mot · G2022283 · 1979-03-26 00:00:00 — med anledning av propositionen 1978/79:113 om riktlinjer för u-landsinformation och biståndets organisation m. m. I regeringens proposition 1978/79:113 föreslås delvis nya riktlinjer för u-landsinformationen. a. föreslås i enlighet med SOU 1977:73 Ulandsinformation och internationell solidaritet en viss vidgning av de s. k. generella bidrag, som f. n. utgår till vissa organisationer. Detta sker genom att ett antal organisationer som tidigare fått begära särskilt anslag för varje projekt nu överförs till kretsen av organisationer med generella bidrag. Detta beräknas - inklusive en kraftig anslagshöjning - kosta omkring 2 milj. kr. Vi anser denna överflyttning i sig riktig. Men den innebär i realiteten att kraven på anslaget för speciella aktioner minskas med motsvarande belopp under i övrigt oförändrade förhållanden. Vi anser det därför felaktigt att utan något resonemang, som underbygger sådana önskemål, i realiteten väsentligt öka utrymmet för anslag till speciella aktioner. Vårt förslag är sålunda att den av regeringen begärda anslagshöjningen på . skäres ned med berörda 2 milj. kr. och sålunda sättes till . I diskussioner av hithörande slag brukar ibland invändas att det kanske spelar en mindre roll hur stort detta anslag blir; det totala anslaget till u-hjälpen fastställes ändå i särskild ordning, och en neddragning på denna punkt innebär ingen besparing för statsverket eller skattebetalarna. Resonemanget måste bestämt tillbakavisas. har självfallet till uppgift att tillse, att anslagna medel får så effektiv användning som möjligt. Varje berättigad sänkning av hemmakostnaderna frigör motsvarande belopp för användning till stöd åt . Fördelning och användning av informationsbidrag Varken utredningens majoritet eller propositionen analyserar enligt vilka principer de generella informationsanslagen skall fördelas, eller den övervakning av informationsanslagens användning, som ur saklig synpunkt kan vara önskvärd. I reservationen till utredningens betänkande anförde vi: Detta är mycket beklagligt då det här rör sig om en viktig principiell fråga. En helt orimlig vikt fästes nu vid antalet medlemmar i dessa. Det innebär t. ex. för ABF:s del att samma personer kan räknas som medlem upp till sex-sju gånger. Medlemmar i är nämligen såväl Socialdemokratiska partiet som LO, KF, HSB, . Kristliga socialdemokrater och samtliga handikapporga ABF:s medlemssiffror kommer därigenom att närma sig siffran för hela den svenska befolkningen. Liknande flerdubbla medlemskap är ovanliga i andra studieförbund. Speciellt tveksamt kanske det kan anses vara att de 750 000 LO-medlemmar, som kollektivanslutits till Socialdemokratiska partiet, därigenom automatiskt också ökar ABF:s medlemsantal och indirekt dess statsbidrag med häremot svarande belopp. Den enda fördelningsnyckel som på ett rimligt sätt motsvarar syftet med det statliga stödet till privata organisationers u-landsinformation är att bidraget direkt relateras till den verksamhet vederbörande organisation uppehåller på berörda områden. Hit skall också självfallet räknas det värdefulla inslag av u-landsinformation som tas in i olika studiecirklar som i sin helhet har en annan inriktning. I detta sammanhang kan det kanske också nämnas att det varit med stor tveksamhet på åtskilliga håll som man accepterat att fackliga organisationer, som är medlemmar i studieförbund och kan få informationsmedel från dessa, även skall erhålla egna informationsbidrag. Denna fråga bör även i fortsättningen uppmärksammas. Under alla förhållanden synes det uppenbart att den del av informationsmedlen som tilldelas de fackliga organisationerna blivit förhållandevis stor. Denna allmänna princip utesluter inte att man tar viss hänsyn till de speciella kostnader och den särskilda verksamhet som kan uppkomma genom att en huvudorganisations medlemmar kommer från olika slag av underorganisationer. Denna syn på bidragets fördelning - anslagsnyckeln - överensstämmer med det beslut som under vårsessionen 1977 fattade rörande fördelningen av bidrag till kulturprogram. Här godkände man kulturutskottets betänkande nr 44, som bl. a. sade följande: "Bidraget skall täcka kostnader förenade med verksamheten. Utskottet finnér det rimligt att vid fördelningen av bidraget respektive studieförbunds totala verksamhet i fråga om kulturaktiviteter tillmäts avgörande betydelse. Vad sedan gäller frågan om