mot · G202594 · 1979-01-22 00:00:00 — Motion 1978/79:594 av m. fl. 1978/79: 594 I motionen 1976/77: 1504, i anledning av den borgerliga trepartiregeringens försvarsproposition, gav vi en utförlig redogörelse för den socialdemokratiska synen på säkerhets- och försvarspolitiken. Den helt grundläggande strävan för vårt lands politik måste vara att arbeta för en värld i fred. Vi betonade den allvarliga utvecklingen på kämvapenområdet, sambandet mellan nedrustning och strävandena efter en ny ekonomisk världsordning och kapprustningens teknologiska bakgrund. Vår analys mynnade ut i att det framstod som alltmer påträngande att de militära kostnaderna i världen begränsas. För vårt lands del yrkade vi på vad som i ekonomiskt avseende i stort sett var en förlängning av det föregående försvarsbeslutet. Mot våra röster genomfördes dock en höjning av de militära försvarskostnaderna. Vi upprepade våra krav i motionen 1977/78: 429 och betonade då bl. a. att utvecklingen i världen gjorde det nödvändigt att än mer kraftfullt än tidigare ge sig i kast med att formulera en politik för en långtgående nedrustning i världen, så att de väldiga resurser som används för rustningar kan utnyttjas för att möta angelägna samhällsbehov och för ett utvecklingsarbete i världsfredens tjänst. behandlades säkerhets- och försvarspolitiken vid den socialdemokratiska partikongressen. I anslutning till kongressens beslut anger vi socialdemokrater i denna motion vår övergripande syn på säkerhetspolitiken, dess förutsättingar, mål och medel samt tar i anslutning härtill även upp några mer aktuella totalförsvarsfrågor. Detta sker inför det betänkande om säkerhetspolitiken m. m. som försvarskommitté planerar att lägga fram , som ett led i förberedelserna års försvarsbeslut. I avsnitt 2 behandlar vi den del av säkerhetspolitiken som avser de internationella frågorna. I avsnitt 3 redovisar vi vissa allmänna synpunkter på totalförsvaret, för att så i avsnitten 4 och 5 behandla resp. det militära försvaret och övriga totalförsvarsgrenar. I avsnitt 6 behandlas ramoch anslagsfrågor m. m. Frågor om värnpliktsförmåner m. m. tas upp i en särskild motion (1978/79: 251). En politik för nedrustning Kapprustningen i världen visar inga tecken på att avta. Rustningskostnaderna i världen uppgick till ca . 1 1978/79. 1978/79: 594 makterna ökar sina rustningsansträngningar. I många länder kombineras växande militärkostnader med inre förtryck. Inte minst oroande är utvecklingen i tredje världen, vars andel av kostnaderna för militära ändamål ökat stadigt. Den utgjorde av världens militära kostnader men är nu uppe i . Även om ett begränsat antal svarar för en stor del av denna ökning, är det likväl ett tydligt tecken på att världens länder nu alltmer militariseras. Man tvingas konstatera att de djupa klyftorna mellan rika och fattiga länder alltjämt består. Stater av världens befolkning kontrollerar av dess produktion. Biståndet från de rika länderna tenderar inte heller att öka nämnvärt. offentliga gåvobistånd utgör nu av deras bruttonationalprodukter, vilket är en lägre andel . Ansvaret för den oroande upprustningen i faller tungt på stormakterna, genom deras militära bistånd och ohämmade vapenexport. Kapprustningen i världen, främst den mellan supermakterna, utgör ett hot mot och inte en garanti för en värld i fred. Den leder till ökade risker för spänningar och konflikter och därmed för spridning av både kärnvapen och konventionella vapen samt kan leda till att även andra länder kan bli indragna i krig. Mot denna, här endast i korthet antydda, situation vilken vi utförligare behandlar i en särskild motion om nedrustingsfrågor finns det starka skäl för vårt land att intensifiera insatserna för en fredlig utveckling. Vår roll är visserligen begränsad, men det är allmänt omvittnat att vår alliansfrihet skapat respekt för vår politik. Det är supermakterna som dominerar världsbilden. De svarar för den alldeles övervägande delen av rustningarna. Deras överlägsenhet inom