mot · G30269 · 1979-10-16 00:00:00 — av m. fl. med anledning av propositionen 1979/80:1 om Socialdemokratin har under de gångna årtiondena byggt upp en socialpolitik som syftar till att säkerställa de grundläggande trygghetsbehoven hos de stora befolkningsgrupperna. De borgerliga partierna har i vissa lägen anslutit sig till denna politik. Men inte sällan har partiet fått ta politisk strid för att kunna genomföra nödvändiga reformer. ATP-striden är ett viktigt exempel härpå. med de ekonomiska trygghetsreformerna har socialdemokratin genomfört en kraftig utbyggnad av den sociala servicen för de äldre, för personer med handikapp och för barnfamiljerna. Hälso- och sjukvården har reformerats så att den har kommit hela folket till godo. Även de traditionella vårdområdena - socialhjälpen, barn- och ungdomsvården samt nykterhetsvården - fick en ny lagstiftning. Denna lagstiftning visade sig emellertid vara föråldrad. De reformkrav från företrädare för socialvården, den sociala forskningen och folkrörelserna som fördes fram resulterade i att socialutredningen tillsattes . Ett uttryck för det ökande intresset för den framtida socialvården var också det tiopunktsprogram som presenterades vid det nordiska socialpolitiska ministermötet . och diskussionerna i anslutning till utredningens arbete har löpt som en röd tråd i socialvårdsdebatten . De sociala värderingarna har börjat uppmärksammas i samhällsplaneringen. Förhoppningarna har varit stora att den nya skall innebära någonting radikalt och nytt i det sociala arbetet . De grundläggande värderingar och mål som socialdemokratin lagt fast för socialpolitiken och som bl. a. skall förverkligas genom socialvården kan sammanfattas i orden jämlikhet, trygghet, solidaritet och demokrati. De läggs nu också fast som övergripande mål för den nya . Det är med tillfredsställelse vi kan konstatera att förslagen från den av en socialdemokratisk regering tillsatta socialutredningen i sina huvuddrag har tagits till vara och följts i propositionen. Den föreslagna socialtjänstreformen har därför sin grund i socialdemokratins strävanden att reformera socialvården. Hit räknar vi förslagen om medverkan i samhällsplaneringen, ökad inriktning på förebyggande insatser, intentionerna att reformera den ekonomiska grundtryggheten, inriktningen på frivillighet och självbe 1 1979/80. stämmande inom för att demokratisera verksamheten, förstärkt serviceinriktning i behandling och omsorg, en ramlag som möjliggör en helhetsbedömning av människors personliga resurser och behov och möjlighet till alternativa behandlingsinsatser, en forskning som stöder och samverkar med och en information som når de mest utsatta grupperna. Den principiella uppläggningen av ramlagstiftningen för stämmer således väl med socialdemokratins uppfattning. Men vi har två huvudinvändningar mot förslaget, som vi kommer att utveckla närmare i det följande. För det första lägger regeringen nu fram sitt förslag till en ny sociallag utan att den viktiga frågan om huvudmannaskapet för institutionerna inom ungdomsvården och nykterhetsvården har fått en lösning. Den andra och avgörande invändningen är att förslaget handlar om en ramlagstiftning med i och för sig riktiga övergripande mål, men utan resurser för att uppfylla målsättningar. Det sägs i propositionen att inom den [arn som den nya socialtjänstlagen bildar får kommunerna i stort ordna verksamheten efter egna förutsättningar och behov. Men ramlagstiftningen ger inga resurser för samhällsarbetet, för uppsökande och förebyggande insatser, för barnomsorg och äldreomsorg - resurser som behövs för att uppfylla målsättningar. Det finns stor risk att vi bara byter namn på socialvården men fortsätter i gamla fotspår. kommer självklart att påverkas till sitt innehåll och sin utformning av de politiska värderingar som styr utvecklingen. Det gäller i grunden hur mycket vi är beredda att satsa på olika gemensamma och kollektiva insatser för att solidariskt hjälpa varandra. Det gäller att även i en besvärlig