vem som skall handha anslagsnyckeln blir den av mindre betydelse sedan statsmakterna fastställt de allmänna principerna. Och kan berörda organisationer bli eniga om dessa detaljbeslut är detta självfallet till fördel för ett förtroendefullt samarbete mellan parterna. En väsentlig fråga bl. a. för genomslagskraften i informationsverksamheten beträffande u-landsproblemen är dennas innehåll. Det är av stort värde att informationsmaterialet och studiecirklarnas uppläggning fritt får ombesörjas av de organisationer som beviljas anslag av statliga medel. Detta stämmer också med u-landsberedningens synpunkter, vilka refererats i kapitel 3. Detta innebär självfallet inte att verksamheten skall sakna riktlinjer. Det första och övergripande kravet är att de statliga medlen skall användas för de syften de lämnats, nämligen för att ge information om u-landsbistånd och problem i vid bemärkelse. Man måste dock även ställa andra anspråk på innehållet i verksamheten. Det är naturligt att man vid användandet av anslagen till u-landsinformation ställer samma krav på mottagarorganisationer som man gör när det gäller studieförbundens övriga verksamhet. Här gäller Kungl. Maj:ts kungörelse nr 1963:463, vars § 2 lyder. Verksamheten inom det fria och frivilliga folkbildningsarbetet skall utformas så, att det föreligger förutsättningar för en objektiv och allsidig belysning av studieämnena. Arbetet skall bedrivas i en anda av tolerans och respekt för oliktänkande och på sådant sätt, att självständigt tänkande och ställningstagande främjas. Denna kungörelse återfinnes också i 1977:21 som grundläggande för befattning med dessa frågor. Det synes självklart att dessa krav på objektivitet och allsidig belysning måste gälla varje organisation för sig. Bestämmelsen kan sålunda icke tolkas så som ibland hävdats, att ett slags studieförbund eller facklig organisation kan föra fram synpunkter som pekar i en viss politisk eller ideologisk riktning under förklaringen att allsidigheten kommer till stånd genom att andra organisationer, som också erhåller statsbidrag, för till torgs motsatta tankar. En sådan tolkning är icke acceptabel redan av det skälet att många människor bara nås av materialet från en organisation. En sådan ensidighet i informationsutbudet innebär också en orätt mot dem man vill informera och som man hoppas vinna för ett djupare u-landsintresse. De för en ensidig syn på problemen, och de utrustas inte med vissa synpunkter och argument som de måste känna till för att kunna delta i debatten och övertyga omgivningen om värdet av det erhållna informationsmaterialet. Härtill kommer det förhållandet att en sådan informationspolitik är ägnad att polarisera ulandsfrågorna och ytterst att hos andra grupper ev. skapa en kritisk inställning mot u-hjälpen. Mot bakgrund av anförda synpunkter uppstår frågan om hur man på bästa sätt skall tillgodose kravet på att statsmakternas intentioner med ulandsinformationen förverkligas. Enligt vad utredningen inhämtat anser sig ledningen för icke ha skyldighet eller ens rätt att granska eller kommentera hur statliga bidrag används av de organisationer som mottar generella bidrag. Detta synes i och för sig vara en felaktig uppfattning. Bakgrundsmaterial för en granskning av ifrågasatt slag finns redan hos SIDA, därigenom att mottagarna av generella bidrag lämnar in redogörelse förgången verksamhet. Det är också rimligt att , liksom på andra områden, skall ha rätt att granska att användningen av statliga medel sker i enlighet med förutsättningarna för anslaget. En viss sådan kontroll utövas redan av SIDA i vad gäller de penningbidrag som på särskild ansökan lämnas av SIDA för olika specifika projekt. Följden av att gällande bestämmelser icke iakttages kan vara att framtida bidrag på detta område förvägras. En granskning av angivet slag borde även vara av värde för de berörda organisationerna. De skulle självfallet beredas möjlighet, om de själva så önskade, att med SIDA eller annat därtill bemyndigat organ ta upp en diskussion om utformningen av ett planerat material. I detta sammanhang vill vi göra några kommentarer beträffande fördelningen av de medel som fördelas av SIDA på särskild ansökan. En genomgång av denna fördelning ger vid handen att i ett inte obetydligt antal fall pengar ställts till förfogande för verksamheter eller material som kanppast kan sägas ha haft något rimligt samband med problem. Att produkterna