mot · G3021260 · 1979-01-01 00:00:00 — Motion 1979/80:1260 Med allt tätare mellanrum blir vi hårdhänt påminda om att våldet utgör en del av verkligheten omkring oss. Våldet i skolan avsätter ibland tidningsrubriker som för tillfället avspeglar en utveckling mot ökat våld. Vad som gör mindre väsen av sig är den smygande tendensen till ökat bruk av våld och hot om våld som sprider rädsla och otrygghet. För skolans del har lärarorganisationerna för länge sedan pekat på denna skrämmande tendens. Alla är på det klara med att den oro och viisenhet beträffande normer som i sin yttersta tillämpning exploderar och exponerar sig i grovt öppet våld dels existerar i andra destruktiva former innan det nått så långt, på samma sätt som isberget existerar, inte bara dess topp, dels finns i samhället utanför skolan som inte heller kan utestänga våldet. Det är lätt att i det här sammanhanget peka på samhället som det nu en gång är uppbyggt med alla sina fel och brister som roten till det onda. Även om det är sant så är det en sanning på lång sikt som lätt inger en känsla av vanmakt. Men när det gäller åtgärder mot våldet efterlyser man något som kan göras snart och effektivt i en akut situation. Saknar samhället medel att gripa sig an kampen mot de destruktiva attityder som tycks sprida sig och förgifta många miljöer? En framkomlig möjlighet att åstadkomma en attitydförändring hos ungdomar är kanske en kampanj där de unga känner att hela samhället står bakom kampen mot våldet. Det finns säkert en elementär värdegemenskap grundad på kända begrepp som solidaritet, hänsyn och medkänsla, varur normer kan spira fram, möjliga för var och en att självmant anamma och införliva med den egna personen. En kampanj med en sådan inriktning, bedriven i skolans närsamhälle, kommer till slut ändå att ha en mycket begränsad effekt om inte kravet på samhällsansvar vidgas till att gälla en av de verkligt stora attitydpåverkarna och normsändarna i vårt samhälle, nämligen filmen. I verkligheten är situationen den att så länge den nedbrytande påverkan fullkomligt ohämmat får fortsätta, blir kampanjförsök av kortvarig verkan och ett slag i luften. Antagandet att nöjesvåldet föder verkligt våld är inte strikt vetenskapligt bevisat, men indicierna som antyder ett samband hopar sig. Filmen har lämnat sitt bidrag. Att forskare ofta i missriktat nit att uppnå vetenskaplig exakthet omger sina resultat med vissa reservationer kan lätt utnyttjas av dem som vill tjäna pengar på våldsutbudet. Dessa forskningsresultat uppvisar en tillräcklig grad av samstämmighet inom den begränsade ram för exakthet som empiriska studier erbjuder. Samstämmigheten är fullt tillräcklig för att väcka oro också hos dem som erfarenhetsmässigt konstaterar sambandet mellan nöjesvåld och verkligt våld, spår som förskräcker. Att en kraftigt suggestiv framställning av våldet på film har en impulsgivande inverkan på vissa grupper av människor är väl ganska självklart av samma anledning som man räknar med att reklamfilmen har det. Varför skulle man annars visa den? Även om den grupp som blir påverkad av våldsfilm är liten, uttryckt i procent, så är det väsentligare att, eftersom filmen är ett massmedium som når miljoner med sin genomslagskraft, antalet påverkade i absoluta tal blir mycket stort. En annan grupp som inte låter tala om sig så mycket är offren för det tillämpade våldet som oftast göms och glöms i tystnad. Frågan är ändå om samhället som helhet, den unga lättpåverkade generationen i synnerhet, inte utsätts för en långsiktig, genomgripande påverkan som obevekligt förändrar och brutaliserar förhållandet människor emellan. Om det förhåller sig så är det en trygghetsförlust för den svage och ängslige i vårt samhälle. Man har länge talat om Aniaramänniskor. Det är nog få människor som på egen