mot · G2022691 · 1979-05-11 00:00:00 — med anledning av propositionen 1978/79: ISO med förslag till slutlig reglering av statsbudgeten för /80, m. m. I skarven mellan regeringens budgetförslag (prop. 1978/79: 100) och kompletteringspropositionen har startat sin kampanj Sätt fart på . De förslag (eller krav) som SAF fört fram utgör huvudingredienserna i kompletteringspropositionen. De är i korthet: Ytterligare vinstökningar för företagen (kapitalägarna). Skattesänkningar för de högsta inkomsttagarna. Fortsatt reallönesänkning för arbetarklassen genom s. k. ansvarsfulla löneavtal. Fortsatt regional obalans genom s. k. ökad rörlighet på arbetsmarknaden. Mot denna bakgrund framstår den angivna målsättningen för den ekonomiska politiken, vilken bl. a. upptar full sysselsättning, rättvis inkomstfördelning och regional balans, inte längre som enbart en plattityd utan som ett slag i ansiktet på de breda folklagren. Ett av många exempel på detta är att trots den av regeringen förväntade konjunkturuppgången och ökningen av industriproduktionen så räknar man med att endast 25 000 personer behöver anställas och uttrycker en förnöjsamhet över att därmed skulle den avtappning av sysselsatta inom industrin som pågått oavbrutet vara bruten. Avtappningen har som bekant uppgått till drygt 100 000 industrijobb, vilket är en följd av att de ledande industriföretagen flyttat produktionen från till länder i kapitalismens utmarker, främst och . En politik som understötts av regeringarna genom en i realiteten fri kapitalexport. I kommunisternas motion till regeringens förslag till finansplan och statsbudget 1979/80 (motionen 1978/79: 1118) påvisades konsekvenserna av den nuvarande budgetpolitiken och de hot den utgör för de arbetande människornas framtida levnadsförhållanden. Dessa farhågor bekräftas vid en genomgång av propositionen 1978/79: 150. 1978/79: 2691 Det statliga budgetunderskottet justeras upp med ytterligare till . Trots prognostiserat reformstopp och starkt begränsade lönehöjningar resulterar långtidsbudgetens beräkningar i en fortsatt underskottsnivå på ca per budgetår. Ett katastrofalt perspektiv vilket propositionen nu besvarar genom att varsla om konkreta höjningar av energiskatten samt att avisera nya skattehöjningsförslag på bl. a. inkomstskatten och momsen. Trots de hårda antaganden som görs för totalbudgetens utveckling skriver man: Den saldoförbättring som följer av dessa omständigheter är emellertid inte tillräcklig för att väga upp transfereringarnas utgiftsautomatik och de växande statsskuldsräntoma. Man aviserar nya skatter på det svenska folket för att finansiera de galopperande statsskuldsräntoma. Det är årliga utgifter som överstiger . Dagens situation för den svenska budgetpolitiken är ett resultat av de senaste årens ekonomiska politik. Svångremspolitiken, som resulterat i en oerhört stor inkomstomfördelningspolitik till de bäst ställda på det arbetande folkets bekostnad, har visat sig få de konsekvenser vilka kommunisterna påpekat . Den har orsakat stora skador för sysselsättningen och det ekonomiska läget i och endast resulterat i en stor vinsthausse och likviditetsackumulation hos de stora exportbolagen. 1979 pekar på ett toppår för vinstutvecklingen hos storbolagen. I TCO-ekonomemas konjunkturrapport bekräftas dessa påståenden. Svångremspolitiken har alltså resulterat i att outnyttjad kapacitet har förblivit outnyttjad. På grund av den svaga produktionstillväxten har industrins produktivitet bara kunnat öka genom att sysselsättningen minskat. Dessa resultat är särskilt allvarliga eftersom de till stor del kunde ha undvikits utan att prisutvecklingen eller det strukturella bytesbalansproblemet hade förvärrats. Det är en förödande skarp kritik från TCO:s sida som riktas mot den förda ekonomiska politiken. Från kommunisternas sida har vi i krävt en stimulering av efterfrågan för att öka sysselsättningen. Kraven har av den borgerliga majoriteten avvisats. Trots att ekonomidepartementets grundläggande argument för åtstramningspolitiken visat sig vara behäftade med stora felaktigheter, dvs. det strukturella bytesbalansproblemet var inte alls på den nivå som regeringen argumenterat utifrån. På skattepolitikens område har regeringen fört en oerhört reaktionär politik. Man har utgått från principen: ta från de fattiga och 1978/79: 2691 ge till de rika. aviseras kommande skattehöjningar men de kommer inte att bli utifrån någon progressiv skala utan de kommer att innebära ökade proportionerliga och regressiva skatter på det svenska folket. I vår motion 1978/79: 824 har vi lagt fram partiets skattepolitiska ståndpunkter. Industripolitiken, som förts tillsammans med den ekonomiska politikens instrument, devalveringar och avveckling av den allmänna arbetsgivaravgiften, har till stor del varit en generell gåvo- och subventionspolitik som de vinstrika exportmonopolen till största delen tjänat på. Från kommunisterna har vi krävt selektiva åtgärder för att rädda sysselsättning i hårt drabbade branscher och att denna industripolitik skall kopplas till kravet på förstatligande. Den generella gåvopolitiken har bidragit till den svåra budgetsituationen. vill man att det arbetande folket genom skattehöjningar skall bekosta de senaste årens gåvopolitik till monopolen och statsskuldsräntorna. Trots koordineringen mellan exportindustrins och regeringens ekonomiska politik förefaller emellertid budget- och ekonomiministern ha vissa bekymmer för de snabbt och starkt stigande företagsvinsterna. (Med budget- och ekonomiministerns terminologi: överlikviditet.) Men i stället för att föreslå en åtgärd att dra in dessa pengar till statskassan konstruerar han ett nytt system för förmånlig penningplacering ett s. k. konto för likviditetsutjämning. kommunisterna avvisar detta förslag, som bara är en ny variant på förmåner till privatkapitalismen. I regeringens annars så ljusa konjunkturbild finns det en berättigad mörk fläck en oljefläck. Budget- och ekonomiministern medger att de ökade och ökande oljepriserna kan innebära en ytterligare belastning på statsbudgeten. Det är ett självförvållat bekymmer vilket accentuerats av den absurda energipolitik som även regeringen godtagit och vars konsekvenser är ett ökat oljeberoende. I kommunisternas energipolitiska motion 1978/79: 2317 har vi lagt fram förslag för en energipolitik baserad på inhemska råvarutillgångar. En sådan energipolitik är en förutsättning för en reindustrialisering av vårt land och för bättre statsfinanser, än de som förutskickas i kompletteringspropositionen. Med hänvisning till det anförda föreslås 1. beslutar att inte godkänna de riktlinjer för den ekonomiska politiken som förordas i propositionen 1978/79: 150, 2. avslår förslaget till lag om konto för likviditetsutjämning, 3. som riktlinjer för den ekonomiska politiken godkänner vad som framförts i motionen 1978/79: 1118, 1978/79: 2691 4. som åtgärder för att förstärka statsbudgeten genomför de skattepolitiska förslag som anges i motionen 1978/79: 824. (apk) (apk)