mot · G2021614 · 1979-01-25 00:00:00 — av m. fl. om ändring av lagen om skatteutjämning En fungerande huvudstadsregion är ett nationellt intresse. Den svenska rikspolitiken har i mycket präglats av en negativ inställning till . Stagnationsåren föranledde inga motåtgärder från statsmakternas sida. Tvärtom har utflyttningen av statliga verk fullföljts trots stark kritik. möter nu delvis nya problem. I takt med att befolkningen åter börjar öka, om än i betydligt långsammare takt än under det expansiva 60-talet, finns det åter risk för en bostadsbrist. Behovet av arbetskraft inom den offentliga servicen kommer inte att täckas av den förväntade befolkningsökningen. ökar skevheten på arbetsmarknaden genom att tillverkningsindustrins redan låga andel sjunker. Vissa åtgärder har dock varit positiva. Ett skärgårdsstöd har införts. Trepartiregeringen har avvärjt ett snabbt nedläggningsbeslut i Bromma-frågan genom att starta en rad studier, som kommer att resultera i ett fullständigt beslutsunderlag. Åtgärder har vidtagits för att sprida de statliga arbetstillfällena utanför regionens kärna och därigenom skapa en bättre inomregional balans. krävs dock betydligt kraftfullare insatser för att vårt land skall fl en bättre fungerande huvudstadsregion. Vi vill redan inledningsvis framhålla vår oro över att nya propåer om ytterligare utflyttning av statliga verk framställts. De regionalpolitiska effekterna som kan åstadkommas genom detta är försumbara. är kostnaderna för en eventuell utflyttning betydande inte minst genom de effektivitetsförluster som uppstår. Svårigheten att rekrytera kvalificerad personal ökar. Den utflyttning som ägt rum har i många fall skapat svåra personliga tragedier. Vi kommer därför att motsätta oss ytterligare utflyttning av statliga verk till andra regioner om förslag härom skulle framföras. Ett mått som väl illustrerar den ekonomiska aktiviteten i en kommun eller region är utvecklingen av skatteunderlaget. Den genomsnittliga årliga skatteunderlagstillväxten var i , vilket kan jämföras i hela riket. första hälft vidgades skillnaden mellan länets och rikets skatteunderiagstillväxt och var 1975 resp. . beräknas skattekraftstillväxten öka till för riket. beräknas få en skattekraftstillväxt på . Skillnaden mellan länet och riket i sin helhet har sålunda stigit Genom sin struktur har en storstadsregion ett större behov av offentlig service. Trafikapparaten kräver ett högt inslag av kollektivtrafik och den höga förvärvsfrekvensen bland kvinnor ökar behovet av omsorg och vård, för att ta två exempel. Detta i kombination med den ogynnsamma skatteunderlagsutvecklingen har medverkat till att landstingsskatten i är 1978 jämfört med 11,39 för landet i sin helhet. Enligt LKELP (landstingskommunal ekonomisk långtidsplanering) 1978 beräknas utdebiteringen öka till 1983, att jämföra med 15,11 för landets samtliga landsting (inklusive ). Skatteutjämningsbidragen syftar till att utjämna kommunernas ekonomiska förutsättningar. F. n. förbereds ytterligare insatser på detta område efter förslag av kommunalekonomiska utredning (SOU 1978:78). De ordinarie skatteutjämningsmedlen tillfaller i mycket liten utsträckning. Vissa av länets kommuner brottas emellertid med avsevärda problem, bl. a. på grund av snabb expansion av bostadsbyggandet. Regeringen har också beviljat stora extra skatteutjämningsbidrag till främst . Vi anser detta stöd angeläget. har med stöd av en speciallag beslutat att stödja vissa av länets kommuner ekonomiskt. har fördelat ca 195 milj. kr. av landstingsskattemedel på 13 av länets 23 kommuner. Rent principiellt vill vi framhålla att systemet som sådant gör till en överkommun i regionen, eftersom tillerkänts rätt att fördela skattemedel till kommunerna. Det strider mot uppfattningen att kommunerna och landstingskommunerna skall vara jämställda vad gäller kompetens. Det är också sannolikt att den inomregionala skatteutjämningen lett till en större konsumtion än vad som annars skulle varit fallet. Det innebär