den vapentekniska utvecklingen accentueras . Det är därför mot dem och deras allierade som kravet på en reell nedrustning i första hand måste riktas. Men även andra stater har ett ansvar. Den socialdemokratiska linjen när det gäller de svenska militära utgifternas storlek är ett uttryck för detta. FN:s speciella session i nedrustningsfrågor var i flera avseenden en framgång. Där fördes den bredaste nedrustningsdebatten, med deltagande även från och . Det är viktigt att nu aktivt tar del i det fortsatta nedrustningsarbetet inom FN. Den mest skrämmande utvecklingen på vapenområdet är den ökade satsningen på kärnvapenområdet. De båda supermakterna anses nu kapabla att förstöra varandra 50 gånger, en förstörelsestyrka som beräknas komma att fördubblas . De s. k. SALT-förhandligarna har främst inriktats på den kvantitativa utvecklingen i fråga om strategiska kärnvapen och kärnvapenbärare. I skydd härav har pågått en omfattande kvalitativ utveckling, där de båda supermakterna tycks sträva efter att finna ett teknologiskt genombrott sorn ger dem vapen som på ett avgörande sätt skall ge ett övertag gentemot motståndaren. Därtill kommer att många andra stater, även bland dem som icke ställt 1978/79: 594 sig bakom icke-spridningsavtalet, har kapacitet för att tillverka kärnvapen och kan komma att utnyttja denna. Vårt land har förklarat sin vilja att avstå från att för egen del tillverka eller använda kärnvapen. Det grundläggande krav som med all kraft måste drivas är att kärnvapen totalförbjuds, att kärnvapenprov stoppas och att nya förstörelsevapen, som t. ex. neutronbomben, inte får utvecklas, tillverkas eller tilldelas förband. I avvaktan på positiva resultat i dessa avseenden måste verka för att avtalet om förbud mot kärnvapenspridning strikt upprätthålls och att kärnvapen därmed inte sprids till fler länder. Framgångarna i kampen mot kärnvapen har varit tämligen begränsade. Så länge dessa vapen finns kvar är det under alla omständigheter betydelsefullt att man förmår utverka garantier från kärnvapenmaktema att vapnen inte används. En sådan utfästelse skulle kunna öppna vägen för ett kärnvapenfritt . I sista hand bör de alliansfria stater som ansluter sig till och strikt upprätthåller icke-spridningsavtalet erhålla garantier för att kärnvapen i varje fall inte skall sättas in mot dem. Som en europeisk stat har också särskilt intresse av förhållandena i , där den starkaste koncentrationen finns av soldater, kärnvapen och annan militär utrustning, och då bl. a av pågående nedrustningssamtal i (MBFR). I förra årets partimotion om nedrustningsfrågor påpekade vi att ett svenskt deltagande i dessa överläggningar kunde bli aktuellt. I årets motion aktualiseras tanken på en koppling mellan Wienförhandlingarna och ESK-förberedelserna möte. En annan viktig europeisk fråga är de s. k. förtroendeskapande åtgärder (anmälan om militärmanövrar, utbyte av observatörer etc.) som ingick i den europeiska säkerhetskonferensens beslut . bör överväga liksom f. n. gjort att ensidigt ytterligare utveckla detta instrument. Men också de konventionella vapnen har blivit alltmer effektiva och därmed förödande i sin verkan. Varje nytt vapensystem föder också som regel motmedel, vilka i sin tur tas till intäkt för att genom en ny teknologi åter utveckla nya vapen. Man hamnar i en rustningsspiral. En viktig kontroll av nedrustningsverksamheten förutsätter därför en kontroll av de tidigare faserna, nämligen de teknologiska studierna och utvecklingsarbetet. Av särskild vikt är att fortsätter att driva kampen mot vad som kallas inhumana vapen. Under den socialdemokratiska regeringen inrättades för vårt eget försvars del en expertgrupp för att från denna aspekt granska svensk vapenutveckling. Trots det betydande motståndet från bl. a. stormakterna bör denna fråga drivas aktivt internationellt. Den nämnda utvecklingen har ett starkt samband med den internationella vapenhandeln, vars omfattning ökar starkt. ger kontinuerligt redovisningar