mot · G2022427 · 1979-03-29 00:00:00 — 1978/79: 2427 Motion 1978/79: 2427 av m. fl. med anledning av propositionen 1978/79:123 om riktlinjer för industripolitiken, m. m. Näringspolitik för arbete, trygghet och utveckling Den industriella utvecklingen har inneburit en radikal omdaning av det svenska samhället. Den ökade industriproduktionen har möjliggjort en kraftig välfärdsökning för vårt folk. Vi har en levnadsstandard i vårt land som knappast överträffas i något annat land. Till de förbättrade levnadsförhållandena har i mycket hög grad bidragit våra kraftiga satsningar på en utbyggnad av den gemensamma sektorn. En förutsättning för denna utbyggnad har emellertid även det varit att den svenska industrin kunnat expandera och framgångsrikt kunnat sälja sina produkter på inhemska och internationella marknader. Men industrialiseringen har också en baksida. En alltmer uppskruvad arbetstakt och dåliga arbetsmiljöer sliter hårt på människorna. En ökad produktion tär på våra knappa naturresurser och hotar att förstöra vår miljö genom att förorena luft och vatten. En ökad automatisering minskar själva arbetets positiva innehåll. Den industrialiserade västvärlden lever i en akut kris. Den djupa och långvariga konjunkturnedgången har blottlagt och accentuerat en rad långsiktiga problem. En svag efterfrågan på industriprodukter har kombinerats med ett behov av en omstrukturering och förnyelse av industrin i många länder. Det politiska receptet som tillgripits har varit svångremspolitiken. I land efter land har vi kunnat se effekterna av detta. Löntagarna har åter fått ta konsekvenserna av marknadsekonomins misslyckanden i form av en starkt stigande arbetslöshet. Det finns tecken som tyder på att detta är förhållanden som löntagarna får fortsätta att leva med i många länder även om en förbättrad konjunktur för kan dölja en del av de grundläggande problemen. Även i vårt land höjs röster för en mera markerad politik i denna riktning. Den svenska socialdemokratin kan aldrig ställa sig bakom en defensiv och löntagarfientlig politik. En fortsatt industriell expansion är nödvändig i vårt land. Den krävs för att vi skall kunna få resurser att gå vidare i vår strävan att tillfredsställa människomas behov vad gäller arbete, trygghet och omvårdnad. Den krävs för att vi skall kunna minska klyftorna i samhället. Den krävs för att vi skall kunna få till 1 1978/79. 1978/79: 2427 stånd en regional balans i vårt land. Den krävs för att vi skall kunna värna vårt lands ekonomiska oberoende. Men vi kan inte acceptera en okontrollerad industriexpansion på marknadskrafternas villkor. En sådan utveckling leder ofelbart till en ökad utslagning och otrivsel och till en rovdrift på våra naturresurser. För socialdemokratin är det inte industriexpansionen i sig utan dess resultat som är avgörande. För oss står människan i centrum. Det är därför vi kräver en social näringspolitik i stället för en politik där anonyma och okontrollerbara faktorer bestämmer färdriktning och resultat. 1.2 Förutsättningar och krav Inom stora delar av industrin finns f. n. en inte obetydlig outnyttjad kapacitet. Den har uppskattats till storleksordningen 10 å . Den finns i form av såväl outnyttjade produktionsanläggningar (kapital) som underutnyttjande av anställd arbetskraft och arbetslösa industriarbetare. Vid en konjunkturuppgång kan man dock räkna med att inom något eller större delan av denna outnyttjade kapacitet tas i anspråk. Detta gäller dock inte branscher där efterfrågan av strukturella skäl inte väntas återvända särskilt snabbt. Ett exempel härpå är varvsindustrin. På något måste dock kraftig utbyggnad av industrins produktionsapparat till. Det är rimligt att räkna med att behovet av investeringar kommer att vara större än för att öka produktionen. Skälet härtill är förutom behovet av en ökad produktion att det nu tycks finnas en klar tendens till minskande arbetsproduktivitet. Förutsättningarna i fråga om efterfrågan på industrins produkter torde vara