mot · G2021781 · 1979-01-25 00:00:00 — av m. fl. Regeringens budgetproposition om internationellt utvecklingssamarbete m. m. måste ses i ett större sammanhang. Det sammanhanget framgår dåligt i propositionstexten. Den talar visserligen om biståndet som en del av utrikespolitiken och om utrikespolitiken och roll i världen. Man kan bli mer precis än så. Det är nödvändigt att bli det för att med konkreta förslag ge innehåll åt det som bara är en fras i propositionen: solidariteten med de fattiga och förtryckta i världen. Biståndspolitiken är en del av utrikespolitiken. Utrikespolitiken bestäms av position i den kapitalistiska världen. På ekonomins, politikens och kulturens områden är det svenska samhället fast knutet till det imperialistiska system som domineras från . Närmare hälften av den svenska industrins produktion exporteras till kapitalistiska länder. En femtedel av den svenska industrins anställda arbetar i andra länder. Ser man till storlek och folkmängd hör fler och större transnationella företag hemma här än i något annat land. är ett av de länder som gett USAdollarns världsherravälde starkast stöd. är en liten men hungrig imperialistisk stat. De stora svenska företagens intressen har färgat den svenska utrikespolitikens alla grenar. När avgörandena skall äga rum i de internationella församlingarna sätter sig på imperialisternas sida av bordet, bredvid industriländerna i , och på andra sidan klotet. Det märks i den svenska handelspolitiken: det lilla, högt industrialiserade landet är en av frihandelns ivrigaste försvarare, därför att det hemma inte finns marknad nog för de stora företagen att överleva. Vi påstår inte att staten i varje enskild fråga tar den ställning skulle vilja. Den politiska verkligheten är finare ordnad än så. Statens ledning är ibland klokare imperialister än industriernas ägare. De politiska partierna kan inte göra vad som helst utan att stöta väljare ifrån sig. Särskilt en socialdemokratisk regering, som är beroende av arbetarnas stöd och av många engagerade medlemmars insatser för att partiet skall fungera, tvingas ofta stöta sig med borgarklassens företrädare. Men det är mycket sällan staten gör något, som inte näringslivet kan vända till sin fördel. Dessa spänningar kommer till tydligt uttryck i den svenska politiken gentemot . Vi återkommer till en del exempel längre fram i motionen, inte minst då vi diskuterar det som propositionen kallar ulandspolitik, det kanske mest urvattnade avsnittet. Men det är befogat att göra några allmänna konstateranden. Den socialdemokratiska regeringens biståndspolitik Den biståndspolitik socialdemokraterna utformade tillät att åtminstone i ord lämna sitt stöd till åtskilliga av de krav sammanfattat under beteckningen en ny ekonomisk världsordning. Den röjde vägen för det den borgerliga biståndsministern berömmer sig mest av: avskrivningen av lån till de fattigaste . Den politiken rymde stöd åt flera av de progressiva stater, som söker undanröja sociala och ekonomiska orättvisor i sina länder, och åt några av de befrielserörelser som kämpar mot imperialismens politiska och ekonomiska förtryck. Dessa delar av den socialdemokratiska biståndspolitiken förtjänade och fick en bred svensk opinions stöd, även om det varén fläckig sol som sken övervärlden: åtskilliga miljoner gick åt för att stötta upp reaktionära regimer i , och , och småskurna svenska intressen fick sitt genom bundet bistånd och livsmedelsinköp. Men inte ens de progressiva delarna av den svenska biståndspolitiken behövde bekymra de svenska storbolagen. Deras ekonomiska intressen i de länder där stödde kampen mot förtryckarna var mycket begränsade, och när krav hotade verkliga svenska kapitalintressen (t. ex. på handelspolitikens område) var regeringen då lika pålitlig som den . Till och med de mest progressiva har kunnat utnyttjas av bolagens försäljare. Den svenska u-landspolitiken har skapat stort förtroende för i , och den politiska kredit solidaritetspolitiken gav har storföretagen