dessutom icke fyllt de mest elementära krav på balans i presentationen har bidragit till de starka reaktioner som de föranlett. Det förhållandet att det statliga organet SIDA stått som finansiär har dessutom i några fall medfört att främmande stater utgått från att stått bakom tillkomsten av dessa produkter vilket skapat icke önskade bekymmer. Det måste vara ett rimligt krav att ansökningar om bidrag till verksamhet av sådant slag betydligt noggrannare granskas så att syftemålet med anslaget för informationsändamål inte förfuskas. De synpunkter som ovan framförts om krav på informationsmaterialets innehåll gäller självfallet med oerhört mycket större styrka vad avser det material som SIDA själv producerar. Objektivitet och saklighet i utformningen är en förutsättning för att SIDA skall framstå som en trovärdig förvaltare av det viktiga u-landsbiståndet. Frågan har också en speciell betydelse med hänsyn till att en avsevärd del av SIDA:s informationsmaterial användes vid våra skolor. Det är kanske en brist att sådant material inte såsom vad gäller läroböcker blir föremål forén särskild objektivitetsgranskning. Det är möjligt att man formellt skulle införa ett sådant system, men under alla förhållanden krävs att SIDA själv i alla avseenden söker respektera dessa krav. I propositionen tar regeringen upp det i utredningen framkastade förslaget att man borde tillskapa en under stående allmän beredning rörande information och samråd i internationella och utrikespolitiska frågor. Propositionen säger att man före ställningstagande bör avvakta resultatet av det utredningsarbete om folkrörelsernas internationella samarbete som f. n. bedrivs inom kommundepartementet. Enligt vår uppfattning är det givet att denna utredning kan komma fram till slutsatser som påverkar verksamheten i det skisserade organet. Dess inrättande synes dock ur flera andra sy n punk ter vara så angeläget att det finns stark anledning att även före berörda tidpunkt tillskapa denna beredning. började SIDA ge ut en egen tidskrift som fick namnet Rapport från SIDA. I en inledningsartikel till det första numret ställde SIDA:s generaldirektör frågan om det behövdes en ny tidskrift. Han besvarade frågan jakande. Motiveringen varatt allmänheten hade krav på att få veta vad som skedde med de växande belopp som staten anslår till utvecklingsbistånd - ett belopp som då uppgick till 800 milj. kr. , och under nu löpande budgetår till . Tidskriften skulle väsentligen ge fakta om förhållandena och tjäna som debattorgan rörande u-hjälpens mål och medel. Redaktören för tidskriften framhöll senare att det också var dess uppgift att i dessa sammanhang föra talan. har en del år gått, och det kan vara att söka bedöma om och på vilket sätt dessa målsättningar fullföljts och om man kan anses att tidskriften har en uppgift att fylla. Till att börja med kan man då konstatera att tidskriften efter en reklamkampanj ökade med 4 000 ex. och har drygt 10 000 prenumeranter. Inom tidskriften har man gjort en undersökning av vilken kategori dessa tillhör. Man har funnit att den typiske Rapportläsaren är akademiker som förvärvsarbetar inom universitet och skolväsende, offentlig förvaltning eller näringslivet. En bra bit över hälften är politiker eller ideellt organiserade, och en tredjedel har även förtroen deuppdrag i frågavarande förening. En knapp tredjedel har arbetat i u-land. Detta sammanfaller också ganska väl med redaktörens deklaration att tidningen normalt icke vänder sig till den stora allmänheten utan till opinionsbildare, lärare etc., då den vill utgöra ett kvalificerat debattforum. Vid ifrågavarande undersökning framkom även en ganska allmän kritik mot att SIDA:s egna tjänstemän bereddes ett oproportionerligt stort utrymme för både informationer och mera allmänt tyckande. Det är av central betydelse att i första hand dags- och tidskriftspress informerar allmänheten om och diskuterar biståndsfrågor, både med hänsyn till betydande ekonomiska engagemang och frågornas vikt för mänskligheten. Såväl genom andra SIDA-publikationer som genom stöd för upplysningsverksamhet åt enskilda organisationer söker man på detta sätt nå ut till den stora allmänheten. Men goda skäl kan anföras för att detta inte visat sig räcka. Det är naturligt att SIDA liksom åtskilliga andra statliga organ skall ha ett forum för att redovisa sin verksamhet. finns också en mera anspråkslös sådan publikation. Denna kunde i