mot · G2022428 · 1979-03-29 00:00:00 — av m. fl. med anledning av propositionen 1978/79:123 om riktlinjer för industripolitiken, m. m. Det svenska näringslivets konkurrenskraft är helt beroende av att nya produkter, utvecklade efter ny teknik, kommer i produktion. Regeringen har i linje härmed i propositionen 1978/79: 123 avsett att stödja projekt som löper risk att inte realiseras, om inte staten skapar en finansiell bas med stort risktagande. Av allt att döma avses stora och riskfyllda projekt i huvudsak på exportmarknaden, där det får anses självklart att endast vårt lands största industriföretag kan tänkas vara aktuella som projektbärare. Någon motsvarande finansieringsmöjlighet öppnas inte för mindre företag. Detta är en stor brist, eftersom en betydande utvecklingspotential finns inom den mindre industrin inte minst på exportmarknaderna. har tidigare fastslagit de mindre företagens betydelse för näringslivets utveckling. Stöd till utveckling av projekt genom styrelsen för teknisk utveckling (STU) är t. ex. ett uttryck för denna insikt. STU lämnar lån och i vissa fall bidrag till utveckling av exploaterbara idéer. Som regel finansierar STU av utvecklingskostnaden för de projekt anser böra realiseras. Återbetalningsskyldigheten är villkorlig. Efter utveckling av prototyp fanns tidigare möjlighet till ytterligare lånefinansiering via statens utvecklingsfond. Fondens verksamhet regionaliserades och underställdes de regionala utvecklingsfonderna i samband med omorganisationen, och lånefinansiering för vidareutveckling av en prototyp till en kommersiell produkt kan nu erhållas hos dessa. Förutom ränta utgår för ett rikstillägg om . För att sätta produkten i produktion, dvs. framtagning av verktyg och andra produktionshjälpmedel, kapitalkostnader i form av utgifter, råvaror och halvfabrikat, produktionsplanering, marknadsföring samt finansiering av utestående kundfordringar, finns ingen finansieringsform som i likhet med STU/SUFO lånar ut pengar bundna till visst projekt. För att finansiera dessa kostnader gäller gängse principer för utlåning till företag eller fysiska personer. De flesta nya produkter tas just fram av små företag. Efter att ha lagt ner utvecklingskostnader, i bästa fall lån från STU/SUFO, kan lånebelastningen i ett litet företag vara så betydande att ytterligare lån skulle göra företaget likvidationspliktigt. Utvecklingsfonderna kan visserligen numera bevilja lån för marknadsintroduktion, men konkurrensen om fondernas medel är stor, 1 1978/79. 1978/79 2428 1978/79: 2428 och målgruppen för deras verksamhet mer än fördubblades vid omorganisationen. För den mest kostnadskrävande delen av en ny produkts väg från idé till produkt på marknaden, nämligen marknadsintroduktionen, finns ingen projektbunden finansieringsform med villkorlig återbetalningsskyldighet för småföretag. Inte heller regeringens industripolitiska proposition innehåller några förslag till lösning av detta problem. I branscher med snabbt tekniskt utvecklingstempo kan den fördröjning av marknadsintroduktion som blir följden av otillräckliga produktionsoch marknadsföringsresurser medföra att produkten är gammalmodig, när den når sitt kommersiella genombrott. Särskilt påtagligt är detta i elektronikbranschen som, förutom några stora företag, är en utpräglad småindustribransch med stort antal nyetableringar . Betecknande för den mindre elektronikindustrin är dels att företagen är kapitalsvaga med små investeringskostnader per anställd, dels att företagen har stor utvecklingspotential. En av genomförd undersökning visar att ett elektronikföretag i genomsnitt skulle kunna genomföra två egna projekt , om finansieringen av marknadsintroduktionen kunde ordnas. Uppgifterna inhämtades via en enkät, där dagens finansieringskällor framstod som helt otillräckliga för att projekten skulle kunna realiseras. Det är troligt att förhållandena för små utvecklingsintensiva företag i andra branscher är likartade. Att utöka den statliga långivningen med villkorlig återbetalning till att omfatta även marknadsintroduktion är emellertid knappast lösningen på problemet. För utveckling av projektet har ju företaget satsat egna medel. Att därefter finansiera för marknadsintroduktioner med egna medel torde som regel vara svårt. Det bästa vore kanske att företaget i det läget sålde det aktuella projektet till ett kapitalstarkt företag med produktions- och marknadsföringsresurser. Förmedling av sådana projekt sker via STU men med ett mycket magert resultat. Anledningen härtill synes vara att de potentiella köparna inte gärna satsar på oprövade projekt. Det faktum att storföretagen i mycket liten utsträckning själva förmår ta fram nya produkter utan köper dessa utifrån, enligt vissa uppgifter till , visar emellertid att en omfattande handel med projekt förekommer. En närmare granskning av dessa projekt visar emellertid att köp blir av först efter det att det säljande företaget introducerat produkten på marknaden och produkten visat sig vara konkurrenskraftig. Av avgörande betydelse är tydligen att få nya produkter marknadsintroducerade. Kanske t. o. m. att marknadsintroduktionen är en väsentligare faktor för samhället att stödja för att stimulera utvecklingen mot ett konkurrenskraftigare svenskt näringsliv än att stödja den tekniska utvecklingsprocessen. 