mot · G2022349 · 1979-03-23 00:00:00 — Motion 1978/79:2349 av m. fl. med anledning av propositionen 1978/79:160 om fortsatt reformering av inkomstskatten, m. m. I motionen behandlas regeringens proposition 1978/79:160 om fortsatt reformering av inkomstskatten m.m. samt propositionen 1978/79:95 om den kommunala ekonomin. Moderata samlingspartiet kritiserar bristen på samhällsekonomisk analys bakom förslagen i propositionerna. Behovet av fortsatta marginalskattesänkningar ner till i vanliga inkomstlagen samt successiva nedsättningar av marginalskattespärren till understryks. Ett system med skatterabatter för folkpensionärer förordas, och förslag läggs om ett fribelopp på . vid beskattning av B-inkomster. Moderata samlingspartiet yrkar avslag på förslaget om avdragsrätt för gåvor till internationell biståndsverksamhet. I fråga om skatteutjämning föreslås att statsmakterna skall föreskriva att genom reformen tillkommande utrymme för sänkt kommunalskatt skall utnyttjas för detta ändamål. Reformen föreslås stegvis genomförd i stället för . Moderata samlingspartiet har i motionen 1978/79:1108 redovisat sin syn på skattepolitiken och på dess betydelse för den samhällsekonomiska utvecklingen i stort. Skattepolitikens skuld till den svaga ekonomiska utvecklingen underströks liksom de faror för den fortsatta välståndsutvecklingen som högskattepolitiken innebär. Varken i regeringens proposition 1978/79: 160 om fortsatt reformering av inkomstskatten m. m. eller i propositionen 1978/79:95 om den kommunala ekonomin görs något försök att sätta in skattepolitiken i dess samhällsekonomiska sammanhang. Enligt vår uppfattning är detta en allvarlig brist. I propositionen 160 konstateras blott att i nuvarande samhällsekonomiska och statsfinansiella läge måste dessa reformer i allt väsentligt finansieras genom skattehöjningar på andra områden. Vilka antaganden om den ekonomiska utvecklingen första år som ligger bakom denna bedömning antyds inte ens. Vilka konsekvenser för bl. a. kostnadsoch prisutvecklingen som de föreslagna skattehöjningarna och den antydda höjningen av socialförsäkringsavgiften till folkpensionering kan tänkas få berörs inte alls. Inte heller de följder för löneutvecklingen och företagens konkurrenskraft som därigenom kan inträda. I propositionen 95 nämns långtidsutrednings beräkningar avseende utrymmet för konsumtion . Däremot sägs inget om huruvida dessa beräkningar är realistiska eller om vad de innebär för bl. a. skatteutvecklingen. Vi är medvetna om att såväl långtidsutredning som en ny långtidsbudget kommer att redovisas för utredningen i regeringens kompletteringsproposition. Eftersom emellertid de där aktuella frågeställningarna har en så utomordentligt central betydelse för de skattepolitiska övervägandena anser vi likväl avsaknaden av en vidare ekonomisk-politisk bedömning vara en allvarlig brist. Av vad som sägs om långtidsutredningen i propositionen 95 om den kommunala ekonomin framgår att regeringen tycks betrakta dess beräkningar som en rimlig prognos för utvecklingen . Föredraganden tycks sålunda mena att den av långtidsutredningen förutsatta kommunala konsumtionsökningen om 2,också i verkligheten kommer att motsvaras av ett sådant konsumtionsutrymme. Även om utrymmet för den kommunala sektorns tillväxt är begränsat framöver finns det således visst utrymme även för andra kommunala satsningar än de som ingår i baskalkylen*, heter det. Enligt vår bedömning kan en realistisk ekonomisk politik och skattepolitik inte baseras på antagandet att långtidsutredningens beräkningar utan vidare kan förverkligas. För det första utgår långtidsutredningen från en förhållandevis optimistisk bedömning av den internationella konjunkturutvecklingen. Inom OECD-området har bruttonationalprodukten antagits komma att öka . Med tanke på de störningar som världsekonomin utsatts och med beaktande av den obalans som fortfarande kvarstår är emellertid risken för nya störningar betydande. Inte minst erbjuder vårt oljeberoende ett betydande