ekonomisk situation värna om de svaga och utsatta. I det följande diskuterar vi i en allmän inledning de sociala problemen. Därefter behandlar vi vissa avsnitt i propositionen och redovisar våra förslag inom viktiga sociala områden: barnomsorg, äldrevård, insatser för handikappade, insatser för missbrukare. Att skapa en social gemenskap och bekämpa utslagning kräver på djupet gående förändringar av vårt samhälle, så att människors välfärd alltid sätts före kortsiktiga ekonomiska intressen. Den sociala utslagningen var, tillsammans med frågan om kampen mot arbetslösheten, ett huvudtema vid den socialdemokratiska partikongressen . Det handlar om ensamhet och isolering, om brist på gemenskap och den känsla av att inte behövas som lätt drabbar de arbetslösa och dem som lever utan familj och vänner. Det handlar om dåliga bostadsmiljöer, kommersiell skräpkultur och kvarstående klasskillnader, det handlar om missbruk av alkohol, narkotika och tabletter. Det handlar om det menings lösa våldet och vandaliseringen, om prostitution och en växande organiserad och ekonomisk brottslighet. Denna utveckling, som är densamma i andra moderna industrisamhällen, strider mot en politik som syftar till medmänsklighet och gemenskap, solidaritet och jämställdhet. Den strider självklart mot det folkhemsbegrepp som varit och är vägledande för arbetarrörelsens samhällsbyggande. Den här utvecklingen är mycket farlig och måste bekämpas. Vi får aldrig acceptera en social utslagning från arbetslivet, skolan och den sociala gemenskapen. Vi får inte acceptera att allt fler får sitt liv förstört av alkohol och narkotika. Vi kan inte tillåta att de som organiserar spritlangningen och knarkhandeln, prostitutionen och den ekonomiska brottsligheten tjänar miljoner på andras olycka. Det finns ett klart samband mellan den hårdaste sociala utslagningen missbruket, prostitutionen, brottsligheten - och andra brister i vårt samhälle som drabbar betydligt fler: o arbetslösheten, inte minst ungdomsarbetslösheten, O dåliga arbetsmiljöer, stress, långa arbetsdagar och arbetsresor, begränsat inflytande över den egna arbetssituationen, O bristen på vård och omsorg, t. ex. på daghemsplatser eller hemvård för gamla, handikappade och sjuka, o brister i kvaliteten på den vård, omsorg och fostran som vi kan ge i daghem och skolor, sjukhus och ålderdomshem, O dåliga och segregerade bostadsmiljöer utan social gemenskap, O de påfrestningar som snabba sociala förändringar och stora befolkningsomflyttningar fört med sig. De problem som vi talar om under uttrycket den sociala utslagningen är svåra. Det krävs stora ansträngningar, uthållighet och envishet, mycket resurser, både i form av pengar och institutioner och i form av solidaritet och omtanke, om vi skall klara dem. Den sociala utslagningen och dess orsaker måste angripas utifrån socialdemokratins idéer om solidaritet och gemenskap, om alla människors lika värde och rätt till ett liv i gemenskap med andra som grund för samhällsutvecklingen och för vårt handlande som enskilda människor. Detta var den socialdemokratiska partikongressen enig om när den tog upp kampen mot den sociala utslagningen som en av våra stora uppgifter . Enigheten var också stor om att vi måste angripa frågorna genom insatser på många områden i samhället. Det krävs för det första förebyggande åtgärder för att komma åt orsakerna till den sociala utslagningen, för det andra förstärkta resurser för stöd, vård och rehabilitering åt dem som drabbas, för det tredje kamp mot de krafter som orsakar och utnyttjar andra människors olycka och svaghet. Den viktigaste förutsättningen för att människor skall uppleva trygghet och gemenskap är arbetet. Arbetet har en avgörande betydelse för en 1* 1979/80. människas identitet och självkänsla och därmed också för hennes sociala kontakter utanför arbetsplatsen. Det betyder också att arbetet i hög grad påverkar familjernas situation och därmed barnens uppväxtmiljö. Vi socialdemokrater har i olika sammanhang lagt fram en