mot · G2021526 · 1979-01-25 00:00:00 — av m. fl. om en ny tekopolitik Knappast någonstans i svenskt näringsliv möter man en ekonomisk och social dramatik av det slag som präglar tekoindustrin. Knappast någonstans har så många tvingats lämna sina låglönejobb, fått se sitt förflutna raderas ut och sin hembygd mista både sin ekonomiska bas och sin historia. Dramatiken är åskådlig och materiell. 1 den gamla textilstaden , där många tusen textilarbetare bar upp den forsta industriella kapitalackumulationen i , finns ett 100-tal tekojobb kvar. I , den sista stora högborgen, går 8 000 människor som slagits ut från arbetsmarknaden. De centrala delarna av gamla textilstäder är tragiska industrikyrkogårdar. I , där en gång lät bygga landets första bomullsspinneri, ser människorna nu de tomma fabrikshailarna - i och , i och , i och arbetade 115 000 människor i svensk tekoindustri. var de 54 000. När detta skrivs finns - högt räknat - 38 000 kvar. För är tekoindustrin alltjämt ryggraden i ekonomin. Skulle denna industri slutligt falla samman, skulle hela bygden försänkas i en social depression som inte på flera årtionden skulle kunna övervinnas. fall skulle för Skelleftebygden bli det hårdaste slaget för en region redan hårt drabbad av rovdrift och strukturkris. Landet är i en avgörande valsituation när det gäller teko. Vad skall nu ske? Politikerna kan inte längre krypa undan med slingrande och dunkla hänvisningar till interna utredningar. Textilbygdernas folk har rätt att få veta var politikerna och partierna står. Den avgörande frågan måste äntligen ställas. Skall vi tillåta det slutliga sönderfallet? Skall vi låta ödeläggelsen drabba textilbygderna till den yttersta konsekvensen? publicerar, när detta skrivs, just sin stora tekoutredning. Där dominerar ett enda perspektiv: fortsatt nedgång och sönderfall. De 38 200 arbetena förutses minska med 5 600 , om det statliga stödet blir oförändrat. Om det faller bort, minskas arbetstillfällena med 9 000. Utredningen vågar inte blicka bortom 1981. Men man anser en importandel på inte osannolik . Utredningens anda talar i sig ett tydligt språk - det är ytterligare nedgång man förutser . Inför vårens väntade regeringsproposition i tekofrågan är industriverkets utredning vägledande - allt talar för att man skall retirera inför det slutliga sönderfallet. kommunisterna accepterar inte detta passiva och ödesbestämda synsätt. Tiden har kommit att ställa tekofrågan på ett nytt och kritiskt sätt. Folket och nationen är inga hjälplösa offer för övermäktiga krafter. Det finns andra vägar än de som hotar. Att efterkrigstidens 115 000 tekojobb hade kunnat behållas, hävdar visserligen ingen. Men det handlar om de ca 35 000 som finns kvar. De som vill acceptera att också dessa raderas ut, hänvisar ofta till den internationella arbetsfördelningen. Teorin om den internationella arbetsfördelningen är felaktig. Det är inte så att industrier och sysselsättning fördelar sig på bästa sätt vid fri konkurrens och marknadshushållning. Det är inte så att tekoindustrins fall skulle vara en logisk följd av frihandel och internationell arbetsfördelning. Den internationella arbetsfördelningens teori har redan tidigt bestritts inom nationalekonomin. Denna kritik började med och har förnyats av . Det är en nackdel att slå ut hela branscher. Följden blir en begränsning i ett lands produktionsschema som är farlig. Den totala ekonomiska tillväxten påverkas negativt . Belastande sociala problem uppstår i utslagningsprocessen. Kunnande går förlorat. Den svenska tekopolitiken har dessutom byggt på en bevisligen felaktig förutsättning. Både socialdemokratiska och borgerliga regeringar har utgått från att tekoindustrins minskning skulle medföra att människor och kapital flyttades över till effektivare verksamheter och att tillväxten då totalt skulle gynnas. Uppföljningsundersökningar för avskedade textilarbetare visar motsatsen. Två av tre avskedade fick det sämre eller slogs helt ut. Man måste ändra på detta sätt att se. Man måste se värdet i att det finns ett tekoinslag i svensk industri. Man måste bevara dess egen, självständiga kapacitet, inte föröda den. Man måste utveckla den efter alternativa linjer, inte bara slaviskt underkasta sig utländska marknaders och profitörers villkor. är ett frihandelsland. Men vi tillåter en långt högre import av tekovaror än frihandelsländer i allmänhet. 