mot · G302124 · 1979-11-28 00:00:00 — 1979/80 124-127 Motion 1979/80:124 av m. fl. med anledning av propositionen 1979/80:56 med förslag till lag om jämställdhet mellan kvinnor och män i arbetslivet, m. m. fattade beslut om en lag om jämställdhet mellan kvinnor och män. Riksdagsbeslutet innebar att ändrade vissa delar av den dåvarande folkpartiregeringens förslag. Lagen har ännu inte trätt i kraft. Men trots detta kommer regeringen med ett nytt förslag som är identiskt lika med folkpartiregeringens ursprungliga lagförslag. Förslaget är inte bättre nu än när det presenterades i propositionen av . Vi har samma ståndpunkt nu som då, och då regeringen ser sig oförhindrad att lägga fram ett lagförslag, som reviderats av , ser vi oss också oförhindrade att ånyo lägga fram det lagförslag vi då presenterade. Vi anförde bl. a. om det folkpartistiska förslag, som går igen: Det kapitalistiska samhället bygger på ojämställdhet, det bygger på att ett fåtal lever av andras arbete. Hela den kapitalistiska arbetsprocessen tjänar kapitalägarna och har byggts upp som system för fåtalet att kontrollera de arbetandes arbete. Arbetslivet präglas av olikställighet och orättvisor. Kapitalismen kännetecknas av klassförtryck. Men kvinnorna intar inom varje socialt skikt en gentemot männen diskriminerad ställning. Att vara arbetslös och kvinna eller att vara lågavlönad och kvinna är att tillhöra de mest betryckta i klassamhället. Jämställdheten är inte blott en moralisk fråga, och begränsar sig inte heller till formell jämställdhet under rådande förhållanden. Kampen för jämställdhet mellan kvinnor och män är en kamp för att öka gemenskapen och sammanhållningen bland de arbetande. Den bär i sin förlängning på kampen för ett samhälle där jämställdhet inte bara råder mellan könen, utan där klassförtrycket helt avskaffats. Jämställdhetskampen får aldrig enbart gälla att män och kvinnor skall utsugas under lika omständigheter utan måste gå vidare och avskaffa utsugningen över huvud taget. Detta är jämställdhetens förutsättning. mellan könen främjar denna kamp och är en dess nödvändiga beståndsdel, men den har också i det klasslösa samhället sitt nödvändiga mål. Under våra samhällsbetingelser är olikställigheten mellan könen i grunden kvinnoförtryck. Samhället präglas inte av könsdiskriminering, utan av kvinnodiskriminering. Men för att diskrimineringen av kvinnorna skall upphöra krävs ett samhälle utan klassdiskriminering. Det krävs ett samhälle där individerna verkligen ges lika möjligheter och förutsättningar. Det krävs ett samhälle där alla kan få ett tryggt och meningsfyllt arbete. Det krävs ett samhälle där barnomsorgen är fullt utbyggd. Det krävs ett samhälle med en verkligt fungerande kollektivtrafik och utbyggd samhällsservice. Det krävs ett samhälle där de krafter, som - inte minst av kommersiella intressen sprider kvinnorförnedrande idéer, har besegrats. De förändringar som krävs för att jämställdheten skall bli verklighet är stora, eftersom det nuvarande samhället bygger på principer som strider mot jämställdheten. i detta perspektiv får förslaget till lag om jämställdhet mellan kvinnor och män i arbetslivet rätt dimension. Lagen har målats upp som ett stort propagandanummer av regeringen, men dess faktiska betydelse kommer att bli begränsad. Den ändrar inte arbetslivets grundförhållanden och struktur. Den ger självfallet inte fler arbeten i avfolkningsbygderna. Den förbättrar inte barnomsorgen. Men det är fortfarande möjligt och tillåtet att kvinnor vid anställning diskrimineras just därför att de är kvinnor. En lag mot könsdiskriminering kan försvåra kvinnodiskriminering vid anställningar. Den kan minska vissa andra uttryck för kvinnoförtrycket. Den kan utgöra ett stöd i kampen för jämställdhet mellan kvinnor och män. Regeringsförslaget lämnar även utifrån denna begränsade målsättning en del övrigt att önska. I förhållande till jämställdhetskommitténs förslag utgör regeringsförslaget på några punkter smärre förbättringar, men på andra försämringar. Det ursprungliga kommittéförslaget hade en avgörande svaghet i stadgandet om könskvotering, gynnande av minst representerat kön, vid en arbetsplats. Detta skulle kunna leda till att män tränger ut kvinnor från den begränsade arbertsmarknad kvinnor redan har - speciellt på vissa orter. Regeringsförslaget innebär här en viss uppmjukning men innebär ändå inte att denna fara helt är undanröjd. Då könskvotering kan användas på ett för kvinnors arbetsmöjligheter negativt sätt, bör inga sådana regler ingå i lagen. Regeringens målsättningsparagraf att lagen skall främja kvinnors och mäns lika rätt i arbetslivet är densamma som jämställdhetskommitténs och fortfarande alltför vag. Arbetsgivaren får dock med regeringsförslaget större möjligheter än i kommitténs förslag att kringgå lagen. I kommittéförslaget hette det att särbehandling får ske, om den är ofrånkomlig för att tillgodose ett särskilt intresse som inte rimligen bör vika för intresset av jämställdhet, men detta strama krav är i regeringsförslaget förvandlat till hänsyn till ett ideellt eller annat särskilt intresse, som