1978/79: 2428 Det går emellertid inte att med dagens låneutbud få en tillfredsställande lösning på problemet. Finansieringen av dessa utvecklingsintensiva företags kostnader för marknadsintroduktion av nya produkter måste ske med ett kapitaltillskott som är en tillgång och inte en skuld. a. skattesystemet inte möjliggör extern finansiering via nyemission i småföretag måste andra utvägar i linje härmed sökas. Att staten i stället går in som delägare i småföretag måste av flera skäl avskrivas. Det kan dock skapas en möjlighet genom instiftande av ett särskilt finansieringsinstitut eller en fond för utvecklingsintensiva småföretag, och vi föreslår att ett sådant institut, kallat projektfonden, inrättas med följande uppbyggnad och uppgifter: Projektfonden tillförs ett grundkapital om 100 milj. kr. Fondens uppgift är att vara ett holdingbolag för projekt som fonden köpt av utvecklingsintensiva småföretag till det pris som bedömts rimligt för att kunna finansiera och marknadsföra den nya produkt som utgör projektets grundidé. Utgångspunkt för förhandlingen om priset bör vara säljarens kalkyl i frågan. Köpeskillingen får sedan säljaren använda för att realisera projektet. Projektfonden äger alltså projektet men låter säljaren förvalta det. Fonden kräver som åtgår för att säljaren skall få ut produkten på marknaden och denna börjar ge avkastning inga krav på avkastning. Därefter måste säljaren dels betala fonden avkastning motsvarande ackumulerad ränta, dels eventuellt risktillägg som om pengarna i stället hade lånats. Dessutom måste säljaren köpa tillbaka en del av projektet efter en på förhand uppgjord plan. Avsikten är således att säljaren som bedömts rimlig skall ha köpt tillbaka projektet från fonden. Tiden från försäljningen till att återköpet är fullföljt kan hållas kort, , ofta avsevärt kortare. På så sätt kan fondens medel snabbt omsättas för köp av nya projekt. En väsentlig faktor är vad som händer om säljaren inte förmår fullfölja återköpsplanen eller övriga åtaganden. Säljaren förlorar då sin rätt att förvalta projektet. Fonden skall då ha rätt att avyttra projektet till annan exploatör, som bedöms ha bättre förutsättningar att fullfölja marknadsintroduktionen. De produktionshjälpmedel, varor i arbete m. m. samt vissa marknadsinvesteringar som finansierats av fonden följer följaktligen med projektet och övertas av den nye exploatören. I det fall den produkt som projekt bygger på inte går att sälja på marknaden går det givetvis inte heller att få någon annan intressent att ta över projektet. Det måste då läggas ned. Kostnaden för dessa misslyckanden kan täckas på två sätt: med risktillägg eller direkt av statskassan. Med hänsyn till att denna finansieringsform måste vara attraktiv för alla företag som vill introducera nya produkter bör kostnaden för finansiering via fonden ligga högre än för banklån. Dock bör inte risktillägget vara högre än . SUFO:s risktillägg är för högt. Skulle inte risktillägget om vara tillräckligt, bör underskottet täckas via statsbudgeten. 1978/79: 2428 terna för staten som en följd av att nya produkter på marknaden ökar vår konkurrenskraft torde bli större än kostnaden för eventuell förlusttäckning. Fonden bör vara fristående och central, dvs. ej knuten till utvecklingsfonderna, samt ha en helt kommersiell inriktning. Beslut om köp av projekt görs på de bedömningar som fondens ledning gör beträffande möjligheterna för produkten att lyckas på marknaden. Skulle hinder föreligga för uppbyggandet av en helstatlig fond med hänsyn till internationella överenskommelser om riktlinjer för statlig upphandling, kan en stiftelse bildas med näringslivets organisationer och staten som stiftare. Under alla omständigheter bör till fonden knytas en styrelse eller rådgivande nämnd med ledamöter främst från småindustrins organisationer. Med hänvisning till det anförda yrkar vi 1. att ett särskilt småindustrier skall inrättas med uppgift att köpa upp, förvalta och sälja projekt från dessa företag, 2. att medel anvisas via statsbudgeten för ett grundkapital om 100 milj. kr. med möjlighet till utökning om behov härav visas föreligga, 3. att eventuella förluster för fondens verksamhet täcks via statsbudgeten.