riskmoment. Vi går emellertid inte in närmare på dessa frågor i denna motion. För det andra förutsätter långtidsutredningen en långtgående återhållsamhet i fråga om kostnadsutvecklingen och en relativt stor produktivitetsförbättring. Detta är nödvändigt för att exportpriserna skall kunna hållas nere, vilket i sin tur är förutsättningen för att svensk exportindustri skall kunna återvinna marknadsandelar i den internationella handeln och för att jämvikten i bytesbalansen skall kunna vara återställd . Redan här finns ett motsatsförhållande i långtidsutredningens kalkyler att en betydande produktivitetsförbättring skulle kunna realiseras parallellt med en för 1970-talsförhållanden mycket långsam löneökning. * Baskalkylen är en beräkning av den utveckling av den kommunala konsumtionen som inte kan underskridas utan att vissa politiska åtaganden omprövas eller att den nuvarande standarden i tjänsteutbudet sänks. Den enligt baskalkylen nödvändiga konsumtionsökningen är 1,. granskning av underliggande beräkningar skärper detta motsatsförhållande. Bruttonationalprodukten skall enligt långtidsutredningen öka med 3,1977-1983. Industriproduktionen skall öka med inte mindre än 6,och produktionen inom verkstadsindustrin med hela 8,. Detta är höga siffror. För , med nu föreliggande utfall och prognos , motsvarar de en ökning av industriproduktionen och av produktionen inom verkstadsindustrin 1979-1983. framhåller i sitt remissvar på långtidsutredningens betänkande att en så hög tillväxttakt för industriproduktionen har inte förekommit , inte ens under den snabba expansionen . För att uppnå så höga tillväxttal fordras såväl exceptionellt goda förutsättningar från efterfrågesidan som mycket gynnsamma produktionsförutsättningar på utbudssidan. ställer kort sagt exceptionellt stora krav på den ekonomiska politiken, om dessa gynnsamma förutsättningar skall kunna realiseras. För oss framstår det som utomordentligt osannolikt att den svenska industriproduktionen skall öka i en takt som saknar motstycke som den yrkesverksamma befolkningens utbyte av den produktionsinsats som en sådan utveckling skulle förutsätta blir att reallönen efter skatt minskar. En sådan utveckling ligger nämligen också i långtidsutredningens beräkningar. Hushållens reala disponibla inkomster ökar enligt långtidsutredningen med knappt 1,19771983. Härav motsvarar gjorda utfästelser gentemot pensionärerna . Ytterligare motsvaras av en ökning av andra transfereringar till hushållen. Arbetsinkomsterna efter skatt skulle alltså sammanlagt öka med totalt. beräknas antalet sysselsatta öka med 0,. Arbetsinkomsten per sysselsatt skulle alltså efter skatt minska med åtminstone 0,. siffror innebär att löneinkomsterna och sysselsatt skulle öka 19771983. Priserna skulle öka . Reallönen före skatt skulle alltså öka med . skulle emellertid skatterna öka med vad som motsvarar 2,av lönen . Vi kan inte se hur en sådan utveckling skulle kunna vara förenlig med en rekordsnabb ökning av industriproduktionen och produktiviteten inom industrin. Vi delar härvid den uppfattning som framfördes reviderade finansplan av den dåvarande socialdemokratiska regeringen och som senare ställde sig bakom. Där hette det: En politik som innebär att den aktiva befolkningen skulle få en i det närmaste oförändrad real inkomststandard som det reala resursutrymmet växer framstår inte som realistiskt. Den skulle skapa svåra motsättningar tl 1978/79. på arbetsmarknaden, ge upphov till konflikter och påskynda inflationen. Den skulle också skapa spänningar gentemot de grupper som redan är tillförsäkrade en betydande årlig standardstegring. En sådan politik bör inte föras. Det var långtidsutrednings offentligtexpansiva alternativ, som beskrevs på detta sätt. Det gav större utrymme för ökad privat konsumtion och ökade realinkomster efter skatt än långtidsutrednings huvudalternativ. Enligt vår bedömning är det en absolut förutsättning för en utveckling som ligger ens i närheten av kalkylerna långtidsutredning att skattepolitiken