inte bör vika för intresset av jämställdhet i arbetslivet. Om man om kommittéförslaget på denna punkt kunde säga att lagtexten var sträng och motiveringen mera vag, så har regeringen anpassat lagtexten till den vagare motivtexten. Detta är ett steg tillbaka. Regeringen har vidare strukit det ekonomiska skadeståndet ur lagtexten. Motivet härför är att det skulle föreligga svårigheter att tillämpa en lag om ekonomiskt skadestånd. Emellertid kan liknande lagar tillämpas på andra områden. Regeringens tekniska hinder tycks således vara ett försök att mildra lagens följder för arbetsgivarna på den punkt, där den skulle ha blivit kanske som mest kostsam för dem. Regeringen följer däremot kommittéförslaget i att inte heller ge den fackliga organisationen rätt till s. k. allmänt skadestånd vid överträdelse av lagen gentemot medlem i organisationen. Denna regel gäller normalt i den arbetsrättsliga lagstiftningen. Härtill kan vi nu foga följande. Det viktigaste skälet för att lägga förslaget på nytt är att man från borgerligt håll fixerat sig vid jämställdhetsombud - som man nu kallar jämställdhetsombudsman - och jämställdhetsnämnd. Skälen för en järn ställdhetsombudsman är inte bättre nu än . skall i första hand söka förmå arbetsgivare att frivilligt följa lagens föreskrifter. Han skall också kunna anmäla till nämnden etc. om vitesföreläggande kan komma i fråga. Förslaget om en jämställdhetsombudsman ställd att övervaka bl. a. de fackliga organisationerna är av principiella skäl starkt betänkligt. Facket skall inte övervakas av statliga organ på detta sätt. Detta kan dessutom såsom flera remissinstanser påpekat - ge upphov till en icke önskvärd byråkratisering. Efterlevnaden av kollektivavtal - även i form av jämställdhetsavtal - måste skötas av de arbetandes fackliga organisationer. Detta är en deras kampuppgift. De uppgifter som man avser ge ombudsmannen är dessutom uppgifter som jämställdhetskommittén redan arbetar med eller som i andra delar lika väl kan handhas av en jämställdhetsnämnd. Vi anser att skäl finns för en av lagens efterlevnad. Denna nämnd bör dock inte ha den sammansättning som regeringen förordar. Nämndens majoritet bör hämtas från de fackliga organisationerna. Dess verksamhet bör främst inriktas på icke kollektivavtalsreglerade områden. Med hänvisning till ovanstående föreslås att med avslag på i propositionen 1979/80:56 framställt förslag till lag om jämställdhet mellan kvinnor och män i arbetslivet beslutar att anta följande Lag mot kvinnodiskriminering i arbetslivet Män och kvinnor skall ha lika rätt till arbete och utbildning inom arbetslivet samt ha lika arbetsvillkor. Diskriminering med avseende på rätt som sägs i 1 § får icke ske. Med diskriminering menas i denna lag att någon särbehandlas till följd av sitt kön, såvida denna särbehandling inte är ägnad att främja jämställdhet eller är ofrånkomlig för att tillgodose ett intresse som inte rimligen bör vika för intresset av jämställdhet. Påstående om att diskriminering förekommit skall godtas om det finns sannolika skäl för detta. Den som bryter mot denna lag skall ersätta uppkommen skada varvid hänsyn skall tas även till omständigheter av annan än rent ekonomisk betydelse. intresse av att förbudet inte överträds gentemot organisationens medlemmar skall jämväl beaktas vid bedömandet om och i vad mån skada uppkommit. I de fall där domstol fastställt att en arbetssökande till följd av kön ej erhållit en anställning skall det allmänna skadestånd som utdöms till den arbetssökande uppgå till minst ett basbelopp enligt lagen om allmän försäkring såvida ej lägre belopp yrkats. Den som vidtagit diskriminerande åtgärd kan av domstol åläggas att vid vite upphöra med detta. Talan om utdömande av vite som har förelagts enligt denna lag förs vid allmän domstol av åklagare. Mål om tillämpning av denna lag skall handläggas jämlikt lagen om rättegången i arbetstvister. Därvid anses som arbetstagare även uppdragstagare samt arbets- eller uppdragssökande och som arbetsgivare även uppdragsgivare samt den som erbjuder arbete eller uppdrag. I tvist om överträdelse av 2 § har arbetstagarorganisation rätt till förhandling för en medlem som söker arbete. Därvid skall 64-66 och 68 §§ lagen om medbestämmande i arbetslivet tillämpas. Denna lag utgör ej hinder mot träffande av kollektivavtal om särskilda åtgärder för genomförande av målsättningen i 1 §. Regeringen utser jämställdhetsnämnd som skall övervaka denna lags efterlevnad. skall bestå av tretton ledamöter, varav fyra efter förslag av i , två efter förslag av , en efter förslag av Centralorganisationen /SR, en efter förslag av , en efter förslag av och en efter förslag av och . Av de övriga tre skall en vara ordförande och två ha erfarenhet av arbete som rör jämställdhet mellan kvinnor och män. En av dessa bör vara lagkunnig. För varje ledamot skall finnas ersättare. Vad som föreskrivits om ledamöterna gäller även ersättarna. Denna lag träder i kraft . Ett avtal som har ingått före lagens ikraftträdande är utan verkan i den mån avtalet innefattar avvikelser från lagen. (vpk) C.-H. (vpk) (vpk)