härom. Vapenhandeln domineras, liksom kapprustningen, av supermakterna, och den har alltmer blivit en metod att 1978/79: 594 vinna inflytande över andra länder; detta gäller särskilt . Spridningen av konventionella vapensystem måste behandlas i nedrustningssammanhang. I en särskild motion tar vi upp behovet av en översyn av de svenska reglerna om krigsmaterielexport. Restriktivitet i fråga om vapenexport är av betydelse för den svenska nedrustningspolitikens trovärdighet. I vår partimotion om nedrustningsfrågor föreslås bl. a. att en svensk strategi för det internationella nedrustningsarbetet på formuleras. Detta kommer bl. a. att kräva ökade forskningsinsatser. Ett vidgat samarbete och samordning av utredningsresurserna med övriga nordiska länder bör även eftersträvas. Det framstår också som än mer nödvändigt att engagera den allmänna opinionen för det internationella nedrustningsarbetet. I den nämnda motionen föreslås därför ökade resurser för nedrustningsverksamheten. Vidare läggs förslag om att 4 milj. kr. anvisas till bidrag till information om internationell nedrustning. Viktiga delar i vår konfliktavvärjande och fredsbevarande säkerhetspolitik är självfallet en fast och alliansfri utrikespolitik, en aktiv biståndspolitik och en handelspolitik som med beaktande av de krav vår försörjningsberedskap ställer kan utformas för att överbrygga klyftor mellan nationerna. I det följande avsnittet behandlar vi totalförsvarets roll i säkerhetspolitiken. Vi har i det föregående avsnittet redovisat vår syn på de skilda delarna av säkerhetspolitiken. Inom denna behövs också ett totalförsvar. Vårt lands geografiska läge, mellan de militära maktblocken, ställer särskilda krav på svensk utrikes- och försvarspolitik. Det saknar inte betydelse att vi upprätthåller en strikt alliansfri utrikespolitik och att vi har resurser att hävda vår frihet och vårt oberoende i händelse av konflikter och kriser mellan de båda militärblocken. Stabiliteten i vår del av världen främjas av att har ett efter våra förhållanden starkt och balanserat totalförsvar. Den socialdemokratiska linjen i försvarspolitiken innebär ingen avvikelse från denna målsättning. Det nordiska området har ett betydande strategiskt intresse. Det beror bl. a. på den sovjetryska militära uppbyggnaden på , motiverad av strategiska skäl, och den ökade ekonomiska aktiviteten i dessa farvatten. Dessa förhållanden synes i sig ha lett till ökade kontakter av olika slag, främst mellan och . Från svensk sida bör man inte överdriva betydelsen av denna nya situation för vår del. Men det kan vara angeläget att framhålla att för att stabiliteten i skall kunna bevaras bör alla berörda stater i området vara varsamma med ändringar i sin politik för den aktuella regionen. 1978/79: 594 Ett svenskt totalförsvar står inför många olika uppgifter vid kriser och konflikter i vår närmaste omvärld. Det skall möjliggöra en rimlig försörjning. Befolkningen skall kunna skyddas och undsättas vid hot och angrepp. Kränkningar av gränser och territorium skall kunna avvisas. Totalförsvaret skall tillsammans med säkerhetspolitikens övriga instrument genom sin sammansättning och styrka kunna avhålla från hot och angrepp men också kunna möta sådana. Som en följd av att vi upprätthåller en försvarsorganisation har vi möjligheter att förse FN med militär trupp m. m. att sättas in vid olika krishärdar. Bedömningen av totalförsvarets styrka och avvägningen mellan dess olika delar är bl. a. beroende av vilka situationer man kan räkna med att vårt land kan ställas inför. Få föreställer sig visserligen att en omedelbar risk för krig eller annan aggression, som skulle vara riktad mot , är aktuell. Men ingen kan i förväg med säkerhet göra bedömningar av sannolikheten för att allvarliga kriser och konflikter berörande bryter ut och vilken karaktär de i så fall kan komma att få. Det krävs därför att vi i försvarsplaneringen beaktar olika alternativ utan att låta t. ex. konsekvenserna av vissa särskilt studerade