ges en sådan utformning att den möjliggör reala inkomstförbättringar efter skatt för den yrkesverksamma befolkningen. Det absoluta minimikravet på skattepolitiken är att den åtminstone inte leder till sänkt realinkomst efter skatt. Överväganden av det här slaget är nödvändiga inför de skattepolitiska beslut som skall fatta. Risken är i annat fall stor för att den förda skattepolitiken kommer att stå i motsättning till de övergripande målen för den ekonomiska politiken. För att undvika den kraftiga skärpning av beskattningen på hushållens inkomster som långtidsutredning de facto förutsätter fordras dels att utomordentliga ansträngningar görs för att begränsa den offentliga konsumtionens ökning till förmån för privat användning, dels att ökningen av andra transfereringar till hushållen än pensioner hålls inom snäva gränser. Den ökning av den kommunala konsumtionen med 2,som långtidsutredningen räknat med får sålunda inte betraktas som något mål. Strävan bör i stället vara att få ned konsumtionsökningen så nära baskalkylens 1,som möjligt. Vad gäller transfereringsutvecklingen är det inte minst nödvändigt att söka få ner ökningen av sjukfrånvaron. Enligt långtidsutredningen skall utbetalningen av sjukförsäkringsersättning 1977-1983 öka priser eller med 5,. Det är en utveckling som sett med utgångspunkt i kraven på återhållsamhet på andra områden inte kan fortsätta. En logisk följd av kravet på en begränsning av den kommunala konsumtionens ökningstakt är att genomförandet av ett reformerat system för skatteutjämning inte får leda till att kommunerna får mer pengar att röra sig med än vad de annars skulle ha haft. En utomordentligt dålig metod att begränsa den kommunala utgiftsökningen är nämligen att öka denna sektors inkomster. Kommunerna måste därför förmås sänka sina skatter i motsvarande mån som ett reformerat skatteutjämningssystem ökar skatteunderlaget. Vi återkommer till denna fråga. Mot bakgrund av de problem som vi påtalat i det föregående framstår också långtidsutredningens beräkningar avseende kostnadsutvecklingen som utomordentligt optimistiska. Det vore naturligt att vänta sig att en mycket snabb produktions- och produktivitetsökning också skulle leda till krav på betydande löneökningar. Man måste också räkna med att löntagarna genom krav på högre löner söker kompensera sig för den reallöneförsämring som höjda skatter kommer att medföra. Enligt en OECD-undersökning hör till de länder där man klarast kan belägga sådana tendenser. Det finns sålunda, på samma sätt som påtalades i citatet ovan års reviderade finansplan, en klar risk för att det scenario som långtidsutredning skisserar skulle ge upphov till motsättningar på arbetsmarknaden, skapa konflikter och påskynda inflationen. För oss framstår det i detta perspektiv som självklart att regeringen genom sin skattepolitik måste söka medverka till att hålla tillbaka snarare än att driva på kostnadsutvecklingen i allmänhet och arbetskraftskostnadsutvecklingen i synnerhet. Flertalet av de finansieringsförslag som regeringen redovisar är emellertid just kostnadsuppdrivande. Det gäller den föreslagna höjningen av skatten på mineraloljor, som dessutom skall förenas med att regeringen i fortsättningen inte skall medge lika långtgående nedsättningar av företagens energikostnader som . Åtgärden framstår som desto mer felaktig med tanke på att oljepriserna sannolikt ändå kommer att stiga, skattehöjningen förutan. Detsamma gäller breddningen av underlaget för uttag av arbetsgivaravgifter liksom att barnomsorgsavgiften fortsättningsvis skall ingå i egenavgiften. Det gäller givetvis också antydda förslag om höjd socialförsäkringsavgift till folkpensionering samt höjt uttag av ATP-avgift. Inte minst erfarenheterna från 1974-1976 borde ha givit lärdomen att höjda arbetsgivaravgifter inte är något effektivt sätt att hålla tillbaka kostnadsutvecklingen. långtidsutrednings beräkningar avseende det tillgängliga utrymmet för löneökningar har de kollektiva avgifterna antagits stiga med 