mindre gynnsamma än de var och 1970-talets första hälft. Efterfrågan på industriprodukter beror i allt väsentligt på två faktorer, nämligen den privata konsumtionen resp. utrikeshandelns utveckling. En ganska given utgångspunkt för utvecklingen torde vara att den privata konsumtionen kommer att växa långsammare . Detta betyder då en lägre tillväxt i den inhemska efterfrågan på industriprodukter. Praktiskt taget alla bedömningar av den internationella utvecklingen pekar på att världshandeln totalt sett kommer att växa klart mera långsamt än . Skälen härtill är två. För det första kommer man med största sannolikhet i de flesta stora industriländer att ha en mera långsam allmän ekonomisk tillväxt än . Till detta kommer att i hög grad kännetecknades av att handeln utvecklades betydligt snabbare än den totala produktionen, dvs. man fick en ökad internationell integration, vilket var en engångseffekt av den kraftiga liberalisering som skedde av 1978/79: 2427 världshandeln genom allmänna tullsänkningar och utvecklandet av tullunioner och frihandelsblock. För att uppnå en tillräckligt snabb ökning av efterfrågan på industriprodukter är det därför nödvändigt att den svenska industrin ökar sina marknadsandelar såväl på exportmarknaden som på hemmamarknaden. Detta kräver att den svenska industrin slår vakt om och förbättrar sin internationella konkurrenskraft. Konkurrenskraften avgörs inte enbart av vårt relativa kostnadsläge. Detta beror också på råvarukostnader och växelkurser. Även andra faktorer påverkar dock i hög grad den internationella konkurrenskraften. Sådana faktorer är produkternas kvalitet, grad av teknisk utveckling och anpassning till behoven på marknaden samt företagens marknadsf öringsansträngningar. Konkurrenskraften påverkas också i hög grad av strukturella förändringar i världshandeln som innebär att utpräglade låglöneländer med avancerad teknologi kommer in på marknaden inom vissa branschområden. Möjligheten att möta denna konkurrens med kostnadssänkningar är i vissa fall obefintlig. Slutresultatet av detta kan väl tänkas bli en svagare växande världsmarknad med allmänt sett skärpt konkurrens och med en nästan mördande konkurrens på vissa områden. Detta kommer i sin tur att leda till att många produkter och produktionsmetoder kommer att slås ut från marknaden. I och för sig är detta inte något nytt. Vi har tidigare sett samma fenomen. Det som skiljer från tidigare perioder är emellertid att konkurrensen nu blir ännu hårdare än tidigare, kraven på snabbhet i anpassningen i företag och branscher okar, även större fabriksenheter kommer att drabbas mot tidigare huvudsakligen mindre produktionsenheter. (Jämför t. ex. varven, stålindustrin etc.), omställningarna kombinerades tidigare ofta med en stark expansion inom en rad andra industriella områden. Sannolikheten är betydligt mindre att en sådan allmän expansion skall uppkomma spontant. måste som vi tidigare framhållit den industriella utvecklingen ske med ett ökat hänsynstagande till de enskilda människornas behov och önskningar. Sammantaget ställer detta mycket stora krav på vår närings- och industripolitik. Enligt socialdemokraternas mening måste en sådan politik grundas på följande: behöver en fortsatt långsiktig industriell expansion. Detta är nödvändigt för att vi skall kunna förverkliga målen arbete åt alla och få resurser för en fortsatt utbyggnad 1978/79: 2427 av den gemensamma sektorn, en ökad social och ekonomisk utjämning och en balanserad regional utveckling, Industriutvecklingen måste ske på människornas villkor. Utvecklingen får inte ske till priset av utslagning och sämre arbetsförhållanden. Arbetsmiljön såväl psykisk som fysisk måste förbättras. Utvecklingen får inte innebära en rovdrift med våra naturresurser. Våra satsningar på forskning och teknisk utveckling måste ökas kraftigt. Detta är nödvändigt för att vi skall kunna utveckla nya industriella verksamheter, effektivisera vår produktionsapparat och höja kvaliteten på vår