mot · G2022630 · 1979-04-23 00:00:00 — Motion 1978/79:2630 av m. fl. med anledning av propositionen 1978/79:178 om husläkarsystem inom hälso- och sjukvården m. m. Den s. k. husläkarfrågan har väckt en betydande uppmärksamhet i den offentliga debatten. Därför kommer regeringens proposition som en antiklimax. Propositionen innehåller inga egentliga förslag utan mycket allmänna rekommendationer. Det är landstingen som är huvudmän för sjukvården och landstingen bör också betros med huvudansvaret för sjukvårdens planering. Inom landstingen pågår också såväl en mycket intensiv debatt som på sina håll ett långt framskridet planeringsarbete med försöksverksamheter. Detta tycks emellertid regeringen förbise i sin proposition. Givetvis kan och bör riksdag och regering genom förändringar i lagstiftning och statsbidrag påverka sjukvårdens utformning och möjliggöra och påskynda en progressiv utveckling. Ingendera av dessa åtgärder föreslås dock i propositionen som därmed blir ett skäligen onödigt och improduktivt inhopp i en redan pågående sjukvårdsplanering. Den utredning som har föregått propositionen har också med all rätt bemötts ytterst kallsinnigt av de flesta remissinstanser. Idén om husläkare gör sig bättre på valaffischer än i en konkret planering av den framtida öppenvården. Husläkardrömmen är drömmen om en återgång till en historiskt överspelad vårdorganisation. Husläkaren var överklassens och den övre medelklassens doktor och den patientläkarrelation som utvecklades gjorde det på grundval av en ekonomisk överenskommelse. Eftersom det rörde sig om en exklusiv relation mellan två individer med gemensam utbildnings- och ekonomisk bakgrund kunde den också upplevas som ganska behaglig för båda parter. Arbetarklassen och de breda folklagren hade aldrig någon tillgång till husläkare utan hänvisades till överfulla polikliniker eller provinsialläkarmottagningar. I enstaka fall kunde också provinsialläkare fungera som husläkare för sitt distrikt. Detta skedde emellertid till priset av en orimlig arbetsbörda och på grundval av att en och samma läkare stannade kvar i sitt distrikt . Det kan också antas att den goda patientläkarkontakten i första hand gällde de mer socialt väletablerade inom distriktet. En rad faktorer har undanröjt grunden för denna typ av husläkare. Det har skett en specialisering av sjukvården som visserligen i en del fall har gått till överdrift men som i huvudsak måste betraktas som något positivt. Krav på vidareutbildning och rimliga arbetstider, semestrar, barnledighet gör att en och samma läkare inte kan stå till sina patienters förfogande under lika långa tidsperioder som . De ekonomiska spärrarna mot 1978/79: 2630 utnyttjande av sjukvård har lyckligtvis minskat utrymmet för exklusiva patientläkarrelationer. Det är också här vi finner en viktig orsak till sjukvårdens köproblem. I propositionen talas om vikten av att bygga ut den öppna sjukvården och att minska dess koncentration till sjukhusen. Detta är redan nu landstingen fullt sysselsatta med i sin sjukvårdsplanering. I propositionen lämnas inga konkreta förslag till åtgärder för att påskynda denna utveckling. Propositionen tar upp kontinuitetsproblemet inom sjukvården, vilket också är ett problem som de flesta sjukvårdshuvudmän har börjat intressera sig för. I propositionen gör man dock det ödesdigra misstaget att i första hand knyta kontinuiteten till två personalgrupper allmänläkare och distriktssköterskor. I stället bör kontinuiteten knytas till personalgrupper som innehåller samtliga viktiga yrkeskategorier. Man bör, i enlighet med vad vpk tidigare föreslagit, bygga upp team bestående av läkare, sjuksköterskor, undersköterskor, socialarbetare och andra yrkesgrupper som får ansvaret för ett geografiskt avgränsat område och där alla personalkategorier deltar i det direkta patientarbetet. Genom att stimulera till täta kontakter med vårdcentralen och hembesöksverksamheten kan man uppnå god personkännedom och bra relationer mellan den samlade personalgruppen och dess patienter. En sådan typ av kontinuitet blir inte heller beroende av om en enskild läkare eller sjuksköterska är ledig eller genomgår vidareutbildning. Av största vikt är också att avdramatisera kontakterna med sjukvården. Detta kan bland annat ske genom att ta bort alla patientavgifter i öppen vård och i stället låta överta hela kostnaden. Detta skulle också medföra minskat administrativt krångel. Det skulle dessutom ha den fördelen att besök hos olika personalkategorier likställdes med varandra i ekonomiskt avseende. En fara med husläkaridén är att den kan medföra en minskad tillgång på kompetenta specialister i öppen vård. Den som lider av en ögonsjukdom har större behov av en kompetent ögonläkare än av en husläkare. Utbildning i barnaålderns sjukdomar ger värdefulla kunskaper som är till fördel också i öppen vård. Exemplen kan mångfaldigas. Det finns en uppenbar risk för att husläkaridén leder till en kunskapsuttunning som i realiteten är ett steg tillbaka. Vpk anser att propositionen 1978/79: 178 bör avslås av . I stället bör uttala sig för att patientavgifterna vid läkarbesök och annan sjukvårdande behandling inom öppen vård avskaffas i enlighet med vad som föreslagits i vpk-motionen 1978/79: 2491 som ännu ej behandlats. bör också hos regeringen begära förslag till sådana ändringar i gällande lagstiftning på sjukvårdsområdet så att lagarbete i öppenvården underlättas. 1978/79: 2630 Med hänvisning till det anförda föreslås 1. att beslutar avslå propositionen 1978/79: 178, 2. att hos regeringen hemställer om förslag till ändringar i gällande sjukvårdslagstiftning i syfte att underlätta upprättande av lagarbete inom sjukvården i enlighet med vad som anförs i motionen. INGA (vpk) C.-H. (vpk) (vpk)