ChangeIsKey/open-riksdag huggingface dataset:
mot · G30242 · 1979-10-08 00:00:00 — Motion 1979/80:42 av med anledning av propositionen 1978/79:213 med redovisning av planeringsskedet i den fysiska riksplaneringen har undertecknat den internationella våtmarkskonventionen. Härigenom har vi utfäst oss att på ett antal angivna sätt verka för skydd och vård av landets våtmarker och det till dessa knutna fågellivet, våtmarkernas flora och övriga fauna. I enlighet med konventionens statuter har också angivit ett antal CW-områden som vi därmed angett oss vilja skydda. Emellertid ligger endast en del av CWområdena inom områden som säkerställts med hjälp av naturvårdslagen, och i många områden pågår olika förändringar som starkt hotar de naturvårdsvärden som man önskar behålla. Jag har tidigare i en fråga till jordbruksministern påpekat dessa problem. Som exempel anförde jag då våtmarksområdet , där inte ens ett förordnande som naturreservat ännu kunnat ge de nödvändiga betingelserna för att behålla det värdefulla fågellivet. Detta har också uppmärksammats i sydsvensk press (t. ex. SDS 6/2 1979). Sedan frågan ställdes har ännu opublicerade undersökningar (Ebersson, muntl.) visat att inom en undersökt del av Klingavälsåns reservat ca 50 av totalt har övergått från betesmark till åker , trots att reservatet avsattes . Denna utveckling kommer, tillsammans med den flytgödsling och dikesgrävning som förekommer, att äventyra syftet med reservatet. Det är uppenbart att upplöjningen inte står i samklang med de riktlinjer för hushållningen med jordbruksmark som regeringen föreslår att fastställa. Tvärtom betonas i propositionen naturvårdens intressen i liksom behovet av ytterligare planering, vilket när det gäller CW-områdena torde leda till ytterligare onödig tidsspillan. Med hänvisning till ovanstående hemställs att hos regeringen begär 1. att i samband med den fortsatta fysiska riksplaneringen särskilda CW-områden bör bevaras, 2. att värdet med att inrätta naturreservat ej får äventyras genom otillräckliga bestämmelser, 3. att särskilda medel avsätts för att säkerställa CW-områdena på ett tillfredsställande sätt.
mot · G30243 · 1979-10-08 00:00:00 — med anledning av propositionen 1978/79:213 med redovisning av planeringsskedet i den fysiska riksplaneringen i , och kommuner är en älvsträcka med betydande bevarandevärden. Starka skäl talar mot en vattenkraftsutbyggnad på denna älvsträcka. 1 de berörda kommunerna har man från beslutande församlingar enigt sagt nej till ytterligare vattenkraftsutbyggnad. tillsammans med de berörda kommunerna har också föreslagit att stora delar av skall bedömas som varande av läns- och riksintresse när det gäller det rörliga friluftslivet. bör därför enligt vår uppfattning undantas från ytterligare vattenkraftsutbyggnad. Detta förhindrar givetvis inte effektiviseringar av befintliga kraftverk. Med hänvisning till vad som anförts hemställs att i samband med behandling av propositionen 1978/ 79:213 uttalar att undantas från ytterligare utbyggnad av vattenkraften.