produktion. Vi måste också öka satsningarna för att förbättra den industriella miljön, Vi måste vidareutveckla våra basnäringar. Parallellt med våra satsningar på nya produktområden måste vi slå vakt om, effektivisera och vidareutveckla våra traditionella basnäringar. Vi har inte råd att utan ansträngningar ge upp arbeten, branscher eller delbranscher. I våra basnäringar finns en betydande utvecklingspotential som måste tas till vara, Vi måste låta vår väl utvecklade gemensamma sektor bli en motor i vår industriutveckling. Inom stora delar av den gemensamma sektorn har vi i vårt land nått en utvecklingsnivå som är utomordentligt hög vid en internationell jämförelse. Våra erfarenheter och kunnande liksom våra högt ställda krav på samhällsservice måste tas till vara inom industrisektorn och stimulera industriutvecklingen, De anställda måste på ett helt annat sätt än delta i industrins utveckling. De anställdas medverkan i och inflytande över de beslut som styr utvecklingen måste ökas. Detta är inte bara en demokratisk rättighet. Det är också helt nödvändigt att de anställdas erfarenheter och kunnande på alla nivåer tas till vara i företagen. Det har gång på gång visat sig att de anställda tidigt såväl inser problem som utarbetar lösningar. Detta är en resurs som inte får förbigås. Vi måste vara beredda att gemensamt säkra de resurser som krävs för en positiv industriutveckling. Industrins finansiering kan långsiktigt endast tryggas genom kollektiva ansträngningar. Löntagarfonder samt struktur- och utvecklingsfonder är därför nödvändiga. Vi övergår nu till att närmare redovisa vår syn på industripolitikens roll och utformning. Industripolitiken och den industriella utvecklingen Huvuduppgifterna för industripolitiken kan grovt sett sägas vara att dels initiera och underlätta en anpassning inom företag och branscher till den ständigt föränderliga internationella konkurrensen som den svenska industrin har att möta, dels få till stånd de framtidsinriktade satsningar som är nödvändiga för en långsiktigt positiv in 1978/79: 2427 dustriutveckling i vårt land. Sådana satsningar på nya produkter, ny produktionsteknik och nya marknader blir i allt högre grad så stora och riskfyllda att företagen kommer att sakna vilja eller resurser att genomföra dem. kan dylika projekt vara av avgörande betydelse för produktionsenheters och i vissa fall hela branschers framtid. Det är vidare ett krav att de nödvändiga omställningarna inom industrin sker på ett sådant sätt att påfrestningarna för de berörda människorna, orterna och regionerna så långt möjligt begränsas. Detta är vittomfattande uppgifter, som inte har några enkla lösningar. Industripolitiken har ju också kommit att innefatta ett brett spektrum av åtgärder; vissa selektiva, andra mer generella, vissa med snabb genomslagskraft, andra med effekter först i det längre tidsperspektivet. Som exempel kan nämnas åtgärder för att stimulera forsknings- och utvecklingsverksamheten inom och utom företagen, åtgärder för att underlätta industrins kapitalförsörjning och exportstimulerande åtgärder. Vidare kan pekas på åtgärder för att underlätta utvecklingen för vissa företagskategorier med särskilda förutsättningar och problem, t. ex. mindre och medelstora företag. Den del av industripolitiken som kommit att få en särskild betydelse är branschpolitiken, dvs. de åtgärder som syftar till att förändra strukturen vad gäller t. ex. ägarförhållanden, produktionens inriktning och fördelning mellan olika företag, företagens och produktionsenheternas storlek samt samspelet mellan företagen i branscher eller delbranscher för att därigenom stärka den samlade konkurrenskraften. Den företags- och branschmässiga anpassning som krävs inom den svenska industrin blir i många fall genomgripande. Detta betyder att branschpolitiken även måste ges en central roll. I flera branscher krävs betydande strukturella förändringar för att ge företagen en erforderlig internationell konkurrenskraft. Konsekvenserna för de