att intentionerna att bromsa den kommunala kostnadsutvecklingen motverkas. De kommuner i som får bidrag av gynnas i förhållande till motsvarande kommuner i andra delar av landet. På motsvarande sätt missgynnas invånare som får sin landstingsskatt höjd utan att de kan tillgodogöra sig detta då de bor i andra kommuner. När regeringen fördelade de särskilda skatteutjämningsbidragen tog man emellertid uttryckligt hänsyn till beslut. Sålunda avslogs ansökningarna från , , och kommuner. och fick sina bidrag reducerade i förhållande till 1978 med 12,0 resp. 4,2 milj. kr. Detta innebär att ett stöd som normalt betalas av hela landets skattebetalare nu till vissa delar enbart belastar skattebetalarna i . Lagen om skatteutjämning i är tidsbegränsad och upphör att gälla . Enligt vår uppfattning kan så starka skäl anföras mot den inomregionala skatteutjämningen att begär att regeringen återkommer med förslag att ändra lagen så att den endast ger möjlighet för skatteutjämning med lån och inte med bidrag. Det var också den form av skatteutjämning som moderater från motionerade om 1978. Vid val av tidpunkt för den ändrade lagen bör naturligtvis de berörda kommunernas speciella förhållanden särskilt uppmärkammas Regionens befolkningsutveckling har undergått drastiska förändringar . Efter ett expansivt 60-tal med bl. a. en flyttningsvinst på 13 000 personer hade regionen 1,48 miljoner invånare 1970. Under 70talets första år förbyttes emellertid flyttningsvinsterna till flyttningsförluster. Befolkningen uppgick till 1,49 miljoner. Den marginella ökningen uppstod genom födelseöverskott och inflyttning från utlandet. Förändringen innebar att framtidsprognoserna kraftigt fick revideras. Ett stort antal tomma lägenheter uppstod och kommuner som fick problem att ekonomiskt klara de investeringar som den tidigare expansionen medfört. har emellertid trenden vänt något. har befolkningen ökat med 23 000 personer. Denna ökning beror på invandring från utlandet (24 000) och födelseöverskott (12 000). Gentemot övriga har även en flyttningsförlust (13 000). uttalade (AU 1976/77:7) att planeringen för skulle inriktas på den undre delen av en befolkningsram pål 530 000-1 590 000 invånare. Detta innebar i sigen kraftig reduktion av det planeringstal som antog 1972 som antog en befolkning på 1 600 000-1 675 000 invånare. I länsrapport 78 har fördelat befolkningen på olika åldersgrupper. En befolkningsökning enligt det lägre ramvärdet skulle jämfört med endast medge en ökning av befolkningen i arbetsför ålder med ca 12 000 personer som ökningen av befolkningen över 65 kommer att ligga på ca 40 000 personer. Av dessa är ca 26 000 , dvs. tillhör den åldersgrupp som kräver mest vård per invånare. Befolkningen under minskar i detta alternativ. En befolkningsökning enligt det högre alternativet skulle däremot innebära att hälften av ökningen, 48 000 av 96 000, skulle falla på de yrkesverksamma åldrarna som antalet barn i stället ökade något. har uttalat att länets planering bör inriktas mot det högre ramvärdet. Det ter sig alltmer uppenbart att en snabbare befolkningsökning är en förutsättning för att klara den sociala servicen i . sysselsättningsutredning har beräknat att behöver anställa drygt 20 000 personer . Då bygger detta antal på en personalökningstakt om . Som en jämförelse kan nämnas att personal ökade . Den primärkommunala arbetskraftsefterfrågan kan antas vara av ungefär samma storleksordning. Utredningen räknar med att utbudet, mätt i antalet arbetskraftstimmar, kommer att MINSKA . Dessa beräkningar bygger på riktlinjerom en planering inriktad på den lägre ramen . Även om vissa antaganden som ligger till grund för dessa kalkyler, exempelvis en arbetstidsförkortning och en lika stor inte infaller, är det uppenbart att behöver en snabbare befolkningstillväxt än vad uttalade . Arbetsmarknaden i kännetecknas av en tilltagande ensidighet. svarade regionen för 1/7 av antalet arbetstillfällen för industriarbetare. 