mot · G30245 · 1979-10-08 00:00:00 — med anledning av propositionen 1978/79:220 om samhällets tillsyn över hälso- och sjukvårdspersonalen m. fl. I propositionen 1978/79:220 föreslås en förändring av handläggningen av ärenden om tjänstefel, begångna av läkare och annan sjukvårdspersonal, för att vinna närmare anslutning till de förfaranden som gäller tjänstefel begångna av andra offentliganställda ämbets- och tjänstemän. Den uttunnade ansvarslagstiftning som infördes för de senares vidkommande har väckt blandade känslor inte bara bland allmänheten. Många anser att lagstiftningen utgör ett otillbörligt skydd för överhetssamhället och ett hinder för enskilda medborgare att kräva och få sin rätt gentemot myndigheterna. Jag delar denna uppfattning. Bakom varje beslutande myndighet ståren eller flera beslutsfattare. Det är viktigt att varje beslutsfattare alltid känner att han handlar under ansvar och att detta ansvar skall kunna utkrävas. Detta gäller också, och inte minst, inom sjukvården, något som bland annat timade händelser i aktualiserat. Det finns enligt min mening ingen anledning att å ena sidan underlätta för medborgare, som anser sig drabbade av felaktiga beslut från en myndighet, att - där så är möjligt - vinna rättelse i sak men å andra sidan försvåra att rättsliga sanktioner mot den felande befattningshavaren utlöses. Det är vida mer angeläget att förbättra medborgarnas möjligheter att utkräva ansvar av beslutsfattare inom den offentliga verksamheten i stort än att försämra dessa möjligheter även inom sjukvården. I 5:e § i den föreslagna lagen anges att den som tillhör hälso- och sjukvårdspersonalen skall visa patienten omtanke och respekt samt se till att patienten får upplysningar om sitt hälsotillstånd och de behandlingsmöjligheter som står till buds. Jag har ingen erinran mot dessa formuleringar men anser att i konsekvens härmed motsvarande bestämmelser borde införas i lagar och författningar som reglerar övriga offentliganställdas kontakt med allmänheten. Härutöver vill jag beträffande den föreslagna 24:e § anföra att även läkare (eller annan medlem av sjukvårdspersonalen) bör ha rätt att underställa ärenden som berör vederbörande personer. Det förekommer att patienter eller anhöriga belastar enskilda läkare med långvarig korrespondens rörande påstådda felaktigheter i behandling och vård utan att för den skull vilja företa anmälan till . En sålunda angripen person bör ha möjlighet att själv underställa ett dylikt ärende för att därmed kunna freda sig mot fortsatt förföljelse. Så är nu icke förhållandet. Mot bakgrunden av det anförda hemställer jag att beslutar 1. att med avslag på propositionen 1978/79:220 i vad avser ändringar i utkrävandet av ansvar för tjänstefel hos regeringen anhålla om en översyn av gällande lagstiftning om övriga offentliganställdas ansvarsförhållanden, 2. att till 24:e § fogas en rätt för hälso- och sjukvårdspersonal i händelse av oberättigad kritik att själva underställa ärenden för bedömning. G. () i
mot · G30246 · 1979-10-08 00:00:00 — av m. fl. med anledning av propositionen 1979/80:6 om uppgifter och organisation, m. m. För arbetsterapeuter har frågan om legitimation varit aktuell alltsedan den treåriga utbildningen kom . Övriga motsvarande yrkesgrupper på vårdområdet har legitimation. Legitimationen är bevis på att yrkesgrupper har en bestämd, av samhället fastställd kunskapsnivå till trygghet för de patienter som behandlas. De utbildade arbetsterapeuterna har en sådan kunskapsnivå. Det innebär att de behandlar sina patienter enligt läkares ordi nation. Visserligen sker detta under ett yttersta läkaransvar, men i realiteten helt självständigt utifrån de behandlingsformer som skall användas inom arbetsterapin. Vissa arbetsgivare har anställt och anställer fortfarande personer på