politik för att bekämpa arbetslösheten och öka sysselsättningen med sikte på arbete åt alla. Det måste till en ekonomisk politik som tillvaratar vårt lands produktiva resurser och som sätter sysselsättningen i första rummet. Det är samhällets skyldighet att driva en politik så att utslagningen på arbetsmarknaden stoppas. Det förebyggande arbetet skall vidare inriktas på att förbättra de vardagsmiljöer där människornas livsvillkor bestäms: arbetsplatserna, bostadsområdena, skolan och fritiden, barnomsorgen, sjukvården, äldreomsorgen, de handikappades situation, invandrarpolitiken. På alla de här områdena har vi socialdemokrater i och inför valet lagt fram förslag som innebär att vi vill bygga ut och förbättra kvaliteten på verksamheten i t. ex. barnomsorgen, skolan och långtidsvården, att vi vill förbättra boendemiljöerna, att vi vill göra särskilda arbetsmarknadspolitiska insatser för ungdomar och handikappade. Ett genomgående tema är att vi vill ge resurser till att anställa fler människor på dessa områden. Det innebär att vi kan hjälpa dem som behöver vård och rehabilitering bättre. Det innebär fler och bättre vuxenkontakter för våra barn och ungdomar, bättre omsorg om gamla och sjuka. Med andra ord att livet blir bättre för dem som behöver utnyttja omvärldens stöd och omvårdnad. Men det innebär också bättre arbetsvillkor för dem som arbetar med de ofta mycket ansträngande uppgifterna inom skolan, förskolan, vården och omsorgen. Och det innebär fler jobb. Den sociala reformpolitiken för 1980-talet är också ett program för ökad sysselsättning. De insatser vi föreslår koncentreras till särskilt utsatta grupper och områden. Men genom att åstadkomma förbättringar för dessa människor och dessa områden skapar vi ett bättre och tryggare samhälle för oss alla att leva Men det räcker inte att bygga ut samhällets resurser. Skall vi kunna bekämpa ensamheten och utslagningen och skapa ett bra samhälle för alla, då krävs det också att vi som enskilda människor solidariskt tar ansvar för varandra. Vi måste med all kraft bekämpa vädjandena till egoismen. I detta stora och viktiga reformarbete är det viktigt att vi tar vara på alla kunskaper och erfarenheter som finns bland de berörda. Det betyder att vi måste ge mer inflytande åt de boende, åt dem som på olika sätt utnyttjar samhällets olika institutioner för vård och omsorg, uppfostran och utbildning. Det betyder att vi måste lyssna till klientorganisationer,elever, föräldrar och anhöriga. Det betyder att de anställdas kunskaper och erfarenheter måste tas till vara bättre i det viktiga arbetet att ge den nya ett reellt innehåll. Den professionella yrkeskunskapen är av största betydelse, men en bred folklig förankring och de förtroendevaldas medverkan är en förutsättning för att inte skall byråkratiseras. kan aldrig bli en fråga för enbart experter. Det står klart att socialarbetarnas arbetssituation är svår, vilket bl. a. har tagit sig uttryck i en omfattande rörlighet och personalflykt till andra verksamhetsområden. För att komma till rätta med dessa svårigheter krävs både resursförstärkningar och förbättrade arbetsförhållanden. Huvudmannaskapet för ungdomsvårdsskolorna och nykterhetsvårdsanstalterna Huvudmannaskapet för de nuvarande statliga ungdomsvårdsskolorna och de allmänna vårdanstalterna för alkoholmissbrukare föreslås bli överfört till i första hand landstingskommunerna. 1 propositionen anges att förhandlingar om ett sådant överförande pågår mellan statens förhandlingsnämnd och . Det fors långa resonemang kring hur ansvaret för institutionsvården skulle kunna delas upp mellan landstingskommuner och kommuner. Regeringsforslaget utgår ifrån ett sammanhållet vårdansvar utan att de praktiska konsekvenserna redovisas vare sig för huvudmännen, de anställda eller vårdtagarna. Något konkret förslag till hurén ändring av huvudmannaskapet skall genomföras läggs alltså inte fram. Organisationsfrågorna är olösta liksom den avgörande frågan om de ekonomiska resurser som är en förutsättning för