och för sig något utvidgas och få ett omfång som påminner om t. ex. den publikation som regelbundet utger. Det är däremot inte alls lika självklart att man skall ge ut en särskild tidskrift, och än mindre att ett visst ämbetsverks tjänstemän skall ha ett särskilt forum till sitt förfogande för tyckande och tänkande. Hur många andra statliga verk har det? Man måste dock erkänna att SIDA:s verksamhet är av så speciellt slag och avviker så mycket från den vanliga svenska vardagen att det kan vara motiverat med en särskild tidskrift rörande u-landsproblemen, i varje fall så länge de inte uppmärksammas mera av massmedia. Att SIDA-tjänstemännen därvid skall ha möjlighet att medverka är självklart. Det är däremot ingalunda självklart, som chefen för enligt en tidningsuppgift hävdat, att tidskriften skall betraktas som SIDA:s egen tidning och sålunda utkomma i dess regi. Som det nu är, är såväl redaktören som redaktionsgruppen på ett dussintal personer samtliga tjänstemän i SIDA. Man inser lätt att kamratskapet kan göra det svårt eller omöjligt att säga nej till mindre djupsinniga bidrag från kollegerna. Systemet medför också att den journalistiska uppläggningen riskerar att försummas. I en tidskrift av det här slaget, där det gäller att ge saklig information och att medverka till en vettig debatt med bidrag från olika åsiktsgrupper, ankommer det inte på redaktören att själv intensivt ta ståndpunkt i ytterst kontroversiella frågor. Som exempel kan nämnas inledningsartikeln i ett specialnummer om En ny ekonomisk världsordning. Där förklarar redaktören trosvisst att i de verkliga förhandlingarna i debatten om en ny världsordning har ingen egen roll. dessa förhandlingar är det 'Svarta september och och Folkets revolu tionära armé i som gör upp agendan. De sitter inte ned bakom de tunga draperierna, där varje viskning bevaras som ett stilla sus och där varje utbrott dämpas till en viskning. Förhandlingsplatsen kan vara , en ockuperad ambassad, en hemlig gerillabas, och argumentet får tyngd av gevärspipan i nacken. Ty så kommer det att gå, mot vår vilja, mot våra liberala samveten, mot våra vädjanden och fördömanden. befinner oss i en klassituation, den internationella överklassens. Förhandlingarna har just påbörjats. Våra yrvakna reaktioner är följdriktig^. Vår chock utvecklas mot fördömande, rädsla och senare hat. Kanske leder det oss till insikt om varför vi är hatade. Att förhandla med gevärspipan i nacken är ju ingen nyhet. Det är bara nacken som är ny. Med detta lilla axplock är man inne på tidskriftens innehåll. har den innehållit många värdefulla, informativa artiklar om förhållandena i olika länder. Man kan också notera en del sakligt viktiga, ibland temperamentsfulla, debatter även mellan SIDA-tjänstemän. Som exempel kan nämnas en diskussion om värdet av att ha ett system med länderprogrammering. Men även i sakligt värdefulla informationsartiklar förekommer ofta onödiga och ibland ogrundade angrepp för brott mot tre av dödssynderna: kolonialism, imperialism och multinationellt företagande. I de s. k. debattartiklarna är denna tendens självfallet oerhört mycket vanligare. Det är faktiskt svårt att hitta några artiklar som på ett nyanserat sätt omnämner vilka positiva insatser dessa företeelser då och då kan ha medfört förde berörda länderna. Det är lätt att säga-och självfallet ofta riktigt-att de europeiska staterna genom sitt agerande brutit sönder eller skadat en nationell kultur, men det kanske ändå kan förlåtas t. ex. engelsmännen att de förbjöd indierna att bränna änkan på samma bål som den döde mannen. Visserligen har införandet genom europeisk medverkan av one crop culture i vissa länder kunnat skapa svårigheter för en modernisering och diversifiering av jordbruket i ett visst land. Men när den nya produkten introducerades, innebar det kanske ett väsentligt ekonomiskt framsteg för ifrågavarande land. Som exempel kan nämnas jordnötsproduktionen i , eftersom just denna produkt ägnats en mot européerna mycket kritisk artikel. upptogs ett helt nummer av två svenska stipendiaters skildring av en resa till . Stort utrymme ägnades åt diskussioner med indiska barn, huruvida kunde betraktas som en demokrati trots att man hade en kung. Numret hade föga värde från informationssynpunkt för de läsare man vänder sig till och saknade helt debattkaraktär. Artikeln utkom sedermera i bokform. I en recension ansåg t. o. m. chefredaktör att