nu möjlighet att omsätta i affärer med råvarurika länder som , , och , för att bara nämna några exempel. har kunnat operera i den kommersiella marginal de stora imperialisternas aggressiva politik lämnat åt oss. Den socialdemokratiska regeringen byggde på arbetaroch löntagarröster, och de flesta människorna som stödde den var beroende av storbolagen för sin utkomst. Detta i förening med klassamarbetets ideologi ledde till en u-landspolitik, där man försökte förena solidaritet med lönsamhet för de svenska transnationella företagen. Den borgerliga regeringens biståndspolitik Så ser inte förhållandena ut . Den nya regeringen måste visserligen i än högre grad hålla sig väl med de stora företagen. Men den har också resten av de borgerliga och småborgerliga skikten att ta hänsyn till. Småföretagare och industrier som producerar förden svenska marknaden har försett högern och med en stor del av deras aktiva kadrer. Bondeintressen, särskilt de stora böndernas, styr politik. Hemmaindustrin, småföretagarna och bönderna har svårare än vad de transnationella företagen har att slippa undan den kris som drabbat den svenska ekonomin. Detta har fått direkta återverkningar på den svenska politiken gentemot . Den borgerliga regeringen har fler borgerliga gruppers intressen att ta hänsyn till än vad socialdemokraterna hade, och dessa olika gruppers krav strider inte sällan mot varandra eller fordrar i varje fall motstridiga åtgärder. Det finns inte en borgerlig politik utan flera olika politiker. Så brokig har också biståndspolitiken och u-landspolitiken över huvud taget blivit. Den solidaritetspolitik som gav ett antikolonialt anseende har inte avbrutits (befrielserörelserna i södra har fått ökat stöd. är fortfarande det land som får mest svenskt bistånd), men nya inslag har gjort biståndspolitiken mer splittrad än . Visserligen föreslås en minskning av det bundna biståndet. Men den är knappast mer än symbolisk. Redovisningen av de bundna medlens omfattning är heller inte hederlig. Rätteligen borde man till det bundna biståndet också räkna de belopp som används för att köpa upp svenskt vete till livsmedelsbistånd. Dessa och andra former av i praktiken bundet bistånd borde föras över till de anslag där de hör hemma. Också utanför anslagsramarna sker det saker, som kan tillfredsställa borgerliga grupper. Kommersiella intressen kan glädja sig åt att skiljelinjen mellan handel och bistånd suddas ut alltmer av den nya regeringens företrädare. De som utformar biståndspolitiken är inte heller lika noga med att betona att det är själva som skall bestämma vad de skall använda det svenska biståndet till. Försvaret för vietnamesernas rätt att bygga pappersbruk är halvhjärtat och man spekulerar gärna över till vilka konkreta mål och medel mottagarna borde bruka det svenska biståndet. Förmyndarandan börjar göra sig allt bredare. De nyanseringar man ändå kunnat spåra i många socialdemokraters inställning till olika programländer, ställningstagandet för kamp mot imperialistiskt våld och skepsisen mot neokoloniala borgarklass som också speglades i fördelningen av biståndsanslagets ökning, suddas alltmer ut av borgarna. Pengarna strös urskillingslöst över mottagarna. Och kritiserar någon regimerna i , eller , förbyts förnumstigheten i likgiltig tolerans: inte kan väl vi säga något om vilket politiskt system som leder till förbättringar för de fattiga? Så talar de, vars världsbild formades , och intet lärt av och utveckling . Vi har svårt att hitta någon punkt, där regeringens proposition innebär, att den svenska politiken mot förbättras jämfört med vad som tidigare gällt. Det är däremot inte svårt att hitta exempel på försämringar och att biståndet i ökad utsträckning kommer att berika privilegierade grupper i uländerna eller användas som stöd för förtryckarregimer. Därför anser vi regeringens proposition som reaktionär. Det hade behövts en proposition om u-landspolitik, där biståndspolitiken och dess målsättningar drev fram progressiva förändringar