mot · G2022050 · 1979-01-25 00:00:00 — av m. fl. om redovisning av tid som använts för förhandlingar enligt medbestämmandelagen, m. m. Lagen om medbestämmande i arbetslivet trädde i kraft . Denna lag gäller - i motsats till tidigare arbetsrättslig lagstiftning - för anställda i såväl allmän som enskild tjänst. De speciella forhållandena på det offentligrättsliga området har dock motiverat en kompletterande särskild lag om offentlig anställning. arbetsrättsreform syftade till att ge de anställda ökat medbestämmande eller, som det också uttrycktes, bredda demokratin i arbetslivet. Det nya regelsystemet på det statliga arbetstagarområdet bygger på uppfattningen att lagen om medbestämmande i arbetslivet är av stor betydelse för den statliga verksamhetens effektivitet. Härmed avses att myndigheterna når uppställda mål för sin verksamhet under god hushållning med resurserna, med beaktande av service-, offentlighets- och rättssäkerhetskraven och med beaktande av personalens behov av arbetstillfredsställelse, god arbetsmiljö, anställningstrygghet och möjligheter till medbestämmande och personlig utveckling. Tyngdpunkten på medbestämmandet ligger på lokal nivå, och dess utövande sker i huvudsak genom förhandlingar mellan företrädare för vederbörande myndighet och de anställdas organisationer. Ett omfattande regelsystem har konstruerats för sådana förhandlingar och överläggningar samt dessas vidareförande i händelse av att samförstånd icke uppnås. Genom den nya arbetsrättsliga lagstiftningen pålades myndigheten betydande nya arbetsuppgifter om vilkas tyngd man vid lagstiftningstillfallet rimligen knappast kunde ha någon uppfattning liksom att det förutsattes att personalens företrädare skulle friställas från ordinarie arbetsuppgifter för att kunna fullgöra sina funktioner inom medbestämmandearbetet. Man har erfarenhet av lagstiftningen, och det kan utan vidare konstateras på ett så lätt mätbart område som den rena tidsåtgången för handläggning av medbestämmandeärenden att det råder mycket stora variationer mellan olika myndigheter och att dessa variationer inte bara har sin grund i det enkla förhållandet att myndigheterna i personalhänseende är olika stora. De uppgifter som finns om tidsåtgången spänner över hela skalan från att motsvara ett betydande antal helårstjänster till tämligen försumbara tidsmått. I vilken utsträckning tidsåtgången står i rimlig proportion till de värden som medbestämmandelagstiftningen avser att främja är svårbedömt. Med tanke på den noggrannhet med vilken varje förslag om inrättande av en enda ny tjänst vid en myndighet prövas under regeringens budgetberedning och därefter i är det otillfredsställande att man inte synes ha något som helst grepp om kostnaderna för hanteringen av medbestämmandelagen på det statliga området. En redovisning för den samlade tidsåtgången, varmed avses såväl verksledningens arbetsinsatser som den tid anställd personal friställs för förhandlingar och informationer inom resp. förhandlande myndigheter, är angelägen för en rättvis bedömning av myndigheternas medelsbehov och synes böra lämnas , lämpligen i samband med att myndigheterna framlägger sina anslagsäskanden för det kommande budgetåret. I vilken utsträckning syftet med medbestämmandelagen, sådant det kortfattat redovisats ovan och mera omfattande i förarbetena till lagstiftningen, uppnåtts är självklart svårbedömt. Då lagstiftningen nu varit i kraft synes ett visst underlag finnas för en första utvärdering av den. Även om utvärderingen inte kan bli fullständig bör den kunna ge en viss ledning för hur medbestämmandefrågorna kan och bör hanteras . I princip bör det ankomma på att kontinuerligt följa och redovisa utvecklingen. Under hänvisning till det anförda föreslås att hemställer 1. att regeringen anmodar förhandlande myndigheter att på sätt som angivits i motionen redovisa och budgetera tiden för förhandlingar m. m. enligt medbestämmandelagen, 2. att regeringen föranstaltar om en allmän utvärdering av erfarenheterna av nämnda lag såvitt den gäller statens arbetstagare. H. () () ()