arbetsterapeuttjänster utan arbetsterapeututbildning. Det innebär i realiteten utebliven behandling och otrygghet för patienten. Vid utbyggnad av medicinsk, social och arbetsmässig rehabilitering har olika former av arbets- och rörelseterapi stor betydelse. Det är viktigt att behandlingen får hög kvalitet. En tidigt insatt arbetsterapi ökar möjligheterna för skadade att fungera i bostad, arbete och fritid. En förutsättning för att arbetsterapeuter skall kunna fungera med den självständighet som krävs såväl inom rehabiliteringsavdelningarsom i öppna vårdformer är att de har legitimation. Med hänvisning till det anförda och med anledning av propositionen 1979/80:6 föreslås att uttalar att former för legitimering av arbetsterapeuter bör införas och hemställer hos regeringen om åtgärder i enlighet härmed. INGA (vpk) (vpk) (vpk)
mot · G30247 · 1979-10-05 00:00:00 — med anledning av propositionen 1979/80:6 om uppgifter och organisation, m. m. 1 proposition 1979/80:6 behandlas befattning med frågor om legitimation för olika yrkeskategorier inom hälso- och sjukvården. För arbetsterapeuter har frågan om legitimation varit aktuell alltsedan den treåriga utbildningen infördes . Övriga motsvarande yrkesgrupper inom vårdområdet har legitimation som bevis på att yrkesgruppen i fråga har en bestämd, av samhället fastställd kunskapsnivå till trygghet för de patienter som behandlas. De utbildade arbetsterapeuterna har en sådan kunskapsnivå. Detta innebär att de behandlar sina patienter helt självständigt utifrån de behandlingsformer som skall användas inom arbetsterapin enligt läkares ordination och givetvis ytterst under läkaransvar. Vid utbyggnad av medicinsk, social och arbetsmässig rehabilitering har olika former av arbets- och rörelseterapi stor betydelse. Det är viktigt att behandlingen får hög kvalitet. En tidigt insatt arbetsterapi ökar möjligheterna för skadade att fungera i bostad, på arbete och under fritid. En förutsättning för att arbetsterapeuter skall kunna fungera med den självständighet som krävs såväl inom rehabiliteringsavdelningar som i öppna vårdformer är att de har legitimation eller behörighetsregistrering. Vissa arbetsgivare har anställt och anställer fortfarande personer utan arbetsterapeututbildning på arbetsterapeuttjänster. Det innebär i realiteten risk för utebliven behandling och otrygghet för patienten. Med stöd av det anförda hemställs att hos regeringen begär utredning och förslag syftande till legitimation eller behörighetsregistrering för arbetsterapeuter.
mot · G30250 · 1979-10-14 00:00:00 — 1979/80 50-57 med anledning av propositionen 1979/80:1 om I propositionen 1979/80:1 om sägs det när det gäller familjerådgivningen att starka skäl talar för att denna får kommunalt huvudmannaskap och att kommunerna själva får bestämma om verksamhetens organisation. Vidare påpekas att om både familjerådgivningen och PBU/BUP inordnas under kommunalt huvudmannaskap, så ökar förutsättningarna för att dessa verksamheter bildar en sammanhållen enhet (rådgivningsbyrå) inom socialförvaltningen. Familjerådgivningen vänder sig till människor med ofta djupgående samlevnadsproblem. Den har erfarenhet av att behandla relationskonflikter mellan i första hand de vuxna parterna i en familj, som ofta söker hjälp i krissituationer. Man har vunnit betydande erfarenhet av vilken mentalhygienisk kompetens och vilka behov av fortlöpande handledning och fortlöpande samverkan med t. ex. psykiatrer, gynekologer och jurister som erfordras för verksamheten. Det kan vara svårt, speciellt för små kommuner, att bereda tillräckliga resurser på detta område. Det finns också risk för att familjerådgivningen kommer bort, om den skall prioriteras mot annan verksamhet inom . PBU har byggts ut i organisatorisk samverkan med de barnpsykiatriska klinikerna. Flera