angrepps- och krisfall få bli styrande för totalförsvarets utformning och uppbyggnad. I krislägen måste varje medborgare göra personliga insatser och uppoffringar, anpassade till envars personliga förutsättningar och de skilda totalförsvarsgrenarnas behov. Under fredstid kan kraven på insatser bli olika stora. Det militära försvaret ställer de mest långtgående kraven, både antals- och tidsmässigt. Som en grund för detta tjänar den allmänna värnplikten. Den kan ge det militära försvaret bredd och kvalitet, men den är också en viktig garanti för att försvarsmakten blir föremål för en folklig insyn, kontroll och påverkan. För att folkförsvaret skall kunna fungera väl krävs inte bara en god utbildning, en fungerande organisation och lämplig materiel utan även att de värnpliktigas ekonomiska och sociala förhållanden förbättras samt att deras utbildning demokratiseras. Dessa senare frågor behandlas i en särskild motion. Men även för andra delar av totalförsvaret behövs med stöd likaså av en pliktlagstiftning omfattande förberedelser i fredstid. Vi återkommer härtill i det följande. Totalförsvaret kan inte uteslutas från en samhällsekonomisk eller statsfinansiell bedömning. De alltmer försämrade statsfinanserna som följt av det borgerliga regeringsinnehavet är ett tungt argument för en stark sparsamhet när det gäller försvarsutgifterna. I det följande lägger vi fram förslag som innebär en annan omfattning och avvägning av resurserna till totalförvaret. Ett lands försvarsförmåga kan inte bara mätas i ekonomiska eller andra materiella termer. Den är i minst lika hög grad beroende av i vilken utsträckning människorna känner gemenskap med samhället och av att det förs en rättfärdig social och ekonomisk politik. Det är oroande att 1978/79: 594 undersökningar som utförts av försvar visar en minskad försvarsvilja och ett minskat förtroende för samhället som sådant. Den borgerliga politiken, som lett till sänkt levnadsstandard för stora folkgrupper, oro och ökande klyftor i samhället, har inte stärkt försvarsviljan. Det djupt olustiga och statsfinansiellt oansvariga spelet i flygplansfrågan från de borgerligas sida kan likaså bedömas ha haft negativa effekter. Det är mot denna bakgrund desto angelägnare även för försvarets del att det förs en politik som återvinner framtidstron, återskapar tryggheten i det svenska samhället och stöder samhällssolidariteten. 4.1 I våra motioner 1976/77: 1504 och 1977/78: 429 har vi redovisat socialdemokratins syn på det militära försvarets utveckling. Vi har därvid betonat den allmänna värnplikten som grund för vår försvarsförmåga. När det demokratiska samhället finner sina grundläggande värden satta på spel i tider av kriser och andra hot mot dess frihet och oberoende, måste det träda upp till försvar. Detta kan bara utövas av folket självt. En stark och levande demokrati kan inte överlåta åt andra att utöva försvaret. Den demokratiska insynen och kontrollen av försvaret skulle kunna vidgas genom ett ökat lekmannainflytande, bl. a. genom inrättande av en lekmannastyrelse för det militära försvaret. Ett väl utvecklat folkförsvar med en till detta avpassad teknik spelar också en viktig roll för att understryka det övergripande målet för vår säkerhetspolitik, nämligen att vi är ett alliansfritt land som inte hotar någon annan stat. Själva utformningen av det militära försvaret med en organisation vilken har stor motståndskraft mot en inledande bekämpning men som inte kan sättas in för snabba insatser understryker den defensiva karaktären av vårt försvar. 4.2 fattade beslut om försvarets inriktning för budgetåren 1977/781981/82. I den socialdemokratiska partimotionen 1976/77: 1504 och i försvarsutskottets reservationer redovisade vi en rad olika åtgärder, varigenom det skulle vara möjligt att hålla en lägre ram och därigenom undvika den höjning av försvarskostnaderna som de borgerliga partierna genomförde. För vår del håller vi fast vid den inriktning av det militära försvaret vi där förordade och därmed också vid de ekonomiska ramar som vi anser det militära försvaret bör förfoga över under de återstående åren av försvarsbeslutsperioden. Vi behandlar närmare ramfrågorna i avsnitt 6 i denna motion. En av de viktiga frågor som man avsåg besluta om i samband med försvarsbeslutet är fortfarande öppen, nämligen frågan om ett nytt attackflygsystem. Långhalandet i denna fråga fortsätter. 