av handels-, närings- och jordbrukspolitik och inte tvärtom. U-landspolitiken måste i första hand inriktas på direkt stöd åt dem, som kämpar mot förtryck och för en rättvis ekonomisk och social utveckling. Det är det effektivaste bidraget vi kan ge till strävandena att bygga upp en socialistisk värld. Detta innebär att vi stöder en politik som leder till att styrkeförhållandena i världen förändras till imperialismens nackdel. betyder det att vi ser en fördel i att stödja de krav stater rest i olika internationella församlingar, även om en hel del av dessa stater leds av regimer, som inte har något med en socialistisk utveckling att skaffa och även om många krav är så vaga, att de kan utnyttjas för att stärka kapitalistiska intressen. Det avgörande för vårt stöd är att sammanhållning och förslag kan utnyttjas för en progressiv utveckling och för kamp mot imperialismen. Det svenska kapitalet har begränsade intressen i det direkta utnyttjandet av råvaror. Därför är det inte så svårt för att uppträda välvilligt i detta sammanhang. Regeringen diskuterar inte orsakerna till det faktum de redovisar beträffande det allmänna tullpreferenssystemets funktion, nämligen att , och hör till dem som tjänar mest på det allmänna tullpreferenssystemet (GSP). Detta måste emellertid vara en viktig fråga för den u-landspolitiska utredning vpk föreslagit: generella åtgärder har en tendens att gynna , vars strävanden ofta är främmande för oss, som det finns en brist på selektiva åtgärder, med vilka vi kan stödja de länder vi sympatiserar med. Tullpreferenserna gäller inte områden, där svenska kapitalintressen hotas mest av konkurrensen från tredje världen: teko- och skoföretagare slipper undan liksom producenterna av viktiga jordbruksprodukter. När samtalen mellan i- och höll på att braka samman i räddade sig i-länderna från att tillmötesgå krav genom att lova dessa genom särskilda åtgärder. Det svenska bidraget till denna syndapenning blev magert. Genom att tillgodoräkna sig avskrivningar av skulder, som i realiteten redan hade förberetts genom beslut av tidigare riksdagar, slapp undan med ett bidrag på 10 milj. kr. Alla exempel - och listan kunde göras längre - säger en och samma sak: den är inte beredd att ta några kännbara konsekvenser av sina fraser om stöd till krav. Regeringen skriver fortfarande ingenting om inställning i en av de mest centrala frågorna, nämligen koderna för teknologiöverföring och multinationella företag. Kommer att medverka till att koderna blir bindande, eller kommer vi att falla undan för de multinationella företagens krav på att koderna skall vara frivilliga? Avsnittet om ökade resursöverföringar innehåller inga klara riktlinjer. Det måste göras klart att överföringarna koncentreras till de , som för en politik i folkflertalets intresse, och åtgärderna måste utformas så, att det inte blir frågan om att subventionera de multinationella företagen bakvägen. Kraftlösheten i regeringens tal om u-landspolitik visas tydligt, då propositionen tar upp olika institutioner (, , Importkontoret, u-landskontoret och beredningen för u-landsforskning) som har med relationerna till att göra. Den biståndspolitiska utredningen efterlyste en diskussion om en samlad målsättning för dessas verksamhet. Regeringen orkar inte med mer än en trött uppräkning av vad de olika organen har för sig . De konkreta förslagen blir få: äntligen skall biståndsanslagen slippa riskera att betala skadefall inom exportkreditgarantisystemet,och det skall bli mer pengar till kulturutbyte. Det senare förslaget är makabert mot bakgrund av behov: de svenska insatserna på kulturens område i har främst bestått i att bjudit överklassen i och på Bergman-veckor och vernissager. Om krav på lång sikt skall kunna tillgodoses, om förtrycket av människor världen över skall upphöra, måste kapitalismens rovdrift ersättas av ett planerat utnyttjande av världens tillgångar. Vi hade inte väntat oss en proposition om detta, men däremot blir talet om solidaritet