remissinstanser, bl. a. och familjelagssakkunniga, har påpekat vikten av att familjerådgivningen bedrivs som en fristående enhet i förhållande till . Vi delar denna uppfattning. Människor med relationsproblem kan dra sig för att vända sig till familjerådgivningen, om de därmed tror sig riskera att komma i kontakt med personer och myndigheter som de kan väntas möta i andra sammanhang och i andra situationer, t. ex. i vårdnadsärenden och vid behov av annan service. Den anonymitet och det skydd för den personliga integriteten som de flesta önskar sig i denna ömtål iga situation kan var svår att nå i det lilla samhället. Den i enskild, t. ex. kyrklig, regi på många håll väl utbyggda familjerådgivningen har särskilt uppskattats för det ökade integritetsskydd den vårdsökande känner då verksamheten är helt fristående från myndigheter och övriga samhälleliga organ. För de större kommunerna innebär en egen familjerådgivning inte samma problem, och den väl utbyggda verksamhet som drivs i regi bör här kunna fortsätta i samverkan med . Av ovanstående skäl anser vi det naturligt att åläggs huvudmannaskap för denna verksamhet i den mån ej annan drar försorg därom. Ett filialsystem gör familjerådgivningen lätt att nå. Den enskilde bör kunna 1 1979/80. tillgodogöra sig denna service och hjälp oberoende av kommungräns. Samverkan mellan familjerådgivningen, PBU och en sektoriserad psykiatri förefaller lättare att uppnå om verksamheterna har samma huvudman. Med hänvisning till vad som anförts hemställs att som sin mening uttalar att huvudmannaskapet för familjerådgivningen och PBU skall åläggas i den mån ej annan drar försorg därom. () ()
mot · G30251 · 1979-10-16 00:00:00 — Motion 1979/80:51 av med anledning av propositionen 1979/80:1 om I propositionen 1979/80:1 om föreslås bl. a. under avsnittet Nämndorganistionen 44 § att social distriktsnämnd, om kommunfullmäktige så beslutar, skall kunna göra framställningar till fullmäktige. De närmare motiven för förslaget finns redovisade på s. 386-387 i propositionen. Enligt lagen (1970:296) om social centralnämnd får social distriktsnämnd inte göra framställning eller avge yttrande till kommunfullmäktige. Dåvarande socialutredningen med instämmande av föredragande statsrådet anförde utförliga motiv för denna ordning. Särskilt viktigt ansågs vara att social centralnämnd (enligt propositionen socialnämnd) skulle tillförsäkras möjlighet både att vara informerad om allt som förekom inom kompetensområdet och att kunna ta ansvar för de åligganden som lagen föreskriver. fann, vid den ytterligare prövning av frågan som föregick slutbetänkandet (SOU 1977:40), att den gällande ordningen fungerat på ett tillfredsställande sätt. Denna ordning innebär att social distriktsnämnd har att göra framställning till social centralnämnd som efter prövning sedan kan göra framställning till kommunfullmäktige. stannade därför vid att samma ordning bör gälla även i fortsättningen. Som framgår av propositionen har denna fråga i stort förbigåtts av remissinstanserna. Detta måste uttolkas så att man funnit nuvarande ordning tillfredsställande. Propositionens frångående av utredningsförslaget synes därför svagt underbyggt. Det finns särskild anledning understryka att det samlade ansvar som, också i propositionen, åläggs socialnämnden måste vara odelat. Framställningar till kommunfullmäktige bör därför ske med beaktande av hela kommunens intressen. Vidare är det angeläget att uppdelningen av ärenden mellan socialnämnden och sociala distriktsnämnder sker på ett sådant sätt att kompetenstvister förhindras. Detta torde vara en viktig förutsättning för att den samlade verksamheten ger ett gott resultat. Åberopande det ovanstående hemställs att avslår punkt 1 under 44 § i förslaget till socialtjänstlag enligt propositionen 1979/80:1.
