska kommittén slutförts bör ändring i lagstiftningen göras i syfte att ge kommunerna möjlighet att till kommundelsråd/distriktsnämnd delegera sådana frågor och sådan beslutsrätt som kan bidraga till en förstärkning av det lokala inflytandet på den kommunala demokratin. Moderata samlingspartiets starka vaktslående om den kommunala självstyrelsen och den representativa demokratin avser självfallet såväl den lokala kommunala nivån som den regionala. Enligt vår uppfattning skall kommuner och landsting ha en betydande frihet att genom politiska beslut förverkliga de önskemål och ambitioner som kommunens och innevånare ger uttryck för och eftersträvar. Vi kan inte acceptera en samhällssyn, som reducerar kommunerna och landstingen till verkställare av statsmakternas beslut. Först när samhällsarbetet bedrivs i decentraliserade former, med beslut och ansvar så nära människorna som möjligt, ges den kommunala demokratin verkligt innehåll och mening. Efter förslag från trepartiregeringen väljs numera ledamöter av de direkt valda landstingen. Därmed har utvecklingen mot länsdemokrati tagit ett stort och betydelsefullt steg framåt. Den nuvarande ansvarsfördelningen mellan de två organen på läns nivå (respektive ) bör enligt vår mening ändras så att beslutsuppgifter, som avser den direkta samhällsplaneringen, överförs från det statliga förvaltningsorganet till det i politiska val utsedda . Länsinnevånarna ges därmed möjlighet att utse dem, som skall ha det direkta ansvaret för länets utveckling, och de kan genom sin valhandling utkräva politiskt ansvar. att rättighetsskyddsutredningens förslag angående förbättrat grundlagsskydd för de medborgerliga fri- och rättigheterna skall genomföras, att kollektivanslutning till politiskt parti förbjuds i lag, att möjligheterna att utreda en ramlagstiftning för ideella föreningar utreds, att de fria intresseorganisationernas oberoende gentemot statsmakterna värnas, att personvalsutredningens förslag angående ett förstärkt personvalinslag i valsystemet införs fr. o. m. valet , att riksdagsvalkretsama i främst storstadsområdena minskas, att utskott skall ges möjlighet att anordna offentliga utfrågningar, att kommunsammanläggningar skall omprövas i de fall där en stark opinion så anser och sammanläggningen har medfört påtagliga olägenheter, att kommunerna ges rätt att inrätta direkt valda kommundelsråd, att möjligheterna att tillskapa fler distriktsnämnder inom den kommunala nämndorganisationen förbättras, att mandatperioden förlängs från nuvarande tre till samt att en utredning om partiernas finansiering, med syfte att åstadkomma en offentlig redovisning, tillsätts. En av statens viktigaste uppgifter är att stifta goda lagar. Sättet att stifta lagarna regleras till väsentlig del i regeringsformen. Innehållet i lagarna tillkommer det däremot att i varje särskilt fall ange, och den är då inte bunden av andra regler än dem som finns i regeringsformen om skyddet för medborgarnas grundläggande fri- och rättigheter. Vissa allmänan krav måste dock uppställas på lagarnas innehåll utöver vad som anges i regeringsformen. Lagarna skall skydda den enskilda människan mot övergrepp till liv, hälsa och egendom. Den enskildes trygghet är grunden för ett fritt och oberoende samhälle byggt på inbördes förståelse och solidaritet. Lagarna måste vara förankrade i de enskilda medborgarnas rättsmedvetande. Det måste finnas ett av folkflertalet känt behov av lagstiftning på det område som regleras. Att stifta lag i onödan medför inte endast att just den lagens bestämmelser inte efterlevs utan också att respekten för lag i allmänhet urholkas. Det måste därför vara en medveten strävan från statsmakternas sida att så långt det är möjligt begränsa antalet lagar och författningar. Det