1978/79: 594 försvarsutredning hade sorn en av sina viktigaste uppgifter att behandla frågan om nytt attackflygsystem. Utredningen rekommenderade en vidareutveckling av JA 37 till ett nytt medeltungt attackflygplan (A 20), vilket också beslöt 1977 efter förslag i detta års försvarsproposition. De borgerliga ledamöterna i utredningen kunde emellertid inte ena sig i fråga om anskaffande av ett nytt skolflygplan/lätt attackplan efter nuvarande skolflygplan (SK 60). De rekommenderade fortsatta studier kring projektet , medan de socialdemokratiska ledamöterna i utredningen motsatte sig detta, bl. a. på grund av de höjda försvarsanslag projektet skulle kräva. Av den socialdemokratiska regeringens programplanedirektiv framgick också denna ståndpunkt. Den borgerliga regeringen kunde inte ena sig i flygplansfrågan. Den hänsköts till den s. k. B3LA-beredningen som också fick i uppdrag att göra en bedömning av A 20-projektet. Trots att det således i realiteten blev fråga om att göra om försvarsutredningens arbete i denna viktiga fråga, ställdes socialdemokraterna utanför utredningsarbetet. Detta handlande visade att de borgerliga partierna inte var inställda på att nå samförstånd. B3LA-beredningen klargjorde ånyo att det inte var möjligt att inom den beslutande försvarsramen genomföra . Befintligt utredningsunderlag och kalkyler får anses vara helt entydiga på denna punkt. Beredningens redovisning av uppgifterna avseende övriga flygplan var förvånande. Man belastade t. ex. flygplanet A 20 med kostnadsposter som B3LA befriades från. Därmed kom B3LA att framstå i mer gynnsam dager. Och likväl skulle som sagts ett betydande medelstillskott över försvarsramen krävas för ett genomförande av B3LA. Trots att ett betydande material rörande flygplansfrågan då fanns kunde trepartiregeringen fortfarande inte enas. Man sköt ånyo frågan ifrån sig, den här gången till en utredning, kallad flygindustrikommittén, som även innefattade företrädare för det socialdemokratiska partiet. I propositionen 1977/78: 95 föreslog trepartiregeringen att ytterligare 350375 milj. kr. i löpande priser skulle läggas ut på A 20 och B3LA intill . Detta belopp var i stort sett det tredubbla mot vad som dittills lagts ned. Av de angivna medlen satsades också praktiskt taget allt på utvecklingsarbetet för B3LA. En betydande forcering har alltså skett av utvecklingsarbetena, trots att något politiskt beslut inte förelåg eller föreligger om att B3LA skall komma till stånd. som regeringen sade sig vilja eftersträva handlingsfrihet band man alltså alltmer pengar i . Vad man gjort är att successivt beskära handlingsfriheten och söka tvinga igenom detta kontroversiella och dyra projekt. Det har i efterhand också visat sig att den moderate försvarsministern lämnat missvisande uppgifter i den aktuella propositionen beträffande avtal med industrin om prissättningen på utvecklingsar 1978/79: 594 beten för B3LA samt på serieproduktionen av . Även förre statsministern har i lämnat missvisande uppgifter i denna fråga. framkom även att den borgerliga trepartiregeringen tagit initiativ till överläggningar om ett militärt utvecklingssamarbete i fråga om flygplan med . Detta land, som är paktanslutet, tillämpar principer för sin vapenexport som är helt främmande för motsvarande svensk lagstiftning och bl. a. har resulterat i omfattande vapenexport från till . Trots detta kunde således de borgerliga partierna tänka sig ett samarbete med . Ensamma i regeringsställning tycks dock här ha ångrat sina äventyrligheter. I efterhand har också flygindustrikommittén uttalat sig mot ett omfattande