falskt, när det inte finns någon enda antydan om åtgärder, som kan underlätta den utveckling uländerna eftersträvar. U-landspolitiken måste utredas på nytt, så att kan fatta ett beslut med något som helst innehåll. En sådan utredning skall givetvis vara parlamentariskt sammansatt. Den måste analysera de krav som rest i internationella organ och diskutera hur skall förhålla sig till dessa. måste inleda ett samarbete med de socialistiska och de andra progressiva staterna i u-landsgruppen så att kravens genomförande inte betyder att multinationella företag och inhemska överklasser blir de som profiterar på vad u-landsgruppen driver igenom. måste också inleda ett bilateralt samarbete på olika områden med sådana progressiva länder. Först då kan talet om stöd till ekonomisk utveckling och social rättvisa bli trovärdigt. Det skulle också kunna innebära att oberoende ökas, så vi slipper dagens beklämmande piruetter för västtyska och amerikanska intressen, resultatet av en så gott som total ekonomisk integration i det imperialistiska systemet. Genom att öka förbindelserna med andra länder minskas slaveriet under konjunktursvängar. De progressiva länderna kan få lättare att manövrera mellan de kapitalistiska monopolen. Kravet på solidaritet gäller inte bara den procent av bruttonationalprodukten som satts av för biståndsändamål. Arbetarrörelsen fordrar en enhetlig politik för relationerna med , där också handels- och investerings politik underordnas strävandena att lägga en grund för kampen mot förtrycket. Detta innebär att måste ta ställning för olika medel för en selektiv u-landspolitik som ger progressiva stater allt tänkbart stöd. skall ingå avtal om ekonomiskt, tekniskt och industriellt samarbete med denna grupp av länder. Om de är intresserade skall också sluta avtal om inköp av råvaror för stabila priser från dem, i syfte att bryta de transnationella företagens makt över världshandeln och för att öka vårt eget beroende. skall också vara berett att ställa krediter till dessa länders förfogande. De skall ha förtur vid fördelningen om fortfarande sätter kvoter för import av teko- och andra produkter från . På samma sätt bör den svenska handels- och industripolitiken förändras så att reaktionära och kapitalistiska regimer i tredje världen får så litet stöd från svenska skattebetalare och arbetare som möjligt. Då det gäller ytterlighetsfall som och skall svenska företag förbjudas att investera där. Det räcker inte med förbud mot kapitalexport, eftersom detta fortfarande tillåter företagen att finansiera sin verksamhet med medel från annat håll. Vidare skall fördelningen av importkvoter ordnas så, att andra länder bara lår de andelar som de progressiva staterna inte kan utnyttja. De statliga garantierna av exportkrediter till kapitalistiska bör minskas kraftigt och om blandade krediter (kommersiella krediter uppmjukade med gåvomedel) införs, får dessa bara komma de progressiva länderna till godo. I internationella handelsförhandlingar måste ge sitt stöd åt den fackliga rörelsens krav på en socialklausul. Länder där förtrycket av arbetare satts i system för att ge de transnationella företagen större vinster får inte utnyttja de fördelar som uppnår genom förhandlingarna om handelspolitiken. Ett minimivillkor skall vara att de som vill utnyttja sådana förmåner ansluter sig till och efterlever sådana internationella konventioner, som ger arbetarna rätt till facklig organisering och till en dräglig arbetsmiljö. En ny utredning om u-landspolitiken skulle också kunna se över svensk biståndspolitik, så att kravet på solidaritet med de fattiga och förtryckta i världen konsekvent kommer till uttryck i den faktiska politiken. Det innebär att politiken måste inriktas på att förbättra förhållandena för dessa grupper. Det kan först och främst ske genom att villkorslöst bistånd lämnas till socialistiska stater och till befrielserörelserna i världen. Det betyder i andra hand att bistånd lämnas genom kanaler, som innebär att de fattiga