en god vård. En lösning av dessa frågor är en nödvändig förutsättning för att socialtjänstreformen skall kunna genomföras. Vi delar självfallet den uppfattning som kommer till uttryck i propositionen, nämligen att den institutionella vården är en viktig resurs för i övrigt. Propositionen ger viktiga principer för bl. a. sambandet mellan institutionella vård- och behandlingsformer och andra insatser från . Det är bl. a. fråga om att upprätthålla en kontinuitet i behandlingen även när behandlingsformerna växlar och att ge rätt vård . Dessa principer blir idet närmaste verkningslösa om inte frågan om huvudmannaskap och därmed sammanhängande problem bringas till en ändamålsenlig lösning. Det är också av största vikt att det skapas goda utvecklingsbetingelser för institutionerna. De bör utvecklas bl. a. mot en mer öppen vård med mera aktiva behandlingsinsatser. En sådan utveckling har hämmats genom att regeringen - i avvaktan på bl. a. ny sociallagstiftning och förändrat huvudmannaskap - inte varit beredd att satsa på försöks- och utvecklingsarbete. En vidgad satsning på försöksverksamhet som rör samverkan och Samordning inom vårdorganisationen är synnerligen angelägen. Försöksverksamheten bör också initieras i syfte att få fram alternativa behandlingsmodeller och att utveckla behandlingsmetodiken inom traditionella vårdor Under avsnittet Insatser för missbrukare föreslår vi bl. a. att ökade medel avsätts för sådan försöksverksamhet. Enligt vår mening är det ytterst anmärkningsvärt att förslaget om ny socialtjänstlag inte innehåller någon lösning på den viktiga frågan om huvudmannaskapet för ungdomsvårdens och nykterhetsvårdens institutioner. Institutionsvården är en integrerad del av socialtjänstreformen. Propositionen om bör därför inte avgöras av innan det finns konkreta förslag om hur institutionsvården skall drivas, planeras och finansieras. Förhandlingsarbetet bör drivas med sådan kraft att den aviserade särskilda propositionen om ändrat huvudmannaskap kan redovisas . Detta bör av ges regeringen till känna. Denna fråga bör behandlas av . En viktig del av socialutredningens slutförslag var att ett socialförsäkringstillägg (SOFT) skulle avlösa en del av den nuvarande socialhjälpsverksamheten. Förslaget avsåg i princip att vidga den ekonomiska grundtryggheten och reducera behovet av behovsprövad ekonomisk hjälp. Bland de många fördelar med reformen som socialutredningen räknade med kan nämnas en enklare handläggning till fördel för såväl allmänheten som administrationen och enhetliga beloppsnivåer över hela landet. Enligt många remissinstanser var emellertid SOFT-förslaget tekniskt ofullkomligt och de ekonomiska bedömningarna osäkra. I propositionen har man undvikit att ta ställning till SOFT. I stället har man tillsatt en särskild samrådsgrupp i som skall överarbeta utredningsförslaget från bl. a. tekniska och ekonomiska utgångspunkter. Det är angeläget att detta arbete sker på ett konstruktivt sätt och att resultatet av samrådsgruppens arbete blir remissbehandlat. Detta bör dock inte hindra att man inom socialförvaltningen fortsätter att gå över till att betala ut socialbidrag efter mer generella rutiner i socialförsäkringstilläggets anda. Därmed kan resurser frigöras så att socialarbetarna får mer tid för t. ex. fältarbete och förebyggande insatser. Den nya lagstiftningen bör enligt vår mening också leda till rättvisare socialbidrag. har vi stora skillnader i bidragsnivåerna mellan kommunerna. Vi anser- i likhet med socialutredningen -att det inte är en framkomlig väg att regeringen fastställer miniminormer för socialbidraget. Men vi anser det angeläget att följer upp att utvecklingen på detta område går mot en ökad jämlikhet. Omsorger om barn och ungdom Även i fråga om åtgärder för barn och ungdom gäller vad som sagts att propositionen främst innebär en redovisning av uppnådda resultat och pågående utredningar samt en kodifiering av praxis. Däremot saknas en ordentlig genomgång av hur problemen för barnfamiljer, barn och