mot · G202403 · 1979-01-18 00:00:00 — av m. fl. om vissa konstitutionella frågor har ett omfattande reformarbete på det konstitutionella området ägt rum. Arbetet har syftat dels till att genomfora förändringarav betydelse för utveckling och fördjupning av det demokratiska statsskicket, dels till att grundlagfästa spelregler som utformats i praxis. Exempel på det förra är övergången till en enkammarriksdag som utses genom ett riksproportionellt valsystem. Exempel på det senare är parlamentarismens inskrivande i grundlagen. Det kan med tillfredsställelse konstateras att de viktigaste förändringarna, exempelvis införandet av enkammarriksdagen, har kunnat beslutas under bred politisk enighet. Denna enighet har emellertid uppnåtts genom kompromisser, som medfört lösningar som kanske av flertalet inblandade redan vid tillkomsten inte betraktades som tillfredsställande. Exempel härpå är den gemensamma valdagen. Det finns också exempel på frågor som diskuterades i författningsdebatten och behandlades i utredningar men som inte resulterade i några egentliga reformer. Detta gäller bl. a. förslaget om tillskapandet av ett utvidgat folkomröstningsinstitut. Det finns också företeelser i svenskt statsliv som borde bli föremål för en närmare belysning ur konstitutionell synvinkel. Detta gäller bl. a. de centrala verkens ställning och funktion i ett parlamentariskt och demokratiskt statsskick. Vi finner det angeläget att grunden nu läggs till ett fortsatt konstitutionellt reformarbete i syfte att ytterligare stärka och utveckla folkstyret. Det är därför enligt vår mening nu dags att igångsätta det härför erforderliga beredningsarbetet. Sedan 1954 års författningsutredning framlagt sitt huvudförslag 1963 initierades från socialdemokratiskt håll en diskussion om "det kommunala sambandet. Man torde härmed ha avsett att valsystemet borde vara så utformat att de kommunala valen kunde inverka på sammansättningen av . Ett sådant samband fanns genom valen till första kammaren i tvåkammarsystemet. Förslagen motiverades med det nära sambandet mellan kommunal- och rikspolitik. Frågan fick sin politiska lösning genom en kompromiss mellan de fyra stora partierna om genomförandet av en författningsreform, som innebär övergång till enkammarriksdag, vald på en för riksdag och kommunala församlingar gemensam valdag. Uppgörelsen om en gemensam valdag tillfredsställde egentligen inte någon av parterna. Betraktat ur dagens perspektiv torde få vilja hävda att den gemensamma valdagen tillgodoser något behov av kommunalt inslag i rikspolitiken. De diskussioner som förekommit i exempelvis den kommunalekonomiska utredningen om årliga formaliserade kontakter om ekonomin mellan statsmakterna och kommunerna visar bl. a. på detta. Däremot kan hävdas att systemet med gemensam valdag medverkar till att de kommunalpolitiska frågorna trängs undan i valdebatten. För att inte tiden mellan allmänna val skulle bli för lång ansågs det nödvändigt att kombinera införandet av en gemensam valdag med en förkortning av mandatperioden till . Många bedömare anser att så korta mandatperioder inverkar menligt på stabiliteten i det politiska arbetet. Regeringen tog initiativet till en belysning av den gemensamma valdagens effekter på den kommunala demokratin. Den nya kommunaldemokratiska kommittén har som en av sina huvuduppgifter att göra en sådan utvärdering. Det konstateras dock redan i kommitténs direktiv att överväganden om den gemensamma valdagen och den treåriga mandatperioden i hela dess vidd är av sådan karaktär att det måste falla inom ramen för ett utredningsarbete som mer klart inriktas på författningsfrågor. Erfarenhet föreligger nu från tillämpningen av den gemensamma valdagen vid tre val. Tillräckliga erfarenheter torde också föreligga i fråga om den treåriga mandatperioden. Tiden för en allsidig prövning av det system som infördes som en kompromissprodukt i samband med den partiella författningsreformen 1968/69 är därför inne. Krav härpå har också allt oftare rests i den allmänna politiska debatten. För att folkstyret skall kunna fungera i moderna stater måste det i huvudsak utformas som en representativ demokrati. Det nuvarande svenska statsskicket tillgodoser högt ställda krav härvidlag. Detta utesluter emellertid inte att det kan finnas goda skäl för att komplettera det representativa valsystemet med inslag av direkt demokrati. Vissa frågor har en sådan karaktär att det är lämpligt att hela folket får tillfälle att ta direkt ställning i sakfrågan, och det förekommer att det är osäkert om riksdagsmajoritetens uppfattning i enskilda sakfrågor motsvarar väljarmajoritetens. Erfarenheter vittnar härom. Folkomröstningar innebär dessutom en