mot · G2022627 · 1979-04-23 00:00:00 — De patienter som så önskar skall kunna fl en fast kontakt med en läkare som de har förtroende för. Patienten måste själv avgöra om han vill ha en "husläkare och i så fall vilken. Såväl offentligt som privat verksammma läkare, allmänläkare såväl som specialister, läkare och vårdteam vid vårdcentraler och vid sjukhus måste kunna komma i fråga. Remisstvång får inte förekomma. Delta mäste vara utgångspunkten för uppbyggnaden av ett väl fungerande husläkarsystem. Propositionen har begränsat sig till allmänläkarvård vid offentliga vårdcentraler. Inga konkreta förslag till hur den önskade kontinuiteten skall åstadkommas föreligger .Propositionens husläkar/Örslag är därför både otillräckligt och alltför ensidigt inriktat. Skall husläkartanken stämma överens med olika patienters skilda önskemål och behov och med varierande lokala förhållanden, måste vi få en betydligt mer flexibel organisation med såväl offentligt som privat verksamma läkare, med både allmänläkare och specialister. Också läkare och vårdteam vid sjukhus bör kunna fungera som patientens fasta kontakt, vilket torde vara den bästa lösningen för många som är långvarigt beroende av starkt specialiserade vårdinsatser. För att vårdresurserna vid de mindre länsdelssjukhusen skall kunna utnyttjas effektivt krävs en icke oväsentlig andel öppenvård. Att läkare vid sådana sjukhus kan ha en fast patientkrets i öppenvård är både möjligt och riktigt. Propositionen stryker med rätta under privatpraktikernas betydelse för den långsiktiga kontinuiteten men lägger inte fram några som helst förslag till förbättrad rekrytering av privatpraktiker. I länder med väl utvecklad husläkarverksamhet, som och , utgörs husläkarna just av privatpraktiserande läkare, inte minst därför att dessa i hög grad förblir etableringsorten trogna. Läkarvårdstaxan mäste ändras så att minskningen av antalet privatpraktiker upphör och en nyetablering under lä tias, främst pä orter med stort behov av läkare. Försöksverksamhet bör skyndsamt komma till stånd med olika modeller för att förbättra kontinuiteten mellan sjukvårdspersonal och patienter. Därvid bör studeras vilka patientgrupper som har särskilt stort behov av en fast kontakt med en läkare eller ett vårdteam och hur detta bäst skall tillgodoses. Studier bör också göras om hur patientströmmen och dess sammansättning ändras i och med att vårdcentralerna byggs ut och om effekterna på den sjukhusanknutna öppna och slutna vården. Allmänläkarna har och kommer att få många och viktiga uppgifter i den öppna vården, såväl i vad gäller förebyggande åtgärder och hälsovård som ren sjukvård. Höga krav måste därför ställas på utbildningens kvalitet. för läkares vidareutbildning - bör skyndsamt slutföra arbetet på en översyn och ytterligare förlängning av allmänläkarutbildningen. En tredjedel av alla tjänster för "fortsatt vidareutbildning - FV-block utgörs av allmänläkarblock. Detta innebär redan så många läkare under utbildning på bl. a. medicinklinikerna att ytterligare ökning inte torde kunna ske utan att utbildningsvärdet försämras. Vi kan därför inte ställa oss bakom propositionens synpunkter om ytterligare ökning av allmänläkarblocken utan att få konsekvenserna för utbildningens kvalitet, för det löpande sjukvårdsarbetet (där andra verksamhetsområden skulle få motsvarande färre underläkare) och för andra bristområden närmare belysta. Kvaliteten på allmänläkarutbildningen får inte eftersättas. Vi ställer oss positiva till tanken att redan yrkesverksamma specialister efter egen önskan och erforderlig komplettering av utbildningen skall kunna gå över till primärvården. Vi hävdar dock bestämt att många specialister redan har en utbildning som gör dem väl skickade för viktiga uppgifter inom primärvården. Detta gäller inte minst barnläkare och gynekologer. möjlighet till kompletteringsutbildning skall övervägas, bör sådana möjligheter också öppnas för läkare som önskar övergå till långvård och psykiatri, vilka även är prioriterade områden med stor brist på specialister. Aktiva åtgärder krävs för att komma till rätta med den regionala snedfördelningen i fråga om besatta tjänster för såväl allmänläkare som specialister. En rättvisare fördelning av läkare över landet förutsätter att inte fler tjänster inrättas än som kan besättas och att dessa i forsta hand tilldelas eftersatta delar av landet. Även andra positiva åtgärder bör prövas, såsom bättre meritvärdering och andra åtgärder som prövats i ett stort antal länder. Inom den offentliga öppna vården står distriktssköterskorna i stor utsträckning för kontinuiteten och helhetssynen. Många vårdproblem är också av den arten att kontakt med en distriktssköterska är det bästa alternativet. Distriktssköterskeutbildningen bör därför bvggas ut. bör distriktssköterskan få vidgade befogenheter. Också av distriktssköterska ordinerad sjukvårdande behandling bör medge rätt till ersättning från sjukförsäkringen, vilket skulle avlasta läkarna och minska byråkratin. Trepartiregeringens uppdrag till att utreda viss rätt för distriktssköterska att förskriva läkemedel bör fullföljas. Bättre behandlingsresultat inom primärvården förutsätter ofta ökade forskningsinsatser vid regionsjukhusen. krävs intensifierade studier rörande bl. a. förebyggande verksamhet och hälsoinformation, samband mellan miljö och sjuklighet, vilket med fördel sker inom distriktsvården. Inrättandet av professurer i primärvård/allmänmedicin måste därvid vägas mot andra angelägna forskningsändamål. Utbyggnaden av forskningen inom långvårdsmedicin och rehabilitering får inte eftersättas. Med hänvisning till det anförda hemställs att godkänner de riktlinjer och förslag som framförts i motionen i syfte att åstadkomma ett väl fungerande husläkarsy stern. () () () () () () GOTAB 62051 Slockholm 1979 H. () L. () i