ungdom skall angripas och lösas. Förskoleåldern är den period i livet då barnets fortsatta utveckling i en rad avseenden mer eller mindre bestäms. Samhället måste därför på olika sätt stödja familjerna i strävandena att skapa goda uppväxtvillkor för barnen. Däri ingår familjepolitiska åtgärder av olika slag: ekonomiskt familjestöd, åtgärder för en ökad samvaro mellan barn och föräldrar samt stöd till föräldrarnas fostrande gärning. Samhällets barnomsorg har därvid en viktig funktion att fylla för både individen och familjen. Regeringens passivitet är mot denna bakgrund otillfredsställande. I det följande lägger vi därför fram förslag som, genomförda, kan bidra till en effektiv och verksam socialtjänst för familjer och barn. Den socialdemokratiska regeringen tillsatte en barnmiljöutredning. Den har i flera betänkanden redovisat undersökningar om barnens livsmiljö. a. detta material samt andra undersökningar och erfarenheter vet vi att många barn lever i en utsatt situation. Utslagningsmekanismerna i samhället uppträder tidigt - de syns redan i förskolan och lågstadium. Åtgärder som berör barn spänner över ett brett register av samhällsarbetet. Förändringar för barnens del är ofta sammankopplade med reformer i övrigt i samhällslivet. Likväl finns det anledning att systematiskt gå igenom olika samhällsområden där det är möjligt att göra förändringar i barnens livsmiljö, dvs. att se olika problem från just barnens behov. Det är fråga om familjeekonomi, boendemiljö, där inte minst trafikplanering har stor betydelse, barnomsorg och föräldraarbetstider, skola och barnkultur. Det är viktigt att aktivt medverkar i samhällsplaneringen även på områden som ligger utanför den egentliga socialsektorn. I denna motion har vi funnit anledning att särskilt behandla frågor om barnomsorg och fritidsverksamhet, vilka har en direkt betydelse för barnens livsmiljö. Men även vad vi föreslår om t. ex. åtgärder inom skolan, boendet, arbetslivet och insatser för att bekämpa missbruk och utslagning har avgörande betydelse för att skapa en i vid mening god livsmiljö för barnen. 1 den föreslagna socialtjänstlagen stadgas bl. a. att kommunerna genom en planmässig utbyggnad av förskole- och fritidshemsverksamheten skall sörja för att sådan omvårdnad ges. I varje kommun skall en plan finnas för verksamheten. Vi finner det vara riktigt att arbeta in barnomsorgslagens bestämmelser i 1** 1979/80. den nya socialtjänstlagen. En viktig förutsättning är dock att denna lagtekniska ändring inte får medföra några sakliga förändringar i bestämmelserna för kommunernas barnomsorg. Vi vill i det sammanhanget ta upp ytterligare en fråga som rör lagens uppbyggnad. Till skillnad från socialutredningens förslag anger propositionen socialnämnden som direkt ansvarig för omsorgen om barn och ungdom. Detsamma gäller omsorgen om äldre och handikappade. Utredningen angav i motsvarande paragrafer kommunen som ansvarig. Det bör enligt vår mening klart framgå i beslut att den i propositionen valda lösningen inte får motverka en helhetssyn och en sammanhållen planering och inte heller får innebära att andra berörda nämnders - t. ex. skolstyrelse, fritidsnämnd och byggnadsnämnd - ansvar inskränks. Till 1975/riksdag lade den socialdemokratiska regeringen fram förslag om att säkra en utbyggnad av barnomsorgen med 100 000 platser i daghem och 50 000 i fritidshem. Endast (1976) klarades målet; därefter har det inte uppnåtts. Särskilt illavarslande är den låga utbyggnadstakten av fritidshem. Trots att vi från socialdemokratiskt håll varnat för denna utveckling har de borgerliga regeringarna varit initiativlösa. Det står nu definitivt klart att beslut inte kommer att genomföras, att den avsedda stegrade utbyggnadstakten inte blir verklighet och att skillnaderna i ambitioner mellan kommunerna tenderar att öka. Enligt vår mening brådskar det nu alltmer med att man från statsmakternas sida tar krafttag för att komma till rätta med dessa problem. Endast genom en aktiv politik kan man lägga