stimulans för det politiska intresset och ger goda förutsättningar för mer omfattande information i viktiga sakfrågor. F. n. ger regeringsformen möjlighet att anordna rådgivande folkomröstning (8 kap. 4 §). har framlagt förslag om möjlighet till beslutande folkomröstning i grundlagsfrågan. Det är angeläget att detta förslag genomförs. Det finns emellertid enligt vår mening skäl att vidareutveckla och stärka folkstyret i vårt land genom en utveckling av folkomröstningsinstitutet. finns många frågor att pröva i detta sammanhang. utredningar på författningsområdet har i någon mån berört dessa. En mer grundlig genomgång torde emellertid erfordras. Huvudfrågor som kräver belysning är om folkomröstning skall vara beslutande eller enbart rådgivande. Vidare måste belysas hur initiativ till folkomröstning skall tas. Skall initiativ kunna tas av en riksdagsminoritet eller t. o. m. efter ett medborgarupprop? Vi är inte beredda att nu ta ställning men finner det angeläget att dessa frågor belyses. För en smidig hantering av organisatoriska frågor kring ett folkomröstningsinstitut torde en särskild lag som i stort sett motsvarar vallagen behövas. Förslag till sådan lag bör utarbetas. Det svenska systemet med fristående ämbetsverk och affärsverk som ansvariga för centrala moment av den centrala statsförvaltningen är unikt i ett internationellt perspektiv. Systemet kan sägas ha fungerat väl eftersom det har förmått att administrera utveckling till en social och ekonomisk välfärdsstat . Det kan konstateras att varken det demokratiska genombrottet eller de senaste decenniernas konstitutionella reformarbete har berört de centrala ämbetsverkens principiella ställning och funktion. författningsreformer belyste aldrig ämbetsverken. Samhällets ökade komplexitet har emellertid successivt förändrat verkens roll i samhället. Det finns exempel på verk som etablerat sig som självständiga opinionsbildare inom sin sektor. Vi finner det angeläget att belysning av verkens funktion och ställning från konstitutionell synpunkt kommer till stånd. Det kan alltså konstateras att ett verk inte sällan spelaren klart politisk roll. Det är därför naturligt att överväga verkens ledningsfunktioner mot denna bakgrund. De möjligheter till stark personlig maktutövning reellt och formellt som tillkommer flertalet generaldirektörer saknar motsvarighet i de delar av svenskt samhällsliv som berörts av det demokratiska genombrottet, dvs. riksdag, regering och folkrörelser. För verk med uppgifter inom centrala politiska områden är det angeläget att styrelsen får en sådan sammansättning att den återspeglar folkets i val uttryckta uppfattningar. Detta ligger väl i linje med de demokratiska grundprinciperna i vår nya författning. Det förhållandet att uppdraget att vara ordförande i styrelsen och chefstjänsteman i de flesta verk tillkommer en och samma person, generaldirektören, innebär en sammanblandning av förtroendemannafunktioner och tjänstemannafunktioner som i regel inte accepteras inom andra samhällsområden där demokratin verkar. begärde efter en centermotion en beskrivning och analys av den statliga förvaltningsorganisationens uppbyggnad (KU 1977/78:38). Enligt uppgift har förvaltningsutredningen getts i uppdrag att göra denna analys. Vi anser att denna analys senare bör ligga till grund för ett utredningsarbete av konstitutionell karaktär i syfte att stärka den demokratiska utvecklingen i den centrala del av statsmakten som finns i verken. De frågor som vi belyst i det föregående anser vi motiverar tillsättande av en forfattningsutredning. En sådan utredning bör ha den gemensamma valdagen, mandatperiodens längd och tillskapande av ett folkomröstningsinstitut som huvuduppgift. När förvaltningsutredningens analys av verken föreligger bör de konstitutionella övervägandena angående deras funktion och ställning göras av denna forfattningsutredning. Utredningen bör vara oförhindrad att dessutom ta upp andra konstitutionella frågor. Exempelvis kan regeringsbildningsfunktionen nu studeras mot bakgrund av de två regeringsskiften som inträffat som den nya författningen tillämpats. Behovet av obligatorisk regeringsbildningsprocess i anslutning till riksdagsval är också en sådan fråga som aktualiserats och som bör kunna belysas i en forfattningsutredning. Med hänvisning till vad som ovan anförts hemställs att hos regeringen anhåller att en forfattningsutredning tillsätts för att 1. utvärdera och föreslå erforderliga ändringar angående den gemensamma valdagen och den treåriga mandatperioden, 2. utarbeta förslag till ett grundlagsfäst folkomröstningsinstitut 3. att i övrigt överväga förslag i syfte att stärka demokratin. () () () () . H. () MAJ () () () ()