mot · G2021103 · 1979-01-19 00:00:00 — om omröstningsregler för regeringsbeslut I den författningsutveckling som ledde till vår nuvarande regeringsform togs ett viktigt steg vid den partiella författningsreformen 1969. I fråga om statsministerns befogenheter var reformen betydande därigenom att han utrustades med befogenhet att hos Konungen begära entledigande av annan ledamot av statsrådet. I motiveringen till denna ändring uttalades i prop. 1968 s. 205 bl. a.: Regeringens karaktär av ett kollektiv uppbyggt kring statsministerns person framträder tydligt i de av grundlagsberedningen föreslagna bestämmelserna om entledigande av statsråd. och Bestämmelserna i ämnet är emellertid i förslaget utformade på sådant sätt att statsministern får ett avgörande inflytande på regeringens sammansättning. I grundlagsberedningens slutliga betänkande 1972 föreslogs den ordningen beträffande regeringens arbetsformer att beslut i regeringen skulle, om omröstning begärdes, fattas som majoritetsbeslut med statsministerns utslagsröst. Detta förslag avvisades av den dåvarande regeringen i prop. 1973 med bl. a. motiveringen att det ... bygger på en äldre tids syn på regeringsledamöterna som ämbetsmän och regeringen som den högsta myndigheten inom byråkratin. Motioner med kritik mot detta regeringens ställningstagande (1973:1850 och 1874) avvisades i med motiveringen att regeringsarbete! inte onödigtvis bör bindas av formella regler, som kan hindra anpassningen av arbetet till växlande förhållanden. Vidare anförde : Finnér en regering sig ha behov av omröstningsregler står det den givetvis fritt att i t. ex. en arbetsordning införa regler härom. Mot detta beslut reserverade sig utskottets moderata och folkpartistiska ledamöter. beslöt i enlighet med utskottets majoritet. Följaktligen torde rättsläget vara det att om regeringen icke antagit omröstningsregler så kan icke en majoritet inom regeringen fatta ett beslut mot statsministern. Detta är emellertid ej klart utsagt i regeringsformen. Frånvaron av klara bestämmelser om beslutfattandet kan medföra olyckliga politiska konsekvenser. Statsministerns vittgående befogenheter medför att han måste hållas politiskt ansvarig för att alla viktiga beslut i regeringen. Han kan ju entlediga ett statsråd som ej vill följa hans politiska intentioner. Å andra sidan har regeringen så som angivit möjlighet att införa en arbetsordning enligt vilken beslutanderätten i frågor, där skiljaktiga meningar finns, tillkommer regeringens majoritet. En förutsättning för att detta skall gälla är dock uppenbarligen attén sådan arbetsordning verkligen antagits; eljest är statsministern ansvarig och följaktligen ensam beslutande i alla regeringsärenden. Detta är emellertid ej klart uttryckt i regeringsformen. För att råda bot på här påtalade missförhållanden synes det nödvändigt att i regeringsformen precisera hur regeringens beslut skall fattas om skiljaktiga meningar finns. Övervägande skäl talar för att vidhålla besutet att inte införa omröstningsregler i regeringen utan i stället fastslå att i sådana fall statsministerns mening skall gälla. Detta synes påkallat framför allt av det skälet att statsministern har sitt uppdrag på grund av ett riksdagsbeslut och att det därför från parlamentarisk synpunkt är följdriktigt att han utövar den verkliga makten så länge han har förtroende. Med hänvisning till det anförda hemställs att beslutar att regeringsformens 7 kap. 3 § får följande lydelse: "Regeringsärenden avgörs av regeringen vid regeringssammanträde. Vid skiljaktiga meningar avgör statsministern.