1970 var andelen 1/10 trots att regionens andel av befolkningen totalt ökade . Andelen sysselsatta i varuproducerande näringar (begreppet innefattar tillverkningsindustri, byggnadsverksamhet samt jord- och skogsbruk) var 1975 , att jämföra för landet i övrigt. Det finns ingenting i nuvarande industriutveckling i länet som visar ett annat utvecklingsförlopp därefter. lönsamhetsstruktur är mer ogynnsam än den i övriga landet. Industrins investeringar i byggnader och anläggningar är särskilt låga. beräknar att antalet sysselsatta i tillverkningsindustri kommer att minska från ca 141 000 personer 1975 till 125 000 personer 1990. Detta innebär i kombination med ovan angiven expansion av landstingen och kommunerna att regionens arbetsmarknad får ännu sämre balans. Det är därför nödvändigt att , med revidering av sitt beslut , uttalar att planeringen av skall inriktas på 1 590 000 invånare 1985, dvs. övre gränsen i den ram som angavs 1976. Under stagnationsåren ökade antalet outhyrda lägenheter snabbt. var antalet tomma lägenheter 7 666 st. i planeringsnämnds område som är hela länet utom ytterkommunerna . harsiffran sjunkit något. Men registrerades åter en ökning. Den snabba förändringen från expansion till stagnation i bostadsbyggandet både i hela landet och vår region har emellertid inneburit att planberedskapen för ytterligare bebyggelse är dålig. har bostadsbyggandet varit under 10 000 lägenheter. När det var som högst omkring 1970 var det just under 25 000. Den stora variationen i de senaste årens bostadsbyggande måste brytas mot en jämn produktionstakt. Bostadskonsumenternas långsiktiga efterfrågan måste styra bostadsbyggandet. bör produktionen vara omkring 10 000-12 000 lägenheter . I är skillnaden mellan andelen hyresrättslägenheter och andelen bostäder med direkt eller indirekt ägande mycket stor. Således är andelen hyresrätter i bostadsbeståndet , vilket är omvänt jämfört med efterfrågan. Att ändra detta förhållande genom endast nyproduktion tar mycket . Även ett 80-procentigt småhusbyggande till 1990 ger småhus i hela regionen lägenhetsbestånd. Detta är ett förhållande som borde medföra dels en försäljning av - främst av allmännyttiga bostadsföretag ägda hyresfastigheter till hyresgäster som är villiga att gå samman i en bostadsrättsförening, dels att införa institutet äganderätt även för enskilda bostäder i flerfamiljshus. Ytterligare skäl för denna politik är det faktum att både nyproduktionen och saneringsverksamheten i centrala delar förutsätter bostadsrätt eller äganderätt om kontantinsatserna skall kunna vara realistiska för normalinkomsttagare samt om de enskilda bostadskonsumenterna skall kunna betala de boendekostnader som där blir aktuella. bör således uttala behovet av en allmän stimulans av bildandet av bostadsrättsföreningar i nuvarande hyresfastigheter samt begära att förslag till lagstiftning som medger äganderätt av lägenhet i flerfamiljshus föreläggs . beslutade att ombilda företagareföreningarna i länen till regionala utvecklingsfonder. utses av medan staten står för huvuddelen av kapitalbehovet. I statsbudgeten 1978/79 har avsatts 322 milj. kr. för fondernas lånemedel. Av dessa har 24,5 milj. kr. tilldelats regionala utvecklingsfonden i . Totalt finns i merän 7 000 verksamma industriföretag. Mer än 5 000 företag har mindre än 5 anställda. Därutöver finns ca 18 000 serviceföretag som ingår i utvecklingsfondens målgrupp. Detta innebär att utvecklingsfonden har ett betydligt större antal företag att serva utan att ha mer medel till förfogande än övriga utvecklingsfonder. Det kan inte hävdas att stockholmsföretagen vad gäller krediter skulle vara bättre gynnade än företag i andra regioner. Snarare torde kreditläget vid en total bedömning vara hårdare i storstadsregionerna än i exempelvis stödområdet där företagen förutom det ordinarie kreditväsendets resurser kan få tillgång till lokaliseringslån. För att motverka en förstärkning av den obalans som råder på arbetsmarknaden mellan varuproduktion och tjänsteproduktion är det