0,. Det motsvarar de tidigare beslutade höjningarna av socialförsäkringsavgiften för sjukförsäkring samt barnomsorgsavgiften med tillsammans . Av regeringen antydda ytterligare höjningar torde motsvara en ökning med åtminstone 0,. Det betyder att utrymmet för löneökningar i motsvarande mån måste justeras ned för att långtidsutredningens kostnadskalkyl skall hålla. Detta gör inte kalkylen mer trovärdig. Vi utvecklar nedan mer i detalj vår syn på de konkreta förslagen i regeringens skattepropositioner. Rent allmänt betraktar vi föreslagna justeringar av marginalskatterna liksom förslaget om ett marginalskattetak som riktiga och nödvändiga åtgärder i en politik syftande till att skapa ett skattesystem som stimulerar till arbete, initiativ och företagande. Vi anser också att förslaget till reformering av den kommunala skatteutjämningen bygger på riktiga principer. Vi delar däremot inte uppfattningen att i nuvarande samhällsekonomiska och statsfinansiella läge dessa reformer i allt väsentligt måste finansieras genom skattehöjningar på andra områden. Såsom framhölls i den särskilda näringspolitiska delegationens betänkande Vägar till ökad välfärd (Ds Ju 1979: 1) kan man på goda grunder anta att den samlade nationalinkomsten påverkas positivt av bättre anpassade ekonomiska incitament. 1 vissa situationer kan man också tänka sig att de positiva effekterna på nationalinkomsten blir så starka, att skattesänkningen blir helt självfinansierande. Givetvis kan också motsatsen gälla - att de negativa effekterna på nationalinkomsten av skattehöjningar kan bli så starka att den avsedda finansieringseffekten uteblir. Det är inte minst erfarenheten av utvecklingen . Under dessa år höjdes de lagstadgade arbetsgivaravgifterna från 15,6 till 28,. De s.k. inkomstförstärkningarna dessa år kom att verksamt bidra till den ekonomiska kris för det svenska folkhushållet som vi genomlidit och som bl. a. lett till de stora underskotten i statsbudgeten. Huruvida det kommer att föreligga behov av skattehöjningar är helt avhängigt av konjunkturerna och den ekonomiska utvecklingen i stort. Därom går det inte att göra några bestämda uttalanden . En avgörande faktor blir löneutvecklingen . Om löneökningarna skulle bli så stora att ramarna för privat konsumtionsutrymme hotar att sprängas, kan det givetvis bli nödvändigt att dra in köpkraft. Enligt vår uppfattning är det emellertid statsmakternas uppgift att så klart ange detta utrymme att några köpkraftsindragande skattehöjningar inte blir nödvändiga. Vi anser alltså att skatteomläggningen på samma sätt som för bör användas till att begränsa behovet av nominella löneökningar. Därigenom kan arbetskraftskostnadsökningen hållas tillbaka, en fortsatt förbättring av relativa kostnadsläge ske, den svenska exportindustrins och importkonkurrerande industrins internationella konkurrensförmåga ytterligare förstärkas och förbättringen av handelsbalansen och bytesbalansen fortsätta. Skattehöjningar som ökar kostnadsbelastningen på näringslivet motverkar en sådan utveckling. I ju högre grad vi kan begränsa den inhemska kostnadsutvecklingen i förhållande till omvärlden, desto mer kan vi i själva verket tillåta den privata konsumtionen att öka utan att behöva ge avkall på centrala balansmål. Det går inte att utlova att några skattehöjningar inte skall behöva ske 1980. Detta bör emellertid vara målet. Det vore fel att nu binda sig för skatteskärpningar. Men om man inte höjer några skatter, leder detta inte till att budgetunderskottet ökar ytterligare? Balans i statsbudgeten är inte och bör inte vara något mål för den ekonomiska politiken eller skattepolitiken. Däremot hör samhällsekonomisk balans och jämvikt i bytesbalansen till de ekonomisk-politiska målen. Statsbudgetens saldo är en dålig mätare av den samhällsekonomiska balansen. Definitionsmässigt är bytesbalansen lika med det totala finansiella sparandet i samhällsekonomin, dvs. de totala inkomsterna minus de totala utgifterna. Ett underskott i bytesbalansen kan sålunda