anställda blir ofta avsevärda. måste stora satsningar ske i ny produktionsutrustning, förbättrad marknadsföring och intensifierad forsknings- och utvecklingsverksamhet. Det tjänar inget syfte att söka gradera betydelsen av dessa olika typer av åtgärder, även om självfallet effekterna varierar. De har alla sin plats i en samlad och aktiv industripolitik, och vi kommer senare i denna motion att närmare redovisa våra förslag inom olika delområden. De borgerliga partiernas syn på näringslivets utveckling och på industripolitiken grundas på en starkt överdriven tilltro till marknadskrafternas möjligheter att lösa de problem som uppkommer inom 1978/79: 2427 Detta har präglat såväl den tidigare trepartiregeringens som den nuvarande regeringens uttalanden angående industripolitiken. Verkligheten kom dock att snabbt sätta denna inställning på hårda prov. Trepartiregeringen tvingades snart överge den s. k. Aslingdoktrinen. På område efter område blev statliga åtgärder nödvändiga. Dess värre lät man dock inte de faktiska förhållandena sätta några spår i den grundläggande inställningen till samhällets ansvar för och medverkan i näringslivets utveckling. Följden blev en industripolitik som utmärktes av att allt större resurser ställdes till företagens förfogande utan varje form av planering och inflytande från samhällets sida. Det skall dock inte förnekas att dessa åtgärder i några fall förhindrade en utveckling som kunnat få stora konsekvenser för företagens fortlevnad och därmed för sysselsättningen. Vi kan sålunda konstatera att trepartiregeringen trots en grundläggande motvilja tvingades engagera staten i flera utsatta industribranscher. Detta var emellertid en helt igenom defensiv politik. Också vad avser övriga delar av industripolitiken saknar man ett aktivt engagemang. Åtgärderna för att underlätta den långsiktiga förnyelsen av den svenska industrin var mycket begränsade. Detta överläts åt marknadskrafterna. Som vi från socialdemokratisk sida gång på gång har visat har denna passivitet fått stora negativa effekter. Som exempel kan nämnas den nedgång i industrins investeringar och i forskningsoch utvecklingsverksamheten som noterats . Det var mot bakgrund av denna frånvaro av en planerad och målinriktad industripolitik från trepartiregeringens sida som vi med intresse emotsåg den nuvarande regeringens riktlinjer för industripolitiken. Tyvärr tvingades vi återigen konstatera att den borgerliga industripolitikens främsta kännetecken är just avsaknaden av en målmedveten industripolitik. I regeringspropositionen finns visserligen en analys av den svenska industrins problem som vi i långa stycken kan instämma i. I vissa fall drar regeringen konkreta slutsatser av sin analys. På ett par områden föreslår man t. o. m. åtgärder. Dessa åtgärder hänför sig dock uteslutande till den del av industripolitiken som gäller industrins utveckling i det långa tidsperspektivet. Detta gäller bl. a. inrättandet av en central utvecklingsfond ett förslag som vi från socialdemokratisk sida fört fram vid ett flertal tillfällen , bl. a. i samband med att trepartiregeringen avskaffade den fond som då fanns. Även dessa långsiktiga förslag är dock helt otillräckliga, och vi återkommer senare i motionen till de förändringar och kompletteringar av regeringsförslagen som är nödvändiga. Den avgörande bristen i regeringsförslaget är dock den fullständiga avsaknaden av vilja att söka lösa de problem som svensk industri har att möta och som kommer att avgöra sysselsättningen för tiotusentals industrianställda. 