nödvändigt att stärka utvecklingsfondens resurser. I sitt handlingsprogram skisserar fonden ett alternativ som bygger på dubbelt så stor tillgång till lånemedel än f. n. Regeringen bör enligt vår mening uttala att det bör vara antalet företag i en region som påverkar fördelningen av resurserna till de regionala utvecklingsfonderna. Att ett intresse finns att etablera nya småföretag visar inte minst den riksomfattande kampanj som handelskamrarna genomförde tillsammans med bankerna och de dåvarande företagareföreningarna. I finns dock mycket små möjligheter för dessa potentiella företagare att erhålla lokaler. En 1977 genomförd undersökning visade att det i länet totalt efterfrågades industri- och lagerlokaler. Utbudet var emellertid endast , dvs. inte mer än ca 55 96 av efterfrågan. Troligen kan en del av den i undersökningen redovisade efterfrågan räknas bort beroende på att det kan gälla företag som vill byta lokaler. Men även om den reella efterfrågan är något mindre än dessa siffror antyder är situationen allvarlig. Åtgärder för att underlätta tillkomsten av industrihus skulle innebära ett stöd för den mindre företagsamheten. Detta skulle givetvis få positiva effekter för hela landet men är särskilt angeläget i . Statliga industrigarantilån kan bl. a. beviljas för investeringar i industrihus och byggnader för industriellt ändamål. Utvecklingsfonderna kan numera ge lån med en amorteringstid och i vissa fall . Detta innebär en viss förbättring jämfört med tidigare. Mot bakgrund av ovan angivna förhållanden vore det önskvärt att ändra instruktionen så att garantilån generellt kunde beviljas med amorteringstid. Finansieringen av industrihus kan vanligen endast ske med lån till 50 96. Resterande kapital får den byggande ligga ute med och en stor del därav även efter färdigställandet. En ökning av belåningen till 75 96 vore därför önskvärd. Dessa åtgärder skulle ligga väl i linje med statsmakternas uttalade önskemål att prioritera industrins investeringar. är i många avseenden unik och har helt naturligt kommit att bli ett av de mest attraktiva områdena i landet för storstadsbefolkningen när denna söker avkoppling i rekreation. Moderata samlingspartiet fäste tidigt uppmärksamheten på de allvarliga problem som uppstod i samband med den kraftiga avfolkning som skärgården genomgått. Vi såg med tillfredsställelse att regeringen i propositionen 1975/76:88 föreslog åtgärder för att stödja skärgårdarna. 1 moderata samlingspartiets motion i anslutning till propositionen framfördes ytterligare förslag. dosåg en del av dessa. Under sjuttitalet har emellertid befolkningsmängden i skärgården sakta vuxit. De åtgärder som beslutade torde ytterligare förstärka denna positiva utveckling. Vi vill i detta sammanhang nämna ett av de krav som moderata samlingspartiet framförde i samband med riksdagsbehandlingen av skärgårdspropositionen, nämligen att skall jämställas med inre stödområdet. Vi får emellertid tillfälle att återkomma till denna fråga liksom till frågan om det s. k. skärgårdsstödet i samband med att regeringen avlämnar proposition på sysselsättningsutredningens delbetänkande Regionalpolitiska stödformer och styrmedel (SOU 1978:62). är den främsta fritidslungan för storstadens många invånare. Efterfrågan av fritidshus är stor och priserna höga. Även för inlandets del ökar efterfrågan på fritidshus. n. ca 95 000 fritidshus. I arbetet med ny regionplan för länet förutsätts en mindre ökning till omkring 100 000 fritidshus . Denna begränsade ökning står inte i rimlig proportion till efterfrågan. I har härvidlag den fysiska riksplaneringen spelat en stor roll. kommunala ambitioner att planera för fritidshus har skrinlagts efter en aktiv påverkan från statliga myndigheter. Behovet av avkoppling och av att få komma närmare naturen är grundläggande motiv för dem som efterfrågar en fritidsbostad. Gjorda undersökningar visar att efterfrågan i första hand inriktas på fritidshus med väl tilltagen tomt och med närliggande naturområden. Detta