beskrivas som ett sparandeunderskott i ekonomin. Det skapar ett motsvarande behov av utländsk upplåning. Bytesbalansunderskottet eller underskottet i samhällets totala finansiella sparande är lika med summan av det finansiella sparandet inom de olika sektorerna inom samhällsekonomin, dvs. hushållssektom, bostadssektorn, näringslivet och den offentliga sektorn. Den offentliga sektorn kan i sin tur delas upp på stat, kommuner och socialförsäkringssektor. Ett ökat underskott inom en sektor av ekonomin leder inte automatiskt till en försämrad samhällsekonomisk balans, dvs. till ett ökat bytesbalansunderskott. uppgick underskottet i statsbudgeten till . 1978 hade det ökat till . som statsbudgetens underskott ökade kraftigt minskade emellertid underskottet i bytesbalansen dramatiskt - enligt den preliminära nationalbudgeten från till . Ett ökat budgetunderskott kan alltså mycket väl vara förenat med en påtagligt förbättrad balans för ekonomin i dess helhet. Motsatsen kan också inträffa. minskade det statliga budgetunderskottet . ökade emellertid bytesbalansens underskott med ca , dvs. den ekonomiska obalansen förvärrades. Avgörande för den ekonomiska politiken bör alltså inte i första hand vara huruvida en viss skattepolitisk åtgärd kan tänkas öka eller minska budgetunderskottet utan hur den påverkar den totala ekonomiska balansen. Enligt vår uppfattning skulle arbetsgivaravgiftshöjningar eller andra åtgärder som driver på kostnadsutvecklingen i samhället vara ägnade att försämra den totala ekonomiska balansen och att öka underskottet i bytesbalansen i förhållande till vad som annars vore möjligt. Det bör i detta sammanhang också påpekas att det statliga budgetunderskottet grovt överdriver den offentliga sektorns samlade upplåningsbehov. Det beror på det sparande som äger rum inom socialförsäkringssektorn. uppskattas det statliga budgetunderskottet till . Som framgår av tabell 1 stannar underskottet i den totala offentliga sektorn vid . Det är mindre än de offentliga investeringarna. I själva verket har alltså den offentliga sektorn ett positivt realt sparande. Det reala sparandet är nämligen det finansiella sparandet plus investeringar. Det ger ett något annat perspektiv på talet om de jättelika budgetunderskotten. man t. ex. folkpensionsavgiften leder detta till ett ökat finansiellt sparande i den statliga budgeten. Det ger emellertid inte den inkomstökning/ökning av det finansiella sparandet av storleksordning per procentenhets höjning som understundom anges. Statens egna arbetsgivaravgiftskostnader ökar med ca . Tabell I: Offentliga sektoms utgifter och inkomster. 1977 1978 1979 1977- 1978 1.3 Övriga inkomster 32 300 2.1.1 Till hushåll 69794 2.1.2 Till företag inkl. livsmedels- och bostadssubventioner 15 994 2.1.3 Till internationell verksamhet 3010 2.1.4 Övriga transfereringar 10284 3 Finansiellt sparande 316 4 Över statsbudgeten finansierad utlåning 5619 12184 114 669 18367 1588 15 640 127320 20090 1 100 1 Inkl. netto av kommunala mark- och fastighetsköp. Källa: Ekonomidepartementet. te vidare öka sina bidrag till kommunerna för att kompensera dessa för ökade arbetskraftskostnader på . Eventuellt kan man bokföra en ökning av statens finansiella sparande av storleksordningen . minskar det finansiella sparandet inom ekonomin i övrigt i motsvarande mån; inom näringslivet vars kostnadsbelastning ökar, och inom hushållssektorn som sannolikt får vidkännas prishöjningar till följd av avgiftshöjningen. En avgiftshöjning kan mycket väl leda till en minskning av det totala finansiella sparandet i samhället, dvs. till en ökning av bytesbalansens underskott, genom att exportföretagen tvingas höja sina priser på utlandsmarknaderna och därigenom får sälja mindre. Det är just härigenom som ett minskat statligt budgetunderskott kan leda till ökad obalans för ekonomin i dess helhet. Det är av detta skäl - av omtanke om den samhällsekonomiska balansen i stort och nödvändigheten av att begränsa den relativa kostnadsutvecklingen i - som vi kommer