1978/79: 2427 I den nu framlagda propositionen har regeringen sålunda ytterligare utvecklat den borgerliga synen på industripolitiken. Det är minst sagt häpnadsväckande att de senaste årens utveckling, som på ett för alla uppenbart sätt visat de fria marknadskrafternas oförmåga att trygga människors sysselsättning och orters och regioners fortlevnad, inte satt några spår i regeringens syn på behovet av engagemang från samhällets sida i industriutvecklingen. Enligt de av regeringen förordade riktlinjerna för den framtida industripolitiken skall ansvaret för vårt lands industriella utveckling och därmed för hela vår välståndsutveckling helt läggas i företagens händer. Först när problemen på något område blivit akuta är samhällsingripanden motiverade. Dessa skall dock även i sådana fall begränsas så långt som möjligt. Innehållet i propositionen är emellertid i många fall svårtolkat på grund av de svepande generaliseringarna och de sinsemellan motstridiga slutsatser som redovisas samt den gång på gång återkommande skillnaden mellan å ena sidan problemanalys och slutsatser och å andra sidan de konkreta åtgärdsförslagen. Varken konkreta erfarenheter eller förväntade framtida problem tillåts sätta spår i form av förslag till åtgärder för att komma till rätta med problemen. Visserligen framhålls gång på gång att det krävs en mängd samhällsfunktioner som stödjer, förbättrar och korrigerar marknadens funktionssätt. Något konkret program för sådana åtgärder lämnas dock inte. I stället ges ett antal opreciserade exempel på vad som avses. Vad man då pekar på är ett vitt svep över hela det politiska fältet: stabiliserings- och skattepolitiken, handelspolitiken, regionalpolitiken, miljöpolitiken, konsumentpolitiken etc. Det är sålunda inte möjligt att ur propositionen utläsa regeringens syn på hur industripolitiken konkret bör utformas. Detta skulle kunna vara ett tecken på en allmänt bristande handlingskraft och framsynthet. Det faktiska förhållandet är emellertid inte detta. Tvärtom är det så att regeringen i propositionen klart avvisar en planerad industripolitik. Ett utmärkande drag i regeringens argumentation är just avståndstagandet från en aktiv medverkan från samhällets sida i industrins utveckling. I propositionen sägs bl. a. att det är av största vikt att framhålla att statliga organ i allmänhet inte har någon unik kompetens att förutsäga marknadsutvecklingen och att peka ut delbranscher, företag, produkter och affärsidéer som kommer att ha framgång på marknaden. Det är också svårt för statsmakterna att förutse vilka branscher som kommer att få problem. Visserligen finns det ofta varnande röster som förutser tillbakagång i vissa branscher, men de balanseras av mer optimistiska tongångar från andra håll. Slutsatsen att statliga organ i allmänhet saknar unik kompetens att göra korrekta prognoser kan i och för sig inte bestridas. 1978/79: 2427 vi har oss bekant har aldrig någon heller hävdat motsatsen. Det är därför en aktiv industripolitik förutsätter en samverkan mellan statsmakterna, företagen och de anställda, där varje part har sina särskilda kompetensområden. Inte minst de anställdas insikter om vad som sker inom resp. områden är särskilt värda att beakta. Vi har ett flertal exempel bl.a. inom den finmekaniska industrin och varvsindustrin på att de anställda långt före företagen förstod vart utvecklingen var på väg och lade fram förslag till åtgärder. Det är inte minst mot denna bakgrund som det är i hög grad uppseendeväckande att frågor rörande de anställdas medverkan i planeringen av och besluten rörande den industriella utvecklingen helt förbigås i regeringspropositionen. Samhällets inkompetens är enligt industriministern genomgående. Politiska organ, statliga myndigheter och etablerade intresseorganisationer de senare beskrivs inte närmare kan sålunda utgöra en återhållande kraft snarare än en pådrivande när det gäller utvecklingen av nya affärsidéer. Detta är återigen en svepande generalisering utan preciseringar eller exempel. Å andra sidan hävdar industriministern något senare att Vad jag nu har anfört bör inte innebära något hinder för staten att medverka med t. ex. riskkapital i intressanta utvecklingsprojekt. En berättigad fråga är då vem som avgör vad som är intressanta projekt om de politiska organen, de statliga myndigheterna och de etablerade intresseorganisationerna saknar kompetens. Även denna kluvenhet synes ha påverkat regeringens