mot · G30252 · 1979-10-16 00:00:00 — av m. fl. med anledning av propositionen 1979/80:1 om Enligt socialutredningen bör stor återhållsamhet visas när det gäller att låta enskilda organisationer skapa resurser för nya vårdinstitutioner. Propositionen avviker inte från denna mot enskilda åtaganden kallsinniga inställning. Det är förvånansvärt att departementschefen inte framhåller de förnämliga vårdinsatser som görs av de enskilda vårdhemmen. Organisationer av vitt skilda slag står bakom en del av institutionerna för vård av alkoholmissbrukare och narkotikamissbrukare och har i många fall varit banbrytande när det gäller behandlingsformer. Enskilda initiativ - det kan vara på , etisk eller annan grund - av hög kvalitet tas inom barnomsorgen och ungdomsvården. Vi har den bestämda uppfattningen att vårdutbudet så långt möjligt skall svara mot allmänhetens önskemål och behov. Samhällets socialtjänst skall således utformas med utgångspunkt i valfrihet och kvalitet. En utveckling som har karaktären av vårdsocialisering kan vi inte acceptera, eftersom det skulle vara till förfång för dem som behöver vård. Dels sätts valmöjligheten ur spel, dels skapas sådana vårdköer att endast de bäst bemedlade kan få vård i rimlig tid genom att gopa dyra tjänster. Samhället bör således stödja enskilda initiativ av god kvalitet och inte stjälpa dem. Även samhällsekonomiska skäl och inte enbart kraven på valfrihet, effektivitet och verklig demokrati talar för detta. Skattebetalarna har inga möjligheter att klara finansieringen av annat än relativt marginella ökningar av den mest kostnadskrävande institutionsvården. Inom missbrukarvården blir mot den bakgrunden konsekvenser av njuggheten mot enskilda, betydligt mindre kostnadskrävande initiativ alldeles särskilt cynisk: många unga hjälpbehövande ställs utan den vård och rehabilitering som kanske är deras sista möjlighet till en människorvärdig framtid. Med stöd av det anförda hemställs att som sin mening uttalar att stat, kommuner och landsting skall främja enskilda vårdinitiativ av god kvalitet. () () () () () ()
mot · G30253 · 1979-10-15 00:00:00 — av förste vice talmannen m. fl. med anledning av propositionen 1979/80:1 om I propositionen 1979/80:1 om föreslås att de bestämmelser som reglerar de sociala distriktsnämndernas verksamhet och kompetens infors i den föreslagna socialtjänstlagen. Vi är klart positiva till en decentralisering av socialvården och ser det som en förbättring och förstärkning av , om det i allt fler kommuner inrättas distriktsnämnder och dessa kan få vidgade uppgifter jämfört med . Lagstiftningen får dock inte utformas så att kompetenskonflikter kan skapas mellan socialnämnden och distriktsnämnderna eller så att den nödvändiga prioriteringen försvåras. I 44 § anges de beslut som socialnämnden kan uppdra åt distriktsnämnderna att fatta. I special motiveringen till denna paragraf framhålls också att en väsentlig utgångspunkt för den föreslagna har varit att ett organ i kommunen skall ha det politiska och juridiska ansvaret för att verksamheten får en utformning som svarar mot de övergripande målen. Mot denna bakgrund kan vi inte acceptera socialtjänstlagens 45 §. Där anges att kommunfullmäktige (får) föreskriva att distriktsnämnderna skall lämna sina budgetförslag till socialnämnden inom den tid som kommunstyrelsen har bestämt. skall i sådant fall med eget yttrande överlämna distriktsnämndernas budgetförslag till kommunstyrelsen. Om detta inte skulle föreskrivas får distriktsnämnderna enligt 4 kap. 4 § kommunallagen lämna sitt budgetförslag direkt till kommunstyrelsen. Med den syn på kompetensfördelningen mellan socialnämnd och distriktsnämnd som anges i 44 § och specialmotiveringen till denna och för att underlätta erforderlig prioritering borde paragrafen i stället utformas så att distriktsnämnds budgetförslag skall lämnas till socialnämnden som har att bereda detta och infoga det i sitt budgetförslag, varefter det som bilaga till detta lämnas till kommunstyrelsen. Vår värdering i detta sammanhang stämmer också helt överens med det förslag som lagts av kommunaldemokratiska kommittén i dess betänkande Lokala organ i kommuner (modeller för försöksverksamhet, ). Med hänvisning till det anförda hemställs att beslutar anta följande förslag till lydelse av socialtjänstlagens 45 §: Sociala distriktsnämnders budgetförslag skall lämnas till . () () () () () ()