tekniskt komplicerade moderna samhället har i förhållande till äldre samhällstyper ett behov av ökad författningsreglering, men detta måste noga vägas mot kravet att den enskilda människans vardagstillvaro inte får detalj regleras genom allehanda bestämmelser. Det allt ymnigare flödet av nya lagar och bestämmelser är därför otillfredsställande. Mångfalden av lagar medför att den enskilde och även myndigheterna får svårt att överblicka alla påbud och att rätta sitt handlande därefter. Med hänsyn härtill, och då någon systematisk översyn av äldre bestämmelser sällan sker annat än i samband med tillkomsten av ny lagstiftning, anser vi att det krävs en fortlöpande genomgång av rättsområde efter rättsområde för att utmönstra eller förenkla gällande bestämmelser. Syftet skall vara att öka överskådligheten, minska krånglet och därigenom förbättra den enskildes rättstrygghet. Inte enbart mängden av lagar utan också lagarnas utformning skapar tillämpningssvårigheter. Ett klart och enkelt språk är förutsättningen för att lagarna rätt skall förstås. Än viktigare är att det av lagen tydligt framgår vad den avser att reglera. Att använda löst formulerade bestämmelser eller subjektiva skälighetsbedömningar, som skall ges innehåll vid själva lagtillämpningen, skapar osäkerhet och otrygghet. Mycket allmänt hållna lagbud, s. k. generalklausuler, som lämnar domstolar och myndigheter stor frihet vid bedömning av enskilda fall, försvårar för den enskilde att förutse konsekvenserna av en rättshandling. De kan också lätt komma att sätta ur spel den viktiga principen om att lika fall skall behandlas lika. Användning av generalklausuler i lagstiftningen bör därför från rättssäkerhetssynpunkt undvikas. En annan fara för den enskildes rättssäkerhet uppkommer när lag stiftas med tillbakaverkande effekt. Sådan retroaktiv lagstiftning kan pä samma sätt som systemet med generalklausuler omöjliggöra för den enskilde att förutse de rättsliga konsekvenserna av sin rättshandling. Retroaktiv lagstiftning bör inte förekomma. Om stat och kommun ges ett ständigt ökande ansvar för olika verksamheter i samhällslivet, medför detta konsekvenser för lagstiftningens omfattning. Den ökande offentliga makten förutsätter en alltmer omfattande laglig reglering. Denna kan i sin tur beroende på att den skall reglera olika samhällsverksamheter alltmer i detalj inte ges den utformning som traditionellt har kännetecknat svensk lagstiftning. Lagstiftningen kommer inte längre att vara entydig och allmängiltig. De generella normer som lagstiftningen skall ge för de tilllämpande myndigheterna ersätts av allmänna bestämmelser, som i praktiken innebär att delegerar normgivningsmakt till de tilllämpande myndigheterna. Den enskilda individen är skyldig att följa de handlingsregler som fastställs i föreskriven ordning. Hans benägenhet för laglydnad är dock i viss utsträckning beroende av att andra människor iakttar lagarna både i förhållande till det allmänna och till honom själv. Han måste kunna utgå ifrån att vad han uppfattar som starkt berättigade krav på skydd till liv och egendom också tillgodoses av samhället. Ökningen av allvarliga överträdelser mot regelsystemet den egentliga brottsligheten utgör ett av de mest besvärande samhällsproblemen . Det förhållandet att liknande utveckling förekommer i de flesta länder får inte innebära att vi i vårt land avstår från att med alla till buds stående medel ständigt gå till angrepp mot brottsligheten. Trots de många reformer sorn genomförts på kriminallagstiftningens område (t. ex. modernisering och nyansering av brottspåföljderna och förändringar inom kriminalvården) har den eftersträvade minskningen av brottslighetens omfattning inte uppnåtts. I själva verket har brottsligheten ökat och de