att motsätta oss aviserade arbetsgivaravgiftshöjningar. Det är möjligt att en skatteomläggning som inte förenas med skattehöjningar på andra områden på kort sikt kan leda till en smärre ökning av budgetunderskottet i förhållande till vad detta annars skulle ha I ett något längre perspektiv tror vi emellertid att resultatet blir det direkt motsatta. Det finns återigen anledning att framhålla vad den särskilda näringspolitiska delegationen i sitt betänkande anfört i detta hänseende: Delegationen har kommit till den bestämda uppfattningen, att en djupgående översyn och revidering av skattesystemet är oundgängligen nödvändig. Det finns en överhängande risk för att det mångåriga arbetet för ett utvecklat välfärdssamhälle går till spillo genom att välfärdssystemets finansiering fräter ner incitamenten till arbete, kapitalbildning och risktagande. Det ovan anförda innebär inte att det stora budgetunderskottet enligt vår uppfattning inte skulle vara något problem. Vi anser det emellertid vara ett problem som man inte kan komma till rätta med genom skattehöjningar och en ytterligare skärpning av skattetrycket utan genom utomordentlig återhållsamhet med nya utgiftsåtaganden. En fortlöpande omprövning av pågående verksamheter inom den offentliga sektorn bör komma till stånd. Möjligheten att avgiftsbelägga offentliga tjänster bör i ökad utsträckning användas. Vi vill också - liksom långtidsutredning - framhålla att sparandet inom den offentliga resp. den privata sektorn är kommunicerande kärl. Ju större det finansiella sparandet inom den privata sektorn är, desto mindre blir behovet av ett offentligt sparande. Vi ser det långt ifrån som något mål att ha ett stort offentligt sparande på hushållssektorns bekostnad. Vi anser det tvärtom vara att föredra att sparandet i första hand sker hos de enskilda medborgarna. Åtgärder för att stimulera hushållssparande! är ett alternativ till skattehöjningar. Förslag till reformerad skatteskala Förslaget i propositionen 160 till reformerad skatteskala innehåller flera delar. vid den statliga beskattningen föreslås slopat. höjs grundavdraget vid den kommunala beskattningen till . Det motiv härför som nämns i propositionen är att det kommunala skatteunderlaget föreslås breddat genom att däri skall ingå de skattepliktiga förmåner, bl. a. sjukpenning, som f. n. inte beskattas kommunalt. Genom höjningen av grundavdraget balanseras ökningen av det kommunala skatteunderlaget. Såvitt vi kan förstå borde det rimligtvis ha varit möjligt att åstadkomma motsvarande balansering av ett vidgat kommunalt skatteunderlag inom ramen för de ändrade regler för den kommunala skatteutjämningen som föreslås i propositionen 1978/79:95. Alternativt kan man säga att om en vidgning av det kommunala skatteunderlaget till att omfatta ifrågavarande skattepliktiga förmåner förutsätter en motsvarande krympning av skatteunderlaget genom ett höjt kommunalt grundavdrag, så framstår omläggningen i detta hänseende knappast som meningsfull. Principiellt sett är enligt vår uppfattning ett enhetligt grundavdrag att föredra framför den i propositionen föreslagna ordningen, som är ägnad att öka skattesystemets karaktär av lapptäcke. isolerade innebär justeringarna av grundavdraget en skärpning av den statliga inkomstskatten med . och vid kommunalskatt en sänkning av den kommunala inkomstskatten med . Det enda motiv vi kan se för att acceptera en åtgärd av detta slag är att den ökar utrymmet för marginalskattejusteringar i mellaninkomstlägena utan att detta är förenat med stora nominella skattesänkningar i de högre inkomstskikten. Med hänsyn härtill är vi, trots principiella betänkligheter, beredda att tillstyrka den föreslagna tekniska anpassningen av skatteskalan. Förslaget till marginalskattelättnader innebär, jämfört med den nuvarande skalan i tekniskt justerat tillstånd, icke obetydliga marginalskattesänkningar. Vid en utdebitering på . utgår marginalskatter överstigande först på inkomster överstigande . inkomst sänks marginalskatten med .