önskemål upplevs som mycket mer väsentligt än exempelvis vatten och avlopp. Även grupper på något hundratal tomter röner stor efterfrågan, medan den koncentrerade fritidsbyn företrädesvis är ett alternativ för dem som för önskar en fritidsbostad. Den ensidiga satsning på stora koncentrerade fritidsbyar som skett på många håll även i överensstämmer således inte med efterfrågan - en överväldigande majoritet vill inte byta en tätort mot en annan. Medborgarnas önskemål vad gäller fritidshusens belägenhet är mycket varierande. Det beror bl. a. på att fritidshuset för många är den fasta punkten för ett rörligt friluftsliv med inriktning på så skiftande sysselsättningar som bad och segling, skidåkning och vandring osv. Många områden, vilka utnyttjas för fritidsbebyggelse i mycket ringa eller ingen utsträckning, skulle därför kunna bli mycket begärliga från konsumentsynpunkt. beslöt 1977 i enlighet med ett gammalt moderat krav att underlätta enstaka bebyggelse i glesbygd. Därmed föreligger nu förutsättningar för en betydande ökning av fritidsbebyggelsen i inlandet. Ett spritt fritidsboende betyder mycket för att ge liv åt glesbygden. De mest centralt belägna fritidshusen har under det senaste årtiondet ofta ändrat karaktär och blivit permanentbostäder. Denna utveckling har medfört betydande problem -inte minst för kommunerna. Samma krav på service vad gäller skolskjutsar, vatten och avlopp, bibliotek osv. som i de för permanentbebyggelse planerade områdena uppkommer efter hand. Den enda väg som många kommuner ansett möjlig för att komma till rätta med dessa problem är att begränsa byggnadsrätten. En vanlig maximigräns för fritidshus är . Denna lösning är av flera skäl mindre lämplig. Alltför många familjer upplever fritidsbostaden som trång. Utbyggnadsmöjligheter saknas om familjen växer. För att lösa problemen med permanentning av fritidsbebyggelsen måste därför en annan lösning än begränsning av byggnadsrätten åstadkommas. Vi förordaratt man söker finna en sådan inom ramen för en begränsning av det kommunala serviceansvaret. Man bör sålunda i den översiktliga kommunala planeringen kunna avgränsa områden för fritidsbebyggelse, inom vilka ett begränsat kommunalt serviceansvar gäller vad beträffar exempelvis kommunikationer, vatten och avlopp etc. Den som efterfrågar fritidshus eller den som önskar bosätta sig permanent i sitt fritidshus behöver då inte avsvära sig möjligheterna till tillräckligt stor och god bostad. Vederbörande får dock acceptera att en med andra kommuninvånare fullt jämförbar service ej kan krävas. För att möjliggöra en framtida planläggning med begränsat kommunalt serviceansvar krävs en förändring av kommunallagens bestämmelser om lika behandling av kommunens medlemmar. Enligt moderat uppfattning bör båtlivet stå för sina egna kostnader. Båthamnar och andra serviceanläggningar bör drivas så att tillskott från stat och kommun kan undvaras. Kommunerna måste dock, i sin övergripande planering, tillse att behovet av båthamnar och båtuppläggningsplatser kan tillgodoses. Uppbyggnaden av en central administration för båtlivet bör ske på frivillighetens väg, genom att båtägarna via sina klubbar direkt svarar för kostnaden. Att gå omvägen via registreringsavgift är byråkratiskt och är ett uttryck för förmyndarmentalitet. Båtlivet lever upp till kravet att svara för sina egna kostnader åtminstone gentemot staten. Att höja statsbidraget skulle därför leda till statligt krav på inkomstförstärkning från båtägarna. De ekonomiska resurser som erfordras för anläggande av nya småbåtshamnar borde båtägarna själva kunna svara för. Finansieringen kan med enkelhet ske genom en mindre kontantinsats från båtägarna och i övrigt med lån genom båtklubben. Detta skulle eliminiera nuvarande byråkrati, som båtägarna skulle kunna bli delägare i anläggningen. Den snabba utvecklingen inom fritidsbåtssektorn har medfört vissa problem vad gäller sjösäkerhet och omgivningsmiljö. Vi motsätter oss dock förslaget att vid sidan av