mot · G2021450 · 1979-01-25 00:00:00 — av och om brister i strålskyddet, m. m. Bestämmelser om radiologiskt arbete finns i strålskyddslagen (1958:110). Sålunda fordras tillstånd av strålskyddsmyndigheten, , för att inneha röntgenutrustning och för att bedriva radiologiskt arbete. Den som bedriver sådant arbete är skyldig att vidta allt som - med hänsyn till arbetets natur och personalens y rkesvana - kan göras för att förebygga skador av strålningen. ger fortlöpande ut föreskrifter, anvisningar och råd om användningen av röntgenutrustning och annan teknisk utrustning som sänder ut joniserande strålning. har i egenskap av tillsynsmyndighet för sjukvården i en skrift tagit upp frågor om patientsäkerheten vid röntgenundersökningar (anser 1976:4). Den innehåller synpunkter och förslag beträffande organisation, tillsyn och drift av röntgenverksamhet. Styrelsen framhåller bl. a. att all röntgendiagnostisk verksamhet inom ett sjukvårdsområde bör samordnas under en röntgenläkares ledning. Styrelsen understryker vikten av att personalen är ändamålsenligt utbildad för uppgiften och fortlöpande informeras om centralt eller lokalt utfärdade föreskrifter eller anvisningar. I skriften rekommenderas sjukvårdshuvudmännen att inrätta lokala röntgenkommittéer med uppgift att övervaka den röntgendiagnostiska verksamheten inom sjukvårdsområdet. En enkät som gjort till sjukvårdshuvudmännen visar bl. a. att sjukhusfysiker lyser med sin frånvaro hos de flesta sjukvårdshuvudmännen. Därmed saknas också kontroll av apparaturen. Endast åtta sjukvårdshuvudmän har bildat röntgenkommittéer. Av dessa åtta var några inte ens färdigbildade. Planer på att starta denna verksamhet fanns hos ytterligare åtta huvudmän, medan de övriga inte hade någon planering alls. Röntgenkommittéer är nödvändiga för att verksamheten skall kunna bedrivas på ett riktigt sätt. Det är uppenbart att rekommendationer, råd och anvisningar inte följs. Händelserna vid Sahlgrenska sjukhusets kliniskt fysiologiska laboratorium belyser klart hur bristfälligt strålskyddet är. Man har tvingats ge patienterna för höga stråldoser för att få någon bild vid genomlysningarna. Trots detta blev bildkvaliteten dålig, och när skyddsombudet kopplades in blottades en skandal av oanade mått. Vederbörande klinikchef hade saknat tillstånd att bedriva röntgenverksamhet med genomlysning ända , då lämnade detta. Arbetet hade då pågått utan tillstånd på kliniskt fysiologiska laboratoriet. Enligt tillståndet 1976 fick personalen endast utsättas för genomlysning och exponering under sammanlagt . I själva verket hade man utsatts för exponering ända . Tillståndsbeviset hade personalen aldrig sett. Det var inlåst i ett kassaskåp. Enligt lagen skall all personal som arbetar med strålning hälsokontrolleras. gjordes den första läkarkontrollen. Då hade en läkare, en sjuksköterska och två undersköterskor drabbats av cancer. vet man med bestämdhet hur farlig den joniserande strålningen är för människan, om man utsätts för höga stråldoser i form av många onödiga omtagningar av röntgenbilder på grund av felaktig teknik, om alltför stort område av kroppen utsätts för strålning eller för långa genomlysningstider samt för onödiga undersökningar. personal som arbetar med och utsätter patienter för joniserande strålning måste därför ha erforderliga kunskaper i strålfysik och strålskyddd. Har man inte tillräckliga kunskaper är man en fara både för patienterna och för sig själv. Röntgenundersökningar görs kanske inte så sällan för säkerhets skull. Här har den remitterande läkaren ett stort ansvar när det gäller att avgöra om en undersökning är nödvändig eller inte. Patienten tror kanske inte att man blivit riktigt undersökt om man inte har blivit röntgad, men upplysning till allmänheten om att det ibland är bättre att undvika röntgenundersökningar är en angelägen uppgift, inte bara för den remisskrivande läkaren utan också för och sjukvårdshuvudmännens informationsverksamhet. Tyvärr förekommer inte någon form av samlad registrering av hur mycket strålning den enskilda människan utsätts för i hälso- och sjukvården. En väg vore att införa ett patientkort, exempelvis motsvarande nuvarande vaccinationskort. Där skulle registreras samtliga undersökningar och behandlingar med joniserande strålning, inkl. misslyckade bilder, s. k. omtagningar. Den strålning som svensk sjukvård utsätter befolkningen för är mångdubbelt större än den som kärnkraftsreaktorerna orsakar. Trots detta går det inte att få något entydigt svar på frågan om vem som egentligen haransvaret för all den verksamhet med joniserande strålning som bedrivs inom hälso- och sjukvården. Ansvaret är starkt splittrat. Tillstånd av strålskyddsinstitutet krävs för att inneha röntgenutrustning och för att bedriva radiologiskt arbete. När väl tillståndet är givet är det den för verksamheten ansvarige inom varje sjukvårdsområde som skall svara för att skyddsföreskrifterna följs. Det har visat sig svårt, för att inte säga omöjligt, att få besked om vilka tillstånd som gäller för varje sjukvårdsområde. svarar för hälso- och sjukvården och därmed också för stora delar av verksamheten med joniserande strålning. Vid en kammardebatt när JoU:s betänkande 1977/78:24 behandlades uttalade utskottets ordförande att utskottet fått sig förelagt miljölagstiftningen, där också joniserande strålning räknats in. Utskottsordföranden fann det själv något långsökt och hade ingenting emot att denna kalk tages ifrån utskottet. Frågan om riskerna i strålskyddet och övriga här aktualiserade frågeställningar har vid flera tillfallen behandlats av genom motioner och interpellationer. Mycket har gjorts för att förbättra säkerheten för patienter och personal, men är alltför många problem olösta. Med stöd av det i motionen anförda hemställs 1. att hos regeringen begär en översyn av strålskyddslagen i syfte att åstadkomma ökad säkerhet för patienter och personal, 2. att hos regeringen begär en översyn av ansvarsfördelningen mellan jordbruks- och socialdepartementen i vad avser verksamhet med joniserande strålning. M. ()