boken helt saknade värde och aldrig borde ha tryckts. Ett annat nummer hade som huvudämne . Samtliga tre artiklar var skrivna av samma person, som politiskt befinner sig långt till vänster om socialdemokratin. Redan denna ensidighet, när man nu ägnar den väsentligaste delen av ett nummer åt ett visst land, är icke godtagbar. innehållet i artiklarna beträffar är de insinuanta, utan saklig täckning, och självfallet går insinuationerna alltid i samma riktning. På en sida konstateras att ett dekret 1968 innehar total diktatur i landet. På följande sida sägs att vid ett senare val, då samma dekret gällde, fick trots den totala diktaturen oppositionspartiet sensationella valframgångar. Ur svensk synpunkt allvarligare är insinuationerna mot och misstänkliggörandena av svenska dotterbolag i . Författaren konstaterar först att dessa inom loppet av ökat sysselsättningen från 5 000 till 30 000 anställda. Utan skymten av konkretisering antyder han att detta icke inneburit något bidrag till den brasilianska sysselsättningen, då kanske inhemska företag i motsvarande grad fått slå igen. Likaså utan något bevis hävdar författaren att de svenska företagen använt sig av kryphål för att i strid mot gällande bestämmelser föra ut pengar ur landet. Det allvarliga med denna kraftiga slagsida i tidskriftens debatt, på vilket här lämnats ett par exempel, är att man förmodligen uppmuntrar vissa redan frälsta men skaparen irritation och misstänksamhet, i första hand mot SIDA men kanske även mot biståndsverksamheten, bland människor som läser eller hör talas om tidskriften. Slutligen är det självfallet viktigt att representanter från får komma till tals i tidskriften. Man har dock en känsla av att många inlägg från detta håll huvudsakligen tjänat som ekonomiskt stöd åt utländska studerande i etc. Det borde inte vara omöjligt att kunna få bidrag, som undertecknats av mera seriösa och ansvariga skribenter från berörda länder. De slutsatser som kan dras av ovanstående är följande: Det är oriktigt och olyckligt att en tidskrift, som huvudsakligen har och skall ha debattkaraktär, ingår som en del av en statlig myndighets verksamhet. Alldeles särskilt olycklig är tidningens rubrik, som i praktiken måste ge läsarna den uppfattningen att den är ett språkrör för SIDA och indirekt för regeringen. Det är helt onödigt att främmande länder skall bibringas den uppfattningen att mot olika utländska stater eventuellt kritiska artiklar är uttryck för den uppfattning, även om vi naturligtvis alltid kan framföra det traditionella argumentet om svensk tryckfrihet. Man kan tänka sig flera möjligheter när det gäller huvudman för tidskrifter. En nära till hands liggande möjlighet är naturligtvis att den ovan diskuterade allmänna informationsberedningen står som utgivare. En annan möjlighet är att en helt fristående redaktion utses. Självfallet skall SIDA och dess tjänstemän under alla förhållanden ges möjlighet till stort utrymme i tidskriften. Även om Rapport från SIDA startats av SIDA och en del av dess anslag använts för bekostnad av tidskriften, är det självfallet intet hinder för att beslutar, att ett motsvarande belopp förs direkt från UD:s budget till det organ som lämpligen bör utge tidskriften, eller att informationsanslaget såsom nu ges till SIDA men att därvid berörda belopp i särskild ordning reserveras för tidskriften. Enligt inhämtade uppgifter uppgår kostnaderna för denna, om man här inräknar icke blott tryckningskostnaderna utan samtliga kostnader för lokaler och redaktion, till . Med hänvisning till det anförda hemställs 1. att beslutar att av medel under reservationsanslaget C2. Bilateralt utvecklingssamarbete, posten Ofördelad reserv för /80, bemyndiga regeringen att ta i anspråk högst . 2. att ger regeringen till känna vad som i motionen anförts rörande fördelning och användning av informationsbidrag till enskilda organisationer, speciellt en översyn av fördelningsnyckeln för generella bidrag och en granskning av att lämnade bidrag används på ett sätt som överensstämmer med u-landsinformationens syften; 3. att hos regeringen anhåller att en allmän informationsberedning med det snaraste tillsättes i enlighet med riktlinjerna i SOU 1977:73; samt 4. att beslutar att de medel som f. n. används av SIDA för utgivande av tidskriften från SIDA i stället reserveras för en informations- och debattidskrift av samma slag att utges enligt de riktlinjer som anges i motionen.