den internationella sjömärkningen bygga upp särskilda sjösportleder med egen och från ordinarie utprickning väsensskild utmärkning. Betydligt större sjösäkerhet åstadkommes genom att ge sjöfarts verket resurser att bevara befintliga leder och sjömärken, även om en del av dessa fått minskad betydelse för den kommersiella sjöfarten. För den fasta befolkningen i exempelvis skärgården är dessa leder av stor betydelse. En väl fungerande trafikapparat är en förutsättning för en väl fungerande storstadsregion. karaktär av en enda arbetsmarknad med stor interkommunal pendling i kombination med miljösträvandena att minska de individuella arbetsresorna ställer utomordentligt höga krav på ett väl avvägt transportsystem med en väl utbyggd kollektivtrafik. För landet i dess helhet är det av stor betydelse att också har trafikanläggningar och transportkapacitet för nationella och internationella resor. Behovet av välbelägna flygplatser och goda transportmöjligheter till och från dessa är väldokumenterade exempel på detta. haren jämförelsevis mycket god kollektivtrafik. I takt med att regionstrukturen förändrats och därmed resandeunderlag och resmönster har kostnaderna för kollektivtrafiken dramatiskt ökat. landstings skattetillskott till kollektivtrafiken har fördubblats. Mellan 1,2 och , eller bortemot av de totala kostnaderna för kollektivtrafiken i täcks av skattemedel. Den låga taxan och den höga skattefinansieringsgraden har bl. a. lett till minskade skatteavdrag för arbetsresor, vilket i sin tur medför avsevärt högre inkomster för staten än vad som skulle varit fallet med en högre grad av avgiftsfinansiering. , liksom enskilda riksdagsmän, har vid upprepade tillfällen pekat på detta faktum och framhållit angelägenheten av att staten som ett rimligt stöd till kollektivtrafik återlämnar åtminstone en viss del av denna skattevinst. Ny terminal för flygbussarna Det är av riksintresse att har ett väl fungerande transportsystem vad gäller nationell och internationell trafik. Vi har i annat sammanhang uppmärksammat flygplatsfrågorna. För att flygtrafiken skall fungera på ett tillfredsställande sätt krävs bättre förbindelser mellan flygplatserna och citykärnan. I första hand är det nödvändigt att få till stånd en permanent och acceptabel lösning för flygbussarnas terminal. Alla tillgängliga undersökningar tyder på att flygtrafiken till och från kan förväntas öka. Till detta bidrar bl. a. utflyttningen av statliga verk från . Det kan således på goda grunder förutsättas att flygbussarnas innerstadsterminal, som är bristfällig, är helt otillräcklig. Det är därför av stor vikt att statsmakterna med hänsyn till att flygtrafiken är en statlig angelägenhet tar initiativ till konstruktiva lösningar av terminalfrågan. En lösning som på allvar börjat diskuteras inom landsting och kommun är en begränsad överdäckning av . För att detta förslag skall bli realiserbart krävs dock att statsmakterna tar initiativ till konkreta och åtgärdsorienterade överläggningar om bl. a. finansieringen och utformningen. Till grund för det statliga investeringsstöd som ges till kollektivtrafik ligger den s. k. Hörjelöverenskommelsen . Överenskommelsen innebär bl. a. att staten inom ramen för ordinarie väganslag betalar av underbyggnadskostnaderna för tunnelbanan. Som en följd av Hörjelöverenskommelsen har slutits avtal mellan och SJ om lokaltågstrafiken. tunnelbanenät är i stort sett fardigutbyggt. Gällande bidragssystem i fråga om investeringar i kollektivtrafiken är därför genom sin bindning till tunnelbanetrafiken olyckligt och otidsenligt. Bidraget motverkar en förutsättningslös prövning av vilka investeringar som är lämpligast ur strikt trafiksynpunkt. Alltsedan det statliga betänkandet KOLT presenterades har kraven på ett vidgat bidrag till investeringar inom kollektivtrafiken upprepats från i första hand . Vi vill ånyo fästa uppmärksamheten på dessa krav. Det statliga investeringsstödet bör utgå till andra slag av trafikanläggningar än bara tunnelbanan.