mot · G3021983 · 1979-01-01 00:00:00 — Från psykologisk försvarssynpunkt är detta klart negativt - eftersom strävan ju bör vara att man så långt möjligt känner igen den fredstida ledningen i samhället. Man kan säga att landshövdingar blir psykologiskt särskilt viktiga i krigstid - då skall man inte just i mobiliseringen ta bort en fjärdedel av våra landshövdingar. Organisatoriskt är det en mycket ologisk konstruktion att ha landshövdingar som CB, eftersom det blivit så tydligt att det föreligger klara kompetenskonflikter mellan CB-nivån och länsstyrelserna. Reaktionerna på FLU:s förslag visar klart detta. Länsstyrelserna är misstänksamma mot att CB skall få rätt att i fred påverka ens den länsövergripande planeringen. Dessa motsättningar finns naturligtvis inte bara när man talar principiellt om kompetensen för olika ledningsnivåer. Rimligen återkommer motsättningar då och då i praktiska planeringsfrågor. Kör det ihop sig för mycket får man anta att regeringen måste gripa in och lösa frågan. Om en länsstyrelse och CB har olika uppfattningar om nyttjandet av en viss resurs är det alltså två landshövdingar som drar åt olika håll, men den ene då i rollen som CB och med vissa befogenheter att styra den andre (alternativt utan sådana befogenheter) och med en överordnad ställning bara i krigstid. Men i princip föreligger väl också motsättningar mellan civilområdets behov och länsintresset även i CB:s hemlän. Antag att befattningshavare vid och civo-kansliet inte kan nå en gemensam syn på t. ex. utrymningsplaneringen. Det normala vore att de då tog kontakt med sina resp. chefer - men man har ju samma chef, fast han i ena fallet kallas landshövding och i det andra CB. Skall han alltså förhandla med sig själv? Eller skall han i dylika frågor bara uppträda som CB och kalla in det länsråd som skall ersätta honom som landshövding i krig för att låta denne föra talan i den aktuella planeringsfrågan? Och kan man till de andra länen ge trovärdighet åt tanken att CB vid planeringen kan väga länen objektivt mot varandra, t. ex. i fråga om fördelning av resurser av olika slag, när CB är landshövding i ett av de län som konkurrerar med varandra om dessa resurser? Till detta kommer, som statskontoret påpekar i remissvaret över ledningsutredningen, de intressekonflikter som ligger i att totalförsvarets önskemål ofta utgör restriktioner för den samhällsutveckling som landshövdingarna har att företräda. Det är då mycket olämpligt att samma person finns på båda nivåerna. Ett åberopat skäl för att ha en landshövding som CB är på sitt sätt ett indirekt understrykande av kompetenskonflikterna. IFLU hörde jag gång på gång tanken att landshövdingar som CB är så bra eftersom landshövdingar ju är vana att tala med varandra, alltså underförstått att landshövdingarna som grupp skulle vara mycket misstänksamma mot en CB som är dem formellt överordnad. Men för en CB som är landshövding i fred kan de ha förtroende, för de ser honom i första hand som en yrkesbroder. Denna tanke vore ju helt onödig om man inte i botten hade känslan att det finns kompetenskonflikter mellan länsnivå och CB-nivå. Fanns inga sådana konflikter uppstod ju aldrig förtroendeproblemet. Allmänt sett måste man varna för organisationslösningar som döljer och sopar under mattan kompetenskonflikter, eftersom man ju då får en organisation som inte reellt söker lösa problemen. Jag har - inte minst genom länsstyrelsernas reaktioner på förslagen att stärka CB:s ställning i fred - fått så påtagliga exempel på svårigheten att få CB-nivån reellt erkänd på länsnivå att det synes mig helt uppenbart att nuvarande kombination av CB och landshövding i en person inte kan vara funktionell. Det finns alltså en rad skäl för att övergå till heltidsanställda CB. MB får då en verklig motpart att utarbeta en gemensam grundsyn med för försvaret av området. CB kan också på ett verkligt sätt hinna sätta sig in i och driva samordningen inom de civila delarna av totalförsvaret. Inget län behöver då i krig avstå från sin invande landshövding. CB skulle bli en påtaglig person, vilket vore mycket positivt för hela totalförsvarstänkandet, och man skulle slippa ifrån de sammanblandningar av kompetensnivåer som blir en oundviklig följd av nuvarande system. Däremot ligger det självklart ett värde i att en CB är väl orienterad om länsnivån. En tilltalande lösning vore därför att man som heltidsanställda CB i stor utsträckning kunde få tidigare landshövdingar, som under förslagsvis uppehöll CB-befattningen. CB kunde alltså ha högre pensionsålder än landshövdingar - då fick man ju en person som hade extra pondus i samarbetet med länen - eller också skulle man erbjuda landshövdingar att något tidigare lämna sin tjänst för att bli CB. Men självfallet kan också andra kvalifikationer vara tillräckliga för en CB, t. ex. rekrytering från centrala totalförsvarsmyndigheter eller bland personer med stor insikt om regionala samordningsproblem. blir allt aktuellare ju mer samordningen inom totalförsvaret behöver förbättras. Med hänvisning till ovanstående hemställs 1. att uttalar att personalminskningsmålet i antal personer från beslutet om den centrala ledningen kvarstår, men att de minskningar som inte tas ut centralt och på högre regional nivå i stället skall slå igenom på lägre regional och lokal nivå, 2. att uttalar att kommande regeringsbeslut om sektionsindelning av militärområdesstaberna delges innan organisationen träder i kraft, 3. att uttalar att militärbefälhavarnas uppgifter med byggnadsfrågor inte får bli så omfattande att decentralisering till lägre regional och lokal nivå förhindras och att deras befattning med icke operativt betingade byggnadsfrågor minimeras, 4. att begär en belysning av frågan om övergång till heltidsanställda civilbefälhavare. GOTAB 64991 Slockholm 1980