grunden för att klara det ambitiösa målet om full behovstäckning . En värdering måste därmed göras av de olika styrinstrument som samhället kan använda. Ett sådant är statsbidragen till kommunerna. Sedan 1976 års höjning av statsbidragen har det skett en successiv urholkning av bidragen, och kommunerna har fått ta på sig en ökande andel av driftkostnaderna. Staten bör därför ta på sig ett ökat ansvar för finansieringen av barnomsorgens kostnader. I en första etapp bör därför statsbidraget till den kommunala barnomsorgen (daghem, fritidshem, familjedaghem) höjas . Det är viktigt att kommunerna får erforderlig hjälp och medverkan när det gäller den fortsatta planeringen. I många fall torde man nämligen nu komma att ställas inför svårare praktiska problem ju längre utbyggnaden pågått. Ett planeringsunderlag har också presenterats av den arbetsgrupp som tillsattes (SOU 1979:57). har barnomsorgsplaner upprättats och insänts till de statliga myndigheterna. Som instrument för att bygga ut barnomsorgen både enskilt i kommunerna och samlat för riket - har de dock inte totalt fått den avsedda betydelsen. För att nå målet om full behovstäckning enligt 1976 års riksdagsbeslut måste man mer aktivt driva dessa frågor, bl. a. genom att redovisa utbyggnadsbehov för varje kommun. För kommunernas del finns, som vi tidigare framhållit, en rad problem att klara av. Ofta är det fråga om svårigheter rent fysiskt och planeringsmässigt. Markreservationer för allmänna ändamål kan saknas i redan utbyggda kommundelar, och behövliga stadsplaneändringar kan ta tid. Detta talar för att arbetet måste påbörjas tidigt och drivas med kraft. Det bör övervägas att utsträcka kommunernas planer för barnomsorgens olika former i tiden så att de åtminstone översiktligt täcker utbyggnaden fram till full behovstäckning. Detta skulle bl. a. ge bättre möjligheter att ta itu med frågor om markreservationer etc. Vi vill i detta sammanhang erinra om de förslag till åtgärder för en förbättrad boendemiljö som vi lagt fram i bostadspolitiska motioner . Vi har bl. a. föreslagit att kommunerna skall ha ett lagfäst ansvar för bostadsmiljön i sin helhet och att kommunala handlingsprogram för bostadsförsörjningen (inkl. den sociala servicen) skall upprättas. En utbyggd barnomsorg har stor betydelse för att åstadkomma en bra boendemiljö och därmed bidra till att ge barnen en god uppväxtmiljö. Sammanfattningsvis innebär således vårt förslag att en samlad behovsbedömning och utbyggnadsplan för den kommunala barnomsorgen arbetas fram för den fortsatta utbyggnaden fram till målet full behovstäckning. Planen, som också bör innefatta en bedömning av personalbehov och erforderliga utbildningsinsatser liksom en värdering av olika instrument för att säkerställa att målet nås, bör tas fram genom överläggningar med och föreläggas . bör i enlighet härmed begära riktlinjer för denna utbyggnad och förslag om de ekonomiska förutsättningarna för planens förverkligande i enlighet med vad vi anfört. I en första etapp bör statsbidraget därvid höjas . Barnomsorgen har också som nämnts tidigare en viktig kvalitativ aspekt. Vi har 1977-1979 lagt fram förslag om särskilda insatser för att förbättra kvaliteten i barnomsorgen. Tyvärr visade den borgerliga riksdagsmajoriteten under den nämnda mandatperioden ett ringa intresse för denna viktiga fråga. Den viktigaste kvalitetshöjningen inom barnomsorgen är naturligtvis att öka dess omfattning och ge möjlighet för fler barn att få stimulans och utveckling samt för fler familjer att få tillsynsfrågan ordnad på ett tillfredsställande sätt. En lika viktig faktor är utbyggnad och förändringar i utbildningen av barnomsorgspersonal. Vi vill i detta sammanhang peka på behovet att öka förskollärarutbildningen, i första hand så att även andra än ungdomar kan få komma in i utbildningen. Förskollärarkåren är generellt sett ung, varför det är angeläget att genom den särskilda utbildningen för barnskötare också försöka rekrytera även äldre till yrket. Vi vill erinra om att