vilja till initiativ i negativ riktning. Industriministern framhåller vidare att det ofta kan ligga en lockelse för regering och riksdag att ingripa i företag och branscher som har problem eller att på andra grunder göra statliga insatser. Enligt industriministern kan sådana ingrepp i sig leda till ytterligare svårigheter. Det hade enligt vår mening varit lämpligt att industriministern konkretiserat sig med några praktiska exempel. Vi vill för vår del peka på en rad exempel där problemet varit det motsatta, nämligen att motståndet mot att aktivt ta itu med framtidsplaneringen skapat ökade problem. Detta gäller bl. a. tekoindustrin, de mindre handelsstålverken samt skogs- och gruvindustrierna. Vi vill inte tynga framställningen med ytterligare exempel. Listan kunde emellertid göras lång. Regeringsförslaget karakteriseras som redan nämnts av avsaknaden av förslag till åtgärder. När detta ställs mot bedömningen av den framtida branschutvecklingen framstår frånvaron av handlingsvilja klart som det hot mot tryggheten som det i verkligheten är. För bransch efter bransch konstateras i propositionen att vi står inför betydande problem som kräver ofta genomgripande strukturella förändringar och som kommer att innebära stora påfrestningar för sysselsättningen. I det följande lämnas exempel från några branscher. 1978/79: 2427 För de mellansvenska järnmalmsgruvorna pekar man på att gruvorna står inför omedelbara problem. Enligt behöver samtliga mindre anläggningar tas ur drift inom den närmaste femårsperioden. Av de mindre handelsstålverken förutses f 1 e r t a1 e t ha goda överlevnadsmöjligheter inom överskådlig framtid. Rationaliseringsåtgärder är dock nödvändiga, men industriministern förutsätter att företagen på egen hand vidtar dessa. För specialstålindustrin anses strukturella anpassningar behöva komma till stånd. Inom stålgjuteriindustrin kan enligt propositionen en ytterligare minskning av antalet enheter bli aktuell. För järngjuterierna anses en fortsatt nedläggning av produktionsenheter vara angelägen. För skogsindustrins vidkommande redovisas en splittrad bild, och några klara slutsatser kan inte dras av propositionens redovisning. Det kan dock noteras att de mycket stora svårigheter som flera skogsföretag kommit i och som äventyrar sysselsättningen för tusentals anställda förbigås med tysthet. För livsmedelsindustrin förutses en fortsatt strukturomvandling med sysselsättningsminskningar och utslagning av företag som följd. För tekoindustrierna förutser man en fortsatt nedgång. Även för gummivaruindustrin förutses en nedgång. Inom jord- och stenindustrin finns enligt propositionen utrymme för ytterligare strukturrationalisering. Som ett sista exempel kan nämnas verkstadsindustrin. Även om det är inom denna sektor som har sina mest expansiva produkter och företag så framhålls i propositionen att också här finns delbranscher och produktområden där det finns behov av strukturomvandlingar. Sammantaget har sålunda regeringen konstaterat att det inom mycket stora delar av den svenska industrin finns behov av och kommer att ske omfattande strukturella förändringar. Dessa förändringar kommer att beröra tiotusentals anställda och deras familjer. Förändringarna kommer att få mycket kännbara konsekvenser för många orter och regioner över hela vårt land. Enligt regeringens mening skall hela denna omfattande process styras av företagen och de enskilda ägarintressena. Industriministern pekar dock på att staten ändå ibland kan behöva medverka. Detta skulle i så fall ofta motiveras av att ett eller flera företag har begärt och i vissa fall fått statligt stöd. Stödet bedöms emellertid vara otillräckligt för att klara företagets fortlevnad och det gäller därför att finna andra lösningar på problemen. Statlig medverkan kan då ske t. ex. genom deltagande av statliga förhandlingsmän i diskussioner mellan företag. Som exempel kan nämnas det arbete som f. n. pågår inom skogsindustrin. Varför statens försök att 1978/79: 2427