1974 var importandelen 53 96. steg den drastiskt till 67 96 och är nu 70-75 96. I industriverkets utredning bedöms en än högre importandel som sannolik. För vissa delar av tekoområdet, liksom för vissa delar av handeln, är importen omkring 90 96. Detta är orimligt. Att importera må vara ett godtagbart tillmötesgående av den fria handeln. Men det finns ingen anledning att gå högre för att därmed gynna den brutalaste utsugningen och de med allsköns subventioner gynnnade frizonerna i världen. Det går inte att hänvisa till enbart internationell konkurrens när det gäller att förklara de snabba importstegringarna just åren efter 1974. Det är tydligt att här har också de stora handelskedjorna spelat ett aktivt, medvetet spel. De har avsiktligt gynnat importen. De har i vissa fall t. o. m. lagt ut lönsömnad i utlandet. De avviker därvid från den textila fackhandeln som icke genom sådan medveten politik styrt konsumenternas val till förmån för lågprisimporten. Det är inte frihandeln som skapar den enorma importen - det är frizonerna och en medveten, styrd importpolitik. utredning avslöjar också prispolitikens roll. Med sina procentpålägg gynnar handeln de importerade produkterna. Och vad mera är - det visar sig att prisdifferenserna faktiskt är större än som motiveras av kostnadsskillnaderna. Detta är inte fri konkurrens. Det är av vinstintressen styrd privatpolitik i syfte att begränsa konkurrensen. Företagsledningar och myndigheter åberopar ofta lönekostnaderna som en avgörande orsak till tekoindustrins tillbakagång. Det är sant att löneandelen i teko är högre än i andra industrier. Men det är inte sant, att tekolöner i efter 1960 stigit mer än de normala lönerna i andra länder. statistik för lönekostnader per producerad enhet tyder på motsatsen. Men med införandet av frizoner med svältlöner, har detta läge förryckts. Att underkasta sig frizonernas politik är inte frihandel. Ständigt åberopas från privatkapitalet och myndigheterna tekoindustrins dåliga lönsamhet. Det är sant att det finns förlustföretag. Det är sant att delar av produktionen inte f. n. förmår betala hela sin kostnad. Men detta stämmer inte för flertalet företag och för merparten av produktionen. Faktum är att tekoproduktion i är lönsam. Den går med överskott. Den ger ränta på kapitalet - visserligen rätt blygsam, men ändå. Det är bara så att privatkapitalet vill ha högre vinster, sådana som fås genom rovdrift av skog, spekulation i mark m. m. Men SCB:s finansstatistik visar dock att tekoproduktion ger överskott, taget i stort. Man måste kritisera det ödesbestämda, dogmatiska och passiva synsättet också på andra punkter - när det gäller teknikens utveckling, yrkeskunnandets roll samt varorna och materialen. Den ensidiga utvecklingen av spinntekniken har t. ex. minskat möjligheterna till förfining av kvaliteten. Det försvårar fargningen och försämrar dess hållbarhet. Den ensidiga typen av mekanisering inom den kapitalistiska världens tekoproduktion hart. ex. gynnat kortfibrig bomull. de färre produkterna har också nödvändiggjort en - i den kemiska industrins intresse företagen - ökad tonvikt vid ytbehandlingen. Bland följderna av allt detta har man sämre kvalitet, sämre färg, snabbare förslitning, osunda inslag i arbetsmiljön och ökade problem för t. ex. allergiker. Ensidigheten har gjort att viktiga inslag och alternativ i tekoproduktionen hotar att gå förlorade. Gotlandsull av hög kvalitet kommer - om inget görs att inte längre produceras. Industrin vill inte utnyttja dess möjligheter. Den skickas f. n. till , blandas upp med sämre ull och importeras tillbaka hit. Rayonproduktionen exporteras till . Men rayon utgör ett intressant alternativ med stora möjligheter. Det är ett naturligt fibermaterial med de fördelar det medför. För värmande och skyddande kläder är det i olika former överlägset de klart olämpliga syntetmaterial som fått dominera i produktionen av t. ex. vinterjackor o.d. Uppenbart är, att den ensidiga typen av teknisk rationalisering gynnar sämre klädstandard och hindrar en produktion anpassad efter människornas verkliga behov. Olämpliga och dåliga inslag i produktionen gynnas på de behovsanpassade och ändamålsenliga produkternas bekostnad. Mellan den kvalitativt sett dåliga lågprisimporten - som prackas på konsumenterna - och den lyxbetonade modeproduktionen finns ett utrymme. Ett utrymme för ändamålsenlighet, hållbarhet, behovsmotiverad produktion. Detta måste utnyttjas. Oberoende teknisk forskning och ett tillvarataget yrkeskunnande hos textilarbetarna är den nödvändiga grunden härför. Vad som sker, ifall inget aktivt görs, är att en tradition av kunnande och en teknisk utvecklingsmöjlighet