mot · G2022373 · 1979-03-28 00:00:00 — av m. fl. med anledning av propositionen 1978/79:95 om den kommunala ekonomin I motionen kritiseras den statliga åtstramningspolitiken mot kommuner och landsting. Mot uppfattningen att den kommunala expansionen måste begränsas ställs kravet på förbättrad och utbyggd service på angelägna områden. De resurser som tillförs skatteutjämningssystemet är otillräckliga för att möjliggöra sänkta kommunalskatter och nödvändig utbyggnad av servicen. Därför hotar regeringen med lagstiftning mot kommunerna. 1 motionen föreslås att ytterligare 1 000 milj. kr. tillförs den kommunala sektorn 1980. Kravet om en utredning rörande övergång till en progressiv statskommunal enhetsskatt upprepas. Beträffande finansieringen av motionskraven hänvisas till kommunisternas motion med anledning av propositionen 1978/79:160 om reformering av inkomstskatten. som regeringen noteraratt kommuner och landstingskommuner svarar för viktiga delar av samhällets verksamhet, är huvudtemat i propositionen 1978/79:95 åtgärder för att dämpa den kommunala utgiftsexpansionen. Regeringen anser att kommuner och landsting skall fullgöra sina uppgifter utan att erforderliga resurser ställs till förfogande. Om inte kommunerna klarar detta utan tvingas tillgripa skattehöjningar vilar hot om lagstiftning över dem. Regeringen vet att dess förslag inte möjliggör sänkta kommunalskatter, även om man påstår detta. Därför börjar man öppet tala om lagstiftning mot kommunerna. Kommunalskatternas utveckling kan illustreras med att utdebiteringen fördubblats och tredubblats . Den genomsnittliga utdebiteringen uppgår till . Detta innebär att många kommuner haren utdebitering betydligt . Kommunalekonomiska utredningen (KEU 76), vars material ligger till grund för regeringens proposition, har påvisat att utan särskilda åtgärder kommer utdebiteringen att uppgå till . Regeringens lösning på detta problem är tydligen en statlig åtstramning och hot om lagstiftning. Att detta leder till försämringar av den sociala servicen söker man dölja med talet om att främja den kommunala sektorns utveckling inom ramen för en godtagbar samhällsekonomisk balans. Frågan om vilken ökning den kommunala konsumtionen skall tillåtas ha i förhål lande till privat konsumtion kan inte besvaras utan att behoven i fråga om samhällsservice klarläggs. Bristerna härvidlag är så stora att en ökad takt i utbyggnaden av den kommunala sektorn i sjäiva verket är nödvändig. Vid remissbehandlingen av KEU:s förslag har påtalats att de behov och mål som ligger bakom den kommunala utgiftsexpansionen för litet analyserats. Ävenså har påtalats det missvisande i att ställa service i motsatsförhållande till privat konsumtion, eftersom den kommunala servicen för stora grupper utgör ett viktigt inslag i den privata levnadsstandarden. Den bristande analysen av den kommunala expansionen och den kommunala servicens roll för stora grupper i samhället präglar också propositionen. Därför angrips heller inte de grundläggande orsakerna till svårigheterna i kommuner och landsting. Med målsättningen att begränsa den kommunala expansionen kan inte regeringen se de verkliga behoven i kommuner och landsting och tillföra den kommunala sektorn erforderliga resurser. Förslagen blir reformfientliga, även om motsatsen påstås i propositionen, och de begränsade satsningar som görs tillmäts en betydelse som de inte har. Regeringen noterar problemet, som otillräcligt analyserades av KEU 76, om sambandet mellan den kommunala sektorns utbyggnad och sysselsättningen. En åtstramning på denna sektor måste få negativa konsekvenser ur sysselsättningssynpunkt. Regeringen drar dock inga slutsatser av detta. Regeringen tror att det finns förutsättningar för en omprövning av redan befintlig verksamhet i kommunerna. Den vet att bakom dessa krav ligger bakåtsträvande krafter som vill försämra den kommunala servicen och öka avgiftsfinansieringen. Regeringen låtsas som om det hela gällde budgetteknik. Regeringen säger sig vilja bromsa den kommunala utgiftsexpansionen med frivilliga överenskommelser, men låter hotet om lagstiftning vila över sitt resonemang. Regeringen erkänner att ökade avgifter inte ger kommunerna några större resurser, men pläderar för att avgifterna för samtliga kommunala verksamheter skall följa kostnadsutvecklingen, dvs. höjas snabbare än . Föredragande statsråd utsäger direkt att avgifterna är ett medel som kan utnyttjas för att dämpa efterfrågan på kommunala tjänster. Vem detta främst drabbar förtiger dock regeringen! Regeringen framställer förslagen i fråga om skatteutjämningssystemet som ett