samarbete av detta slag. betänkande visade att det var möjligt att genomföra tillverkning och drift av A 20-systemet. De socialdemokratiska ledamöterna i kommittén hävdade därför att planeringen borde inriktas mot en anskaffning av detta system. Kommande förhandlingar skulle få avgöra vilket antal A 20-divisioner som kan anskaffas och vilka modifieringar i JA 37-systemet som behöver göras. Om kostnaderna inte kan hållas inom försvarsekonomiska gränser kan det bli nödvändigt att i den fortsatta planeringen pröva också en livstidsförlängning av AJ 37-divisioner och/eller utökning av JA-serien. I ett särskilt yttrande pekade de socialdemokratiska ledamöterna dessutom på att den borgerliga uppskovspolitiken inte innehållit några försök att finna alternativ sysselsättning vid berörda företag. Kommitténs arbete innebar i denna del flera framsteg genom att man pekade på en rad olika projektområden där insatser borde kunna göras; dessa förslag har sedan tagits upp av regeringen genom tillkallande av en särskild delegation. Kommittén uttalade sig också för en samordning av erforderliga resurser för den flygindustriella verksamheten. Praktiskt taget som flygindustrikommitténs betänkande publicerades gick flygindustrin och ut med uppgifter om att det skulle finnas ett alternativ till B3LA, som skulle hålla sig inom beslutade försvarsramar. Detta nya alternativ kallat SK 38/A 38 har hos materielverket inte kommit till genom beslut av statsmakterna utan efter muntligt uppdrag av den tidigare försvarsministern. Vi finner detta förfarande, liksom över huvud taget dennes handlande i flygplansfrågan, utomordentligt anmärkningsvärt. Inte heller folkpartiregeringen har efter flygindustrikommitténs material vågat ta ett slutligt ställningstagande. Ett ytterligare utredningsarbete skall nu äga rum, genom överbefälhavaren. I vissa avseenden görs i utredningsuppdraget vissa medgivanden till den socialdemokratiska ståndpunkten. Sålunda klargörs att SK 38/A 38 inte är annat än B3LA. Det är betalningarna som omfördelats i tiden. 1978/79: 594 ett egenutvecklat jaktflygplan skall följa på ett ev. B3LA i en eller annan form avvisas i praktiken. Osäkerheten om utvecklingsarbetenas kostnader har redan på detta stadium lett till att man diskuterar färre divisioner, än de ursprungliga nio. Därtill vill vi foga att det är ovisst om den särskilda beväpning som diskuterats för systemet kan förverkligas av tekniska skäl, eftersom den lagts sist i planeringen. De borgerliga partiernas handlande i flygplansfrågan har inneburit ett slöseri med både tid och pengar. Särskilt de åtgärder som trepartiregeringen och dess försvarsminister genomdrev har allvarligt skadat förtroendet för försvaret. Det har dessutom skapat en osäkerhet som inneburit allvarliga nackdelar för försvarets långtidsplanering. Det är därför nödvändigt att nu definitivt tar ställning och säger ett slutgiltigt nej till en egen utveckling av ett lätt attack/skolflygplan. Skulle man besluta om ett sådant, tvärtemot vår uppfattning, finns det en betydande risk för att vi inte kan behålla principen med värnpliktssystemet. Detta skulle enligt vår mening strida mot den utveckling till ett folkförsvar som innebär högsta möjliga försvarseffekt inom tillgängliga ekonomiska ramar och som vi därför ställer oss bakom. 4.3 I våra partimotioner till 1977 och riksmöten har vi beträffande det militära försvarets inriktning bl. a. framhållit att det bör vara ett neutralitetsförsvar, inriktat på att skydda vår självständighet, och därvid ett djupförsvar med möjligheter till kraftsamling vid gräns och kust. För att en försvarsorganisation, grundad på allmän värnplikt, skall kunna fylla sin uppgift krävs en väl fungerande utbildnings- och övningsverksamhet som också i största möjliga utsträckning beaktar de kunskaper och erfarenheter de värnpliktiga har från utbildning och yrke. Det är också viktigt att pågående arbete för att utveckla och förbättra metoderna för utbildning och ledarskap förs vidare.