mot · G2022106 · 1979-01-25 00:00:00 — av och om åtgärder mot narkotikabrottsligheten fattade beslut om att på grundval av ett regeringsförslag bygga ut antalet vårdplatser för narkotikamissbrukare. Den utökningen av vårdsresurserna var välbehövlig. Men ingen får förledas tro att man enbart genom ständigt ökade satsningar på vårdapparaten kommer att kunna lösa narkotikaproblemen. Vården är nödvändig för att kunna läka de svårt psykiskt och fysiskt handikappade människor det handlar om. Vårdapparaten kan rädda dem till livet men knappast från knarkbegäret, så länge det finns god tillgång på drogerna. Drogberoendet finns där alltid latent, även om en före detta missbrukare har varit drogfri i månader eller år. För att man skall kunna komma till rätta med drogtragiken i vårt samhälle måste man direkt angripa de fyra strategiska problemen inom narkotikapolitiken. Det räcker inte med dellösningar. Det första strategiska problemet är narkotikan i kriminalvårdens olika anstalter. Vi kommer sannolikt inte att kunna lösa narkotikaproblemen ute i samhället, om vi inte kan skapa en helt knarkfri miljö på samtliga fängelser. Denna slutsats har ett direkt samband med de vanligaste finansieringskällorna för missbruket. Flickor, som missbrukar narkotika, har den klassiska möjligheten att skaffa pengar genom att prostituera sig. kan det konstateras att prostitution och narkotikamissbruk tillsammans är direkt nedbrytande för en individ. Flertalet av dessa flickor kommer gång på gång att återkomma till sitt missbruk och till prostitutionen, om de inte inom kriminalvården får chansen att sluta med knarket och därmed få en bättre start efter frigivningen än de nu erbjuds. Många andra narkotikamissbrukare begår inbrott i bostäder, sommarstugor, båtar och bilar. Det är en ganska omfattande brottslighet som dels leder dem allt hårdare in i brottsligheten och narkotikamissbruket, dels som allmänheten får betala främst i form av förhöjda försäkringspremier. Att bli smålangare i narkotikabranschen är en tredje finansieringsväg. Det handlar om sista ledet i knarkhandeln. Genom att många narkotikamissbrukare på det här sättet får ett personligt ekonomiskt intresse av att sälja till andra för att finansiera sitt eget missbruk, blir de också garanter för att narkotikamarknaden inte minskar. I stället har de ett aktivt intresse av att missbruket sprids till ständigt nya grupper. Visst är det ett steg i rätt riktning att några fängelser görs knarkfria. Men här finns ett av de viktigaste skälen till att samtliga fängelser måste kunna garantera en narkotikafri miljö. Det andra strategiska problemet har ett direkt samband med smålangningen. Genom de föreskrifter som rättsövervakande myndigheter har utfärdat undr årens lopp har smålangningen av narkotika i praktiken blivit legaliserad - även om det strikt formellt inte förhåller sig så. Vad det handlar om är att innehav av mindre mängder narkotika - men även överlåtelse av små mängder - regelmässigt leder till åtalsunderlåtelse. Därigenom har det sista ledet i narkotikahanteringen i praktiken blivit helt legalt. Den här ordningen är ohållbar, om man har för avsikt att stoppa narkotikalangningen. Här är det nödvändigt att möjligheter skapas så att myndigheterna, t. ex. polisen, skall kunna utföra det jobb som lagstiftarna har åsyftat. Det tredje strategiska problemet gäller vad man gör med de narkotikamissbrukare som uppenbarligen inte känner sig motiverade för någon form av vård och rehabilitering. Är det ett humant och socialt ansvarsmedvetet samhälle som låter denna ganska stora grupp knarka sig till döds? Knappast, varför det från både samhällets och den enskildes synpunkter trots allt krävs en viss vårdskyldighet. Missbrukare använder alltför ofta avgiftningsklinikeroch behandlingshem som servicestationer för att kunna fortsätta sitt missbruk, när de själva avbryter en pågående behandling. visar internationella erfarenheter att behandlingsresultatet förbättras avsevärt om behandlingstiderna rör sigom 15 . Även i visar erfarenheterna att det krävs en behandlingstid på för en framgångsrik rehabilitering av mera bestående värde på . Detta faktum stämmer till eftertanke. Det fjärde strategiska problemet är att narkotikamissbrukare ofta håller på i fyra innan de första gången kommer i kontakt med någon form av vård. Allvarligast med detta är att de främst under den hinner dra med sig många nya missbrukare. Detta är från samhällets synpunkt förödande och måste leda till nödvändiga åtgärder. Här krävs bl. a. en prioritering av den uppsökande verksamheten för att snabbt kunna finna de nya narkotikakonsumenterna och skydda deras omgivning från att också bli indragen i knarkandet. För att komma till rätta med narkotikamissbrukets spridningsmekanismer krävs det att man inriktar sig på att lösa de fyra strategiska problem som här har redovisats. Då skapas möjliga förutsättningar för en framgångsrik narkotikapolitik. Målsättningen måste vara att utrota narkotikan från vår samhällsgemenskap. Den får aldrig bli en del av vårt kulturmönster. Med hänvisning till det anförda hemställs* att hos regeringen anhåller att åtgärder skyndsamt vidtas i enlighet med vad som anförs i motionen angående narkotikafri miljö i kriminalvårdsanstalterna och om åtalsunderlåtelse vid narkotikabrottslighet. () () *Se även motionen 1978/79:2107.