resurstillskott vilket möjliggör skattesänkningar i kommuner och landsting, men vet att insatserna är helt otillräckliga. Regeringen smiter undan de stora skillnaderna i utdebitering mellan olika kommuner med att hänvisa till den inomregionala skatteutjämning som på försök bedrivs i . Därmed fritar man staten från skyldigheten att göra ordentliga satsningar för att minska skillnaderna mellan kommunerna, exempelvis i där de är särskilt påfallande. Regeringen biträder KEU:s förslag om statsbidrag till kommunala bostadstillägg till folkpensionärer () och samordnar dessa bostadstillägg med de statskommunala bostadsbidragen. Genom att sänka procentsatsen för statsbidrag till statskommunala bostadsbidrag och stanna vid en procentsats på får dock inte kommunerna större resurser. Kommunerna skall ha samma totala kostnader för bostadsbidragen som enligt nuvarande regler säger föredraganden, som också noterar att den statsbidragssats som föreslagits för bostadsbidragen är avsedd att lämna kostnadsfördelningen mellan stat och kommun oförändrad vad avser den statsbidragsgrundande andelen av bostadskostnaderna. Detta är en tung bit av kommunernas utgifter och staten bör i fortsättningen ta på sig en större andel. Regeringen uppskjuter den rimliga reformen att inräkna vissa skattepliktiga förmåner som sjukpenning, föräldrapenning, arbetslöshetsersättning och vissa utbildningsbidrag i det kommunala skatteunderlaget. Man försöker ställa detta krav mot det särskilda statsbidrag som utgår till kommunerna, trots att detta i andra sammanhang åberopas för att kräva motprestationer från kommuner och landsting. Regeringen förutsätter att eftersläpningarna i utbetalning av kommunalskattemedel, som av KEU beräknats kräva en statlig utbetalning av storleksordningen under de två genomförandeåren, inte skall föranleda någon åtgärd. Den för kommuner och landsting synnerligen negativa ordningen skall bestå. Regeringens förslag innebär sammantaget ingen avgörande förbättring av den kommunala ekonomin. Förslagen präglas av uppfattningen att en åtstramning är nödvändig på den kommunala sektorn. De ger inga anvisningar om hur kommunerna skall kunna fullgöra sina uppgifter utan fortsatta skatte- och taxehöjningar. Regeringen vägrar att vidta åtgärder för att tillföra den kommunala sektorn de nödvändiga resurserna. Först visar man stor njugghet mot kommuner och landsting. Sedan hotar man med lagstiftning om inte dessa kan verka inom de ramar regeringen fastställer som samhällsekonomiskt godtagbara. Förslagen rörande den kommunala ekonomin måste också ses i förhållande till andra skattepolitiska åtgärder som regeringen föreslår eller genomfört. Genom indexregleringen av statsskatteskalorna och förändringen av marginalskatterna gynnas högre inkomster som staten avhänder sig resurser som kunnat användas för att lätta det ekonomiska trycket på kommunerna och möjliggjort kommunalskattesänkningar. Åtgärder som syftar till att sänka kommunalskatterna är angelägna för de stora inkomstgrupperna. I årets statsverksproposition beräknas kommunalskatten vara större än den direkta statliga skatten i inkomstlägen upp till ca . En av de mest angelägna reformerna på skatteområdet borde vara att sänka kommunalskatterna. Omedelbara åtgärder måste vara ökade statliga överföringar till den kommunala sektorn och krävs en genomgripande skatteomläggning till en enhetlig progressiv statskommunal skatt. Utöver propositionens förslag bör ett särskilt statsbidrag om 1 000 milj. kr. utgå till kommuner och landsting som viss kompensation för fördröjningen av reformen med att inräkna sjukpenning, föräldrapenning, arbetslöshetsersättning och vissa utbildningsbidrag m. m. i det kommunala skatteunderlaget. Det särskilda statsbidraget bör fördelas efter förhandlingar med kommunförbunden och i första hand användas för nödvändig utbyggnad av barnomsorgen och bekämpande av ungdomsarbetslösheten. Frågan om övergång till en progressiv statskommunal enhetsskatt bör bli föremål för skyndsam utredning. Beträffande finansieringen av statens utgifter för det föreslagna särskilda statsbidraget hänvisas till motionen 1978/79:2435 med anledning av propositionen 1978/79:160 om reformering av inkomstskatten m. m. Med hänvisning till det anförda föreslås 1. att hos regeringen begära ett särskilt statsbidrag om 1 000 milj. kr. till kommuner och landsting i enlighet med vad som anförts i motionen, 2. att hos regeringen begära att en parlamentarisk utredning tillsätts för att utreda frågan om övergång till en progressiv statskommunal enhetsskatt. (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) (vpk)