framtidsberäkningar som görs pekar på ytterligare stegring. Brottsligheten utgör en brutal realitet för många. Den osäkerhet och rädsla som många människor känner för t. ex. misshandelsbrott, stöld och rån är därför lättförståelig. Det är samhällets uppgift att komma till rätta med brottsligheten och att skapa en lugnare och tryggare omvärld för alla. Den ökande kriminaliteten och ledde till krav bl. a. från moderata samlingspartiet om inrättande av ett centralt och samordnande organ på kriminalpolitikens område. beslöt 1974 tillsätta brottsförebyggande rådet (BRÅ). BRÅ:s framtida ställning, organisation och verksamhet är föremål för översyn. Ett organ med BRÅ:s uppgifter kan fylla viktiga uppgifter för att motverka kriminaliteten. Det är dock ett mycket svårt arbete. Det är tvivelaktigt om BRÅ:s hittillsvarande verksamhet uppfyllt de förväntningar som ställdes på rådet vid dess början. Frågan är om de resurser som ställts till förfogande gett önskat resultat. Skall BRÅ även vara en självständig myndighet? Den pågående översynen bör ta ställning till sådana och andra viktiga frågor. Oavsett hur BRÅ:s framtida verksamhet kommer att gestalta sig kan konstateras att rådet lagt fram värdefulla utredningar på olika om En av de viktigaste är den rapport straffsystem idéer och förslag som en arbetsgrupp inom rådet presenterade 1977. Den ger en i viss mån ny syn på straffsystemets uppgifter. Enligt arbetsgruppen bör anspråken på rättvisa, proportionalitet och humanitet ges stort utrymme. Lagbrytare bör inte betraktas som vårdfall, när de inte är sjuka. Gruppen hävdar också att strafflagstiftningen bör bygga på den enskildes ansvar för sina handlingar. I förstone kan kanske denna nya syn på straffen te sig mindre human än den mer vårdinriktade syn som ligger till grund för dagens påföljdssystem. Mot detta kan emellertid ställas att det i vårdideologin ligger ett misstroende mot människors möjligheter till ansvarstagande och rätt till ansvarstagande. Den nya synen är i grunden ett utslag av att ett samhälle aldrig i längden kan bygga på ett underkännande av de enskilda människornas personliga ansvar för sig själva och för sitt eget liv. Skulle samhället genomsyras av föreställningen att människor inte har ansvar innebär detta den fria samhällsgemenskapens undergång. Det personliga ansvar som medborgarna då avlyfts kommer att ersättas av ett ansvar för myndigheter och offentliga organ som medborgarna måste inordna sig under och som kan utvecklas till ett ofrihetens ok. har brottsligheten stigit med undantag . Ökningen inger farhågor framför allt i fråga om våldsbrott och rån. 1977 uppvisar en ökning av brotten mot i förhållande till föregående år. Görs jämförelsen med de tre närmast föregående åren, uppgår ökningen till . Statistiken 1978 visar att ökningen av antalet brott avstannat, men att de trots detta ligger på samma höga nivå som 1976. Även om en utebliven ökning av antalet anmälda brott naturligtvis måste hälsas med tillfredsställelse, finns tyvärr ännu inget som tyder på en mer avgörande förändring. Trots de åtgärder som vidtogs av trepartiregeringen bl. a. en stark satsning på polisutbildningen, förändring av attityden till brott mot enskilda, förstärkta resurser för bekämpning av narkotikabrottsligheten m. m. ligger brottsligheten kvar på en hög nivå. Detta sammantaget med den sjunkande uppklarningsprocent som redovisas vittnar om att ytterligare krafttag måste tas på detta område. 1977 klarades av de anmälda brotten upp. Denna låga siffra utgör en förlängning av en utveckling som rått alltsedan 1973, då av de brott mot som anmäldes också klarades upp. Det är helt uppenbart att de vidtagna åtgärderna mot brottsutvecklingen varit otillräckliga. Åtgärderna har inte mer än kunnat hålla tillbaka en fortsatt snabb ökning av brottsligheten. 