mot · G30255 · 1979-10-16 00:00:00 — med anledning av propositionen 1979/80:1 om Barns behov, livsvillkor och rättssäkerhet står ständigt under debatt och berörs i en rad utredningar och förslag. Trots reformer och samhällsinsatser av olika slag finns det många barn som far illa. Självklart skall man fortsätta ett samhällsbyggande som syftar till goda levnadsvillkor för både barn och föräldrar, men det kommer troligen att ändå finnas barn som utsätts för fysiska eller psykiska övergrepp. Dessa barn har samhället ett särskilt stort ansvar för, och detta finns uttryckt i både nuvarande barnavårdslagstiftning och aktuellt förslag till Lag om vård av unga (LVU). Stark kritik har förekommit när det gäller rättstillämpningen, nämligen att man tar för stor hänsyn till föräldrarnas intressen och alltså för liten hänsyn till barnens intressen, att det finns vissa regionala skillnader beträffande beslut om ingripanden samt att länsrätt och kammarrätt ofta upphäver sociala centralnämndens beslut. Det sistnämnda tillbakavisas till en del av befintlig statistik, men anmärkningsvärt är att kammarrätterna i 8 fall av 24 ändrat länsrätternas upphävanden av beslut enligt BvL § 25 a. Detta visar att länsrätterna varit mer restriktiva än de borde. Man kan inte utesluta att fler ärenden hade förts till kammarrätternas prövning om t. ex. barnet genom sitt biträde haft rätt att överklaga. Ett tecken på att vi slår vakt om barnens rättssäkerhet kunde alltså vara att de ges rätt att överklaga beslut enligt LVU. Med hänsyn till den kritik som förekommit när det gäller rättstillämpningen i barnavårdsärenden, bör tillämpningen av den nya lagstiftningen redan från början följas mycket noga. Den aviserade parlamentariska utredningen om vård utan samtycke bör få också detta uppdrag. Ett annat område där det gäller att väga barnens rätt gentemot föräldrarnas är principerna för placering av barn i annat hem än det egna. I förslaget till socialtjänstlag (§ 21) anges att vård i annat hem än det egna bör utformas så att den främjar den enskildes samhörighet med de anhöriga och kontakt med hemmiljön. Denna närhetsprincip har uppenbara fördelar. Man arbetar ju så på många håll . Men principen får inte tillämpas så att kravet på god vård eftersätts. Goda vårdmöjligheter är ibland svåra att finna, varför det är olyckligt att så hårt låsa fast dem som har ansvaret för planeringen för det enskilda barnet. Naturligtvis ligger det i socialnämndens intresse att inte ha stort avstånd till den man ansvarar för, men det är ibland praktiskt omöjligt att tillfredsställa olika behov . Vårdintresset måste då få vara vägledande. Med hänvisning till ovanstående föreslås 1. att beslutar som sin mening ge regeringen till känna vad som i motionen anförts om uppföljning av LVU, 2. att hos regeringen begär förslag som ger barn rätt att överklaga beslut enligt LVU, 3. att uttalar att närhetsprincipen vid placering av barn i annat hem än det egna inte får tillämpas så att kraven på ändamålsenlig vård eftersätts.
mot · G30256 · 1979-10-16 00:00:00 — med anledning av propositionen 1979/80:1 om I propositionen 1979/80:1 föreslås ett förändrat intagningsförfarande när det gäller psykiatrisk vård utan vederbörandes eget samtycke. Ansökan avskaffas och vårdintyget utgör enda grunden för beslut om intagning. Från såväl rättssäkerhets- som ansvarssynpunkt kan detta förslag kritiseras. Från rättssäkerhetssynpunkt måste det i övervägande antalet ärenden vara en fördel om två personer bedömer vårdbehovet än om en person (läkaren) gör det. Från anvarssynpunkt kan lagförslaget kritiseras för att det lämnar öppet vem som egentligen ska ha ansvaret för att de som är i behov av vård också får sådan. Det är därför angeläget att ansökningsförfarandet bibehålls och att det klart framgår av lagtexten vilka som har skyldighet att ta initiativ till erforderlig vård och vilka som har rätt att göra det. Förslaget i propositionen beträffande de psykiatriska nämndernas ställning och funktion bör självfallet också genomföras. Med hänvisning till ovanstående hemställs att beslutar att nuvarande ansökningsförfarande vid psykiatrisk vård utan vederbörandes eget samtycke bibenålls.