hand kan leva upp till den hårdkokta tuffhetens människoideal. Men det finns troligen fler som i grupp kan uppleva en identifikation av det idealet. Men den grupp är säkert störst som kan förnimma den, låt vara subjektiva, osäkerheten och ängslan som lätt sprider sig utmed gator och torg. Om det är så att våldet utövar en direkt och indirekt påverkan så att det både avtrubbar känslan inför åsynen av utövat våld och stimulerar genom modeller, mönster och efterhärmning till andra former av våld, då borde också motsatsen kunna bli fallet. Föreligger inte här en fantastisk utmaning som kunde skapa positiva förebilder att ta efter? Det är inte sedelärande berättelser man är betjänt av utan det djupare motivet: hur människor kan upprättas i självaktning och värdighet. Filmen har ett samhällsansvar. Det följer av de samband som tidigare refererats. Det följer också av de anspråk på att vara en del av kulturlivet som filmens förespråkare i vissa sammanhang framställer. Av detta borde också följa att kravet på filmen som en kulturyttring medför konsekvenser för filmbranschens hela utbud. Ett sådant krav är inte orimligt, dels med tanke på filmens stora inflytande på attityder och värderingar, dels på att de kulturpolitiska principer som en enig riksdag beslutat om bör gälla för filmen som för kulturlivet i övrigt, och dels med hänsyn till att den marknad som samhället er bjuder filmproducenter och distributörer att verka på måste motsvaras av ett anspråk på socialt ansvar. När filmens samhällsansvar och kulturpolitiska uppgift diskuteras är det inte i första hand censurens avskaffande som bör tas upp. Förslag i den riktningen har inte saknats. Medvetandet om de effekter som en ohämmad våldsförkunnelse med massverkan som filmen är mäktig borde lägga sordin på sådana förslag. Vad som upplevs som alltmer angeläget är att finna framkomliga vägar för det ansvar som samhället har rätt att ställa gentemot filmbranschen. En frihet som aningslöst missbrukas, utan tanke på dess verkan på människors fysiska och psykiska hälsa, med vinstintresset som enda drivfjäder måste begränsas. Frågan är inte om utan hur det skall ske. Att ersätta det nuvarande censurförfarandet med en ineffektiv efterhandsgranskning av domstol är föga meningsfullt. Man har framkastat förslaget att filmen som i många avseenden liknar televisionen via ett avtal borde förpliktigas till samma normer som gäller RadioTV, vari omnämns deras centrala ställning i samhället, deras betydelse för den fria åsiktsbildningen och för kulturens utveckling. Om filmen underkastades sådana villkor skulle inget ovärderligt gå förlorat, yttrandefriheten och rätten att kritisera samhället hotas inte. Vad som däremot skulle kunna hävdas vore att en gränsdragning gjordes mellan det som bör visas och inte visas precis som när det gäller TV-programmen. En framkomlig väg vore att en överenskommelse träffades mellan företrädare för samhällets intresse och filmbranschen. En sådan överenskommelse gjordes mellan , lekmiljörådet och leksaksbranschen, genom vilken utbudet av krigsleksaker stoppades och leksaksbranschens sociala ansvar manifesterades. En insikt om att något måste ske vaknar . Föräldrar och skola kan inte ensamma axla ansvaret att rida spärr mot nedrivande krafter. De får inte lämnas i sticket. Alla goda krafter i samhället måste tas i anspråk. I då man självklart räknar med företagens samhällsansvar, då samhället ställer upp på så många sätt och då kraven på den fysiska miljön stiger, blir det också naturligt att filmbranschens samhällsansvar accentueras, att samhället hävdar en acceptabel andlig och kulturell nivå. Med hänvisning till ovanstående hemställs att hos regeringen begär initiativ syftande till ett avtal mellan staten och filmbranschen beträffande filmbranschens samhällsansvar.