och förtryckta får del av de svenska medlen, genom att fackligt solidaritetsarbete över gränserna ges kraftigt stöd och genom att svenska solidaritetsgrupper får resurser att öka sitt arbete utomlands. Det innebär för det tredje att stöder sådana krav, som innebär att imperialismens maktställning försvagas, vare sig det gäller att bryta dess dominans i olika internationella organ, att frigöra teknologi från de transnationella företagens monopol eller att stödja krav inom ramen för en ny ekonomisk världsordning, som har udden riktad mot den internationella storfinansens intressen. En forsta konkret åtgärd blir då att man omprövar fördelningen av biståndsanslaget på bilaterala resp. multilaterala ändamål. En mycket stor del av biståndet går til! multilaterala organ, där inte kan göra något för att förhindra att svenska biståndsmedel går till , eller , där hänsyn sällan tas till inriktningen på de olika utvecklingspolitik, där byråkratierna domineras av tjänstemän från de imperialistiska länderna och där flera organs beslutande instanser är helt dominerade av dessa länder. Regeringen försvarar den höga andelen multilateralt bistånd med att uländerna vill ha det så och med att måste betala för att få inflytande nog att driva en politik till stöd för krav. Det är glädjande att se att regeringen äntligen börjar fundera över en minskning av de höga svenska andelarna av olika FN-organs finansiering. Det finns emellertid anledning att gå längre: för vår del kvarstår vi vid uppfattningen, att man på kort sikt bör sträva efter att minska de multilaterala anslagens andel av biståndsbudgeten till . Vi tycker det är bra om betalar nog för att försvara mot andra imperialistiska stater, men köps det inflytandet till överpris. Till världsbanksorganet betalar mer bistånd per capita än något jämförbart i-land och i många FN-organ är den viktigaste eller näst viktigaste givaren. /bör lämna. Biståndsanslaget skall också hyfsas, så att det från det endast utgår bistånd till och inte till svenska näringslivsintressen. Det betyder att allt bistånd skall vara obundet och att bundet bistånd skall betalas från arbetsmarknadspolitikens medel, om det är motiverat att ägna sig åt sådant stöd åt svensk industri. Det betyder också att livsmedelsbiståndet skall omvandlas till reda pengar,som får använda för inköp varde vill och att eventuella inköp av svenskt vete och andra svenska livsmedel skall belasta de stödanslag där de hör hemma. Det betyder slutligen att ali subvention som ges svenska näringslivsintressen under Bredare samarbete och andra rubriker bör avskaffas. Vpk är motståndare till industrifonden. Det är inte sant, som påstås av den borgerliga biståndspolitikens företrädare, att detta är det bästa sättet att tillmötesgå krav på en ökad andel av världens industri och de svenska programländernas intresse för ökat samarbete med svensk industri. har aldrig som grupp begärt investeringar från de imperialistiska länderna, vilket är vad fondens verksamhet skall syfta till. De har tvärtom begärt att teknologin skall lösgöras från de transnationella företagens kontroll, så att de kan få till stånd en självständig industriutveckling och, om de vill, slippa investeringar utifrån. Därför bör fonden mönstras bort. Det är inte heller så att på det här sättet får mer bistånd och bättre möjligheter att klara sin utvecklingspolitik. Tvärtom tar industrifonden medel från de anslag programländerna annars kunnat använda efter eget skön och blir nu helt beroende av det som svenska företag är beredda att satsa på. Därför skall industrifondens medel återföras till den bilaterala delen av biståndsanslaget, där det på ett bättre sätt kan användas i överensstämmelse med mottagarnas egna önskemål. Det är inte heller så att det behövs en fondbyråkrati för att ställa kunnande till förfogande när de vill upphandla kunnande inom svenskt näringsliv. Tvärtom skulle det skötas bättre om SIDA fick förstärkning än om det togs om hand av en fond, där näringslivets