mot · G202397 · 1979-01-17 00:00:00 — 1978/79 397-400 av m. fl. om ändrade bestämmelser för vapenexport Debatten om den svenska vapenexporten har pågått i olika omgångar . Den skärpta kritiken under framförallt medförde att en utredning tillsattes och att ett riksdagsbeslut med mera preciserade och strängare regler fattades . Detta har inte förhindrat att svenska vapen vid åtskilliga tillfällen sålts till stater och regimer som egentligen inte, med en strikt tillämpning av dessa regler, borde ha fått köpa. En genomgående tendens har varit att stater med styrelseskick som vi måste ogilla, därför att det innebär förtryck av det egna folket, ofta har varit med bland dessa kunder. De fall som inträffat, både före och , och tvingat utrikes- och handelsministrar från olika regeringar att stiga fram och försvara sig i omöjliga situationer visar att de regler och bestämmelser för vapenexport som vi har inte är tillräckligt täckande. De riktlinjer som antogs av innehåller i korthet följande: o generellt exportförbud för krigsmateriel gäller, tillstånd beviljas från fall till fall, o FN-beslut, internationella avtal och folkrättsliga regler utgör ovillkorliga hinder för export, otili nordiska stater och neutrala stater i bör export beviljas i fredstid, o export beviljas ej till stat som befinner sig i väpnad konflikt med annan stat, är invecklad i internationell konflikt som kan befaras leda till väpnad konflikt eller som har inre väpnade oroligheter, o vid tillämpningen av reglerna bör man skilja på materiel av utpräglat defensiv karaktär och krigsmateriel i övrigt, o det är angeläget att det uttryckligen slås fast som en grundläggande regel att inte exporterar krigsmateriel som kan bli utnyttjad för att undertrycka mänskliga rättigheter, o reservdelar till tidigare exporterad materiel bör få exporteras oavsett förhållanden som angivits som hinder för export, undantaget ovannämnda ovillkorliga hinder, 0 endast etablerade stater och av vårt land erkända regeringar eller deras ombud skall kunna uppträda som köpare. Skälen för och emot en svensk vapenexport har redovisats så att en upprepning här inte är nödvändig. Om man accepterar en viss, mycket begränsad export blir således utformningen och tillämpningen av riktlinjerna det viktiga. Det måste då först slås fast att om vi säljer vapen så måste vi också 1 1978/79. räkna med att de kommer till användning. när granskade vissa vapenaffärer yttrades följande: KU vill"understryka vikten av att tillstånd icke meddelas för utförsel av sådan krigsmateriel som kan tänkas komma till militärt bruk (KU memorial nr 15 1961). Sådana uttalanden hör inte hemma i verkligheten. Vapen köps för att användas och om vi säljer bör vi således i första hand göra en bedömning av var och hur detta kommer att ske. Det går inte att komma undan problemet genom att låtsas att vår export kan styras enbart till fredliga och konfliktfria områden. Bedömningarna och värderingarna måste göras också utifrån andra utgångspunkter. Detta innebär att den punkt i riktlinjerna som handlar om undertryckande av mänskliga rättigheter måste få ökad betydelse. Den har inte fått spela någon betydelsefull roll. I linje härmed får punkten om väpnade konflikter och inreoroligheter mindre roll. Det måste ske en mera omfattande värdering av köparnas allmänna, politiska mål, hur en viss regim behandlar det egna folket osv. Det ligger nära till hands att dra en parallell med debatten om inriktningen av det svenska biståndet. Från att från början ha handlat om hjälp till fattiga folk utan att beakta hur medlen användes har den alltmer handlat om de aktuella staternas inre system och vad som kommit hela folket till godo. Samma kriterier måste komma till bättre uttryck också när det gäller vapenexporten. Som det har varit har vapenfabrikerna med stöd av riktlinjerna kunnat sälja vapen till de värsta diktaturstater, typ och . Enligt gällande bestämmelser finns där inte, eller har inte funnits, några inre oroligheter som bedömts som hinder, inte heller har de varit i konflikter med sina grannar. Men den dag då folket i sådana stater reser sig mot förtrycket, då skall vapenexporten stoppas, fastän det varit lätt att förutse att något sådant skulle hända. Det är så dags då. Inte heller kan vi hjälpa folket om vi skulle vilja det. Samma sak har gällt under de koloniala befrielsekrigen. Vi har sålt vapen till och till , när det landet försökte stoppa befrielserörelserna. Men till befrielserörelserna själva hindrar våra bestämmelser försäljning. En av de stora afrikanska ledarna, i sedermera mördad av portugisiska hantlangare - yttrade något ytterst tänkvärt i den här frågan. Vid en konferens i sade han, apropå det humanitära bistånd som vi och andra lämnade som vi hade ökande handel även med vapen med kolonialmakten : "Det är fint att Ni ger oss medicin och förbandsartiklar. Och det kan jag lova Er, att om Ni råkar i svårigheter längre fram, när vi har befriat oss, då skall vi också skicka Er lite medicin. Men vad vi behöver det är främst vapen eller pengar till vapen och att Ni intar en bestämd hållning till våra flender. En annan nutida afrikansk ledare, Zapu:s Nkomo, sade i en intervju i följande: Den har länge varit sympatiskt inställd till vår kamp . Men Ni, liksom norrmän och danskar, vågar aldrig visa i konkret handling att Ni stöder oss. Vad är det Ni är rädda för - omvärlden? Ni vill inte sälja vapen till oss, säger Det är en del av Er neutralitetspolitik. Men Ni säljer ju vapen i massor till en rad regeringar runtom i världen. Ni verkar över huvud taget ha mycket lättare att komma överens med regeringar än med en befrielserörelse som jag representerar. Ändå säger Ni att Ni sympatiserar med vår kamp. Det går inte riktigt ihop tycker jag. Så långt dessa afrikanska ledare. Ett annat exempel: som stat sympatiserade med regering i och dess arbete för att förbättra folkets villkor. Om hans regering hade lyckats organisera ett motstånd mot militärkuppen och ett inbördeskrig utbrutit hade vi inte kunnat bistå denna lagliga regering med vapenleveranser. Är det rimligt att våra bestämmelser kan få sådana konsekvenser? Det rimliga vore att all export av vapen till förtryckarstater stoppas, att stater som försvarar sin demokratiska regim mot inre och yttre flender får köpa vapen och att befrielserörelser som kämpar för sitt folks frihet får göra detsamma. Detta kan vi genomföra som vi bibehåller den stränga restriktivitet och kontroll som vi nu har. med detta bör den svenska vapenindustrin ställas under samhällets kontroll genom att ägandet överförs till staten. Mot bakgrund av det ovan framförda föreslås1 att hos regeringen hemställer om förslag till ändring av bestämmelserna för vapenexport enligt i motionen framförda riktlinjer. (vpk) (vpk) 1 Se även motionen 1978/79:398.