mot · G2021108 · 1979-01-25 00:00:00 — De har närmast haft karaktären av en utbyggnad av systemet med arbetsgivaravgifter. De framlagda förslagen har betydande likhet med mervärdeskattesystemet. Det är enligt vår uppfattning angeläget att diskussionerna om alternativa skattesystem inklusive utgiftsskatt fortsätts och fördjupas. Vi anser det inte möjligt att ta ställning till förmån för ett skattesystem som utgår från i grunden andra principer än det nuvarande. Utredningsarbetet om möjligheterna till förändringar inom ramen för det nuvarande skattesystemet bör också fortsätta. Det bör emellertid ske med utgångspunkt från mindre snäva direktiv än vad skatteutredning arbetade med. 1978/79: 1108 Flera av de förslag som lagts fram i dea skattepolitiska debatten har avsett åtgärder i syfte att eliminera eller reducera effekterna av den rätt till avdrag för kostnader, som är en av grundvalarna i det nuvarande skattesystemet. Vi delar inte de värderingar som ligger bakom sådana tankegångar. Avdragens syfte är att anpassa beskattningen till skatteförmågan. Den vars ekonomi är belastad med exempelvis räntebetalningar eller kostnader för resor till och från arbetet har uppenbarligen en lägre skatteförmåga än den med samma nominella inkomst som inte har några motsvarande kostnader. Det ligger sålunda inget principiellt orättvist i systemet med rätt till avdrag för bl. a. räntekostnader. I den mån icke avsedda effekter härvidlag kan uppkomma i samband med en hög inflation, motiverar i och för sig inte detta några radikala ingrepp i skattesystemets konstruktion. Det är genom åtgärder mot inflationen, som man skall komma till rätta med sådana effekter. Även om en mer genomgripande omläggning av skattesystemet skulle aktualiseras, bör även därvid principen om anpassning av beskattningen till skatteförmågan bibehållas. att principbeslut fattas om en plan för successiva marginalskattesänkningar syftande till att marginalskatten i vanliga inkomstlägen inte skall överstiga , att marginalskattesänkning skall vara av en storleksordning motsvarande resten av steg 1 och åtminstone halva steg 2 skatteutrednings förslag, att beslut fattas om införande av ett marginalskattetak; som ett första steg bör detta sättas till fr. o. m. , att nya regler skapas för den kommunala skatteutjämningen, som bl. a. medger större möjligheter att ta hänsyn till kommunernas särskilda problem; bör däremot inte nu binda sig för ökade transfereringar till kommunerna, att en utredning tillsätts med uppgift att granska barnfamiljernas speciella skattesituation i syfte att få fram förslag om hur nuvarande, i många fall helt orimliga, marginaleffekter skall kunna motverkas, att det uppdras åt regeringen att utarbeta förslag till ett system med skatterabatt vid pensionärernas beskattning. De gångna åren har varit präglade av djupgående kriser i betydande delar av vårt näringsliv. Sysselsättningen har hotats för orter och hela näringsgrenar. Den statliga näringspolitiken har tvingats till den ena brandkårsutryckningen efter den andra för att värna sysselsättningen och bidra