20 1978/79. värda minskningen har inte kunnat åstadkommas. Särskilt allvarlig är naturligtvis den höga nivån för våldsbrotten och rånen. anmäldes närmare 24 000 fall av misshandel och över 3 300 fall av rån. Det är emellertid inte bara den svåra brottsligheten som måste mötas med åtgärder av samhället. Även en ökning av enklare brott såsom snatterier kan ge allvarliga effekter för laglydnaden. Det är inte godtagbart att man i praktiken avkriminaliserar snatteriförseelser. Den höga frekvensen våldsbrott begångna av mycket unga människor är ett utomordentligt allvarligt inslag i bilden av brottsligheten. Det är lika vanligt att 1517-åringar gör sig skyldiga till misshandel och rån som att äldre gör det. Inslaget av våldsbrottslighet är bara en del av ungdomsbrottsligheten. Inte bara den delen har ökat, utan ungdomsbrottsligheten har generellt ökat mycket starkt. Det råder ingen enighet mellan kriminologiska experter om orsakerna till den ökande ungdomsbrottsligheten. Uppenbart är dock att de enkla sociala förklaringarna får allt mindre stöd. Det är inte endast eller huvudsakligen sociala kriterier såsom dålig ekonomi, trångboddhet, dålig utbildning, splittrade familjer som har samband med brottslighet under tonåren och åren fram till mogen ålder. Mer avgörande tycks vara faktorer som stämning i familjen och föräldrarnas engagemang i barnens uppfostran och uppfostringsmetoder. Allt större stöd ges också för uppfattningen att det föreligger avgörande brister i fråga om normbildningen i samhället. Den fortgående urbaniseringen och industrialiseringen har i sig verkat upplösande på familjegemenskapen, varigenom grunden för den traditionella normbildningen har rubbats. Detta har inte mötts med positiva åtgärder, syftande till att kompensera den försvagning av familjen som har inträffat. Snarare har den förda politiken inneburit att familjegemenskapen än mer har försvagats. Till detta har kommit en förlängd skolgång, som i många fall har uppfattats som mindre meningsfull av ungdomar. Den unga människan har kommit att sakna grundläggande gemenskap med vuxna människor och inte haft någon meningsfull eller nyttig roll i de vuxnas värld. Till detta har sedan kommit en sådan utveckling av allmänhetens laglydnad, som ytterligare försvagat normbildningen. Det blir alltmer vanligt att fuska med skatt eller sociala förmåner, sjukskriva sig på och utanför gränsen för vad sjukförsäkringssystemet tillåter, bryta mot trafikregler etc. Denna allmänna normupplösning är till viss del en ofrånkomlig effekt av ett alltmer genomreglerat samhälle. Vid en viss vidd och ett visst djup i de samhälleliga regleringarna har man kommit till en punkt, 1978/79: 1108 där kringgående blir lönsamt och därigenom så allmänt att det blir accepterat. Därmed upplöses den grundläggande att lagar är till för att lydas. Ungdomsbrottsligheten kan säkerligen inte endast mötas genom strängare övervakning eller strängare behandling av de ungdomsbrottslingar som ertappas. I stället måste man i första hand åter stärka familjeinstitutionen och lägga ett tyngre ansvar för barnen hos föräldrarna. Det gäller också att förbättra skolan och anpassa den till eleverna, så att den blir meningsfull för var och en, även om denna individuella anpassning skulle medföra en betydligt mindre konform skola. De rättsvårdande myndigheterna bör tilldelas en mer aktiv roll i skolarbetet i syfte att underlätta skolans roll för normbildningen. Exempel på detta är de lektioner som polisen svarar för. Bostadsmiljöerna och människornas förhållande till den egna bostaden måste också förändras. Den anonymitet och det bristande ansvar för det egna hemmet som följer av stora opersonliga bostadsområden och