av vissa inhemska material - allt som bas för en mer kvalitetsinriktad och ändamålsenlig produktin-går förlorad. Den kan då sannolikt aldrig byggas upp igen. Därför måste den tas tillvara. Vi menar inte, att landet kan stänga sig ute från villkoren på det internationella fältet. Vi menar heller inte att det inte finns en given plats för åtskilliga billiga importvaror liksom för de ofta bekväma och lätta syntetplaggen. Men vi menar att man med ett mer allsidigt och klokt tillvaratagande av alternativ och genom stimulans av en framtida produktion, som är mer behovsanpassad, har ett fält för svensk tekoindustri. Detta inger hopp inte desperation och kapitulation. I en produktion, som utgår från människomas behov, är en höjning av kvalitetsnormerna för textilvaror i ett nödvändigt inslag. Man måste ha en fastställd baskvalitet. Man måste förhindra försämringar av kvaliteterna och motverka intresset från den multinationella färgindustrin av att driva på denna försämring. Mot bakgrund av de resonemang som här har förts, vill vi skissera ett utvecklingsprogram för svensk tekoproduktion och för tekoorterna. Man bör nationalisera alla eller det stora flertalet tekoenheter. Härav bör man bilda ett stort statligt tekokombinat med underleverantörer inom hela produktionskedjan. I det statliga tekokombinatet skall valda representanter för de arbetande ha majoritet i alla ledningsorgan. Deras kunnande skall tas tillvara, i en planmässig utveckling av framtidens svenska tekoindustri. Målsättningen för tekoindustrin bör vara att bevara minst det antal arbeten som fanns vid utgången av 1978. Den fortlöpande minskningen av arbetstillfällen bör inte hindra att målsättningen hålles vid 38 000 arbeten. Detta innefattar garanti för verksamheten vid . En statlig, från kommersiella privatintressen oberoende, textilforskning bör organiseras. Den bör utveckla såväl material- och produktsidan som tekniken. Ett samarbete med konsumentinstitutet är givet. Till det statliga tekokombinatet bör knytas ett statligt importbolag, genom vilket all tekoimport till landet skall gå. Målsättningen för importen bör sättas vid en andel av högst 60 96. Importen bör helt slopas från s. k. frizoner samt över huvud taget från länder med fascistiska regimer eller där i övrigt extrema förhållanden i behandling av de arbetande råder. Till kretsen av sådana länder hör , , , , , , m. fl. Kontakter bör utvecklas med sådana progressiva länder i tredje världen, vilka kan erbjuda t. ex. bomullskvaliteter, som saknas i de nu dominerande bomullssortimenten. Rayonproduktionen bör stimuleras och utvecklas, då den bildar en lämplig bas för en rad viktiga typer av textilier. Intresset för att producera kvalitativt högvärdig inhemsk ull bör stödjas. En kartläggning av konsumentbehoven bör genomföras med syfte att bilda grund för en mer direkt behovsanpassad produktion av textilier. Inriktningen bör vara att främja en medveten, ändamålsenlig stil med höga kvalitetskrav som ett alternativ till uttunnad skräpproduktion och ytligt lockande lågprisimport. Textilexporten bör stimuleras, främst genom stöd i form av pengar och expertis för en samordnad målmedveten marknadsföring. Handelns prissättning bör regleras i lag. Principen skall vara pålägg i kronor. Procentpålägg och annan diskriminerande prissättning skall förhindras. Särskilda regionala utvecklingsprogram skall utarbetas på statlig nivå för den västsvenska tekoregionen samt för . För den västsvenska regionen () skall arbeten tillföras genom nya statliga industrier dels för alternativ energiteknik, dels för avancerad maskinproduktion. Staten skall särskilt understödja insatser för att bygga bort de i bygden påtagliga sociala bristerna och utveckla de kollektiva transporterna. För bör man på motsvarande sätt skapa nya arbeten genom en statlig industri för högre förädling av skogsprodukter. Nybyggnad av moderna anläggningar för att ersätta de nuvarande omoderna och miljöfarliga anläggningarna inom länets processindustri bör ske. Också här krävs en förbättring av kollektivtrafiknätet, inte minst som ett led i att öka kapaciteten hos det norrländska stambanenätet i stort. I en särskild motion kräver vpk dessutom åtgärder för att öka utvinningen av specialmetaller. Mot bakgrund av det anförda föreslås att beslutar antaga ett offensivt program för tekopolitiken i enlighet med de huvudlinjer som anförs i motionen och med målsättningen att 38 000 arbeten skall behållas. (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) (vpk)