inflytande blev starkare än i . Därför bör SIDA:s möjligheter att hjälpa till förmånliga villkor för industrisamarbetet stärkas. Slutligen är det helt oacceptabelt att skall överlämna ansvaret för en viktig del av svensk biståndspolitik till en av regeringen utsedd styrelse, som får så vaga direktiv att den inte ens utesluter reaktionära länder som och från att dra nytta av fondens medel. Världsbanksgruppen - Asiatiska utvecklingsfonden Vpk står fast vid sin kritik av Världsbanksgruppen när det gäller användningen av det multilaterala biståndsanslaget. Världsbanksgruppen är sammanflätad med , vars lån är förenade med hela program för låntagarländernas ekonomiska politik, villkor som är så drakoniska i sin ekonomiska konservatism, att också pålitliga regeringar som den i har all möda i världen att acceptera och genomföra dem. Världsbanksgruppen styrs själv av organ, där har ett avgörande inflytande och möjligheter att göra sig gällande är minimala. Det betyder att kan förhindra att misshagliga stater får krediter och att lån inte heller beviljas för projekt som hotar amerikanska ekonomiska intressen. IMF har ofta ställt krav på att socialt motiverade subventioner av t. ex. den fattiga befolkningens livsmedelskonsumtion skall upphöra och att medel skall satsas på att bygga upp exportnäringar, som förstärker beroende av den imperalistiska världsekonomin. Det är också så att Världsbanksgruppens medel inte fördelas på länder, så att dessa själva kan avgöra hur lånen bäst skall tjäna deras utvecklingspolitik, utan går till enskilda projekt, så att den givardominerade styrelsen redan därigenom har möjlighet att bestämma vilka delar av ett lands ekonomi som skall utvecklas i vilken riktning. Vpk kräver därför i första hand att skall lämna Världsbanksgruppen. I andra hand bör uppdra åt regeringen att ställa som villkor för fortsatta svenska bidrag (vilka i så fall bör sänkas till en nivå där bidrag per capita inte är högre än vad andra i-länders är) att röstfördelningen i banken ändras, så att varje stat får en röst och inte mer; att inga villkor förknippas med bankens bistånd; att bankens medel fördelas enligt en gång för varje period fastställda ramar och att det vid fastställandet av dessa ramar inte endast tas hänsyn till ländernas folkmängd och fattigdom, utan också till deras regeringars vilja och förmåga att föra en utvecklingspolitik i folkflertalets intresse mot imperialismen. Progressiva medlemsstater som och bör få en kraftigt ökad andel av bankens resurser, medan inte ett öre skall gå till juntan i . Den kritik som riktas mot Världsbanksgruppen är i stort giltig för Asiatiska utvecklingsfonden, varför bör lämna densamma. USA-imperalismen orsakade omätliga materiella och mänskliga skador i , och . Sedan upphört med sitt angreppskrig har dessa länder drabbats hårt av naturkatastrofer. Snabba insatser är nödvändiga för att lindra den värsta nöden och för att underlätta dessa länders uppbyggnadsarbete. Vi anser därför att regeringen bör anslå 100 milj. kr. i katastrofbistånd till , och . Beträffande bidragen till FN-systemet gäller att dessa endast skall gå till organ där mottagarna själva får avgöra vad medlen skall användas till. Även inom FN-systemet skall hänsyn tas till utvecklingspolitiska inriktning och bör verka för att så sker. skall också verka för att FN-systemet ger kapitalbistånd enligt den ordning vi skisserat för Världsbanksgruppen och på gåvovillkor med sikte på att eliminera Världsbanksgruppens betydelse. Det betyder också att möjligheter måste skapas för ett sådant FN-organ att utnyttja upplåningen på den internationella kapitalmarknaden. Den viktigaste frågan inom den bilaterala biståndspolitiken är de kriterier som skall gälla för valet av de länder skall samarbeta med och hur dessa skall användas i praktiken. Beträffande kriterierna menar vi kommu nister att det avgörande kriteriet skall vara ländernas vilja och förmåga att få till stånd en ekonomisk utveckling för att genomföra social utjämning.