den opersonliga hyresformen måste brytas. Industrisamhällets storskalighet bör till en del kunna kompenseras av en mänsklig och småskalig bostadsmiljö där familjerna själva har ansvar för den egna bostaden. På detta sätt kan man återupprätta en del av den naturliga familjegemenskap som har gått förlorad och vars återupprättande sannolikt är ett grundläggande krav för att vi skall kunna komma till rätta med den allt större vilsenhet som unga människor har drabbats av i vårt land. Inget tvivel torde råda om att narkotikamissbrukets utbredning, förutom alla rent mänskligt tragiska följder, utgör grunden för en vitt förgrenad brottslighet i det svenska samhället. Flera olika brottslighetstyper kan urskiljas i narkotikans spår. Den smugglas in i landet och försäljs här illegalt både utanför och innanför kriminalvårdsanstalternas murar. För att kunna köpa narkotika gör sig narkomanerna ofta skyldiga till omfattande brottslighet, såsom olika tillgreppsbrott, stöld, inbrott, rån m. m. Det genom brottslig verksamhet åtkomna stöldgodset måste oftast avyttras och förvandlas till reda pengar. Detta skapar grund för en omfattande häleribrottslighet. Utan tvivel drivs också många unga kvinnliga narkomaner till prostitution för att finansiera sitt missbruk. Detta utgör i sin tur grundförutsättning för omfattande koppleribrottslighet. Genom att åtalspraxis vid innehav av mindre mängder narkotika utvecklats mot ett ökat antal fall av åtalsunderlåtelser (över 700 fall ) har narkotikamarknaden anpassat sig till detta. Langarna har i normalfallet inte mer narkotika på sig än att de undgår Enligt vår uppfattning står denna åtalspraxis i strid med lagstiftningens ursprungliga intentioner, där det bl. a. uttalades att allt otillåtet innehav av narkotika skall vara straffbelagt. Vi kan inte anse att innehav av en viss mängd narkotika för eget bruk kan utgöra någon lämplig grund för beslut om åtalsunderlåtelse. Om narkotikan avses att användas av innehavaren eller langas vidare torde i flertalet fall vara omöjligt att avgöra. Den ertappade själv uppger självfallet att innehavet är avsett för eget bruk. Det pågår en utredning om principerna för åtalseftergift i olika regioner. Det är angeläget att de åtgärder som vidtas på grundval av denna utredning också berör rapporteftergift. För att kunna finansiera omfattande uppköp av narkotika utomlands måste huvudmännen i narkotikaorganisationerna ha tillgång till kapital. Detta åstadkommes dels genom försäljning av narkotika inom landet, dels genom stöld och rån. Pengar intjänade på dessa sätt utnyttjas vidare i en utbredd verksamhet under täckmantel av företagsamhet, där handel med begagnade bilar, fastighetsaffärer, skattebrottslighet etc. utgör dominerande inslag. Försöket med den särskilda narkotikaroteln inom polisen i synes ha givit goda resultat. Otvivelaktigt är en så stor del av brottsligheten kopplad till narkotika att polisverksamheten måste byggas upp med en stark inriktning på bekämpning av langarkedjor och narkotikasyndikat. Marknaden för narkotika underhålls inte minst genom att fängelsemiljön utnyttjas. Narkomaner, som döms för olika brott, underhåller eller tvingas underhålla sin narkomani under fängelsevistelsen. Ett särskilt otäckt inslag i denna verksamhet är att kriminalvården inte kan få bukt med vare sig insmugglingen av narkotika på anstalterna eller ens de uppenbara fall av tvångsnarkomanisering under hot om våld eller verkligt våld som förekommer inom kriminalanstalterna . Utgångspunkten måste självfallet vara att alla kriminalvårdsanstalter skall vara helt fria från illegal narkotika. Förhållandena på flera anstalter synes ha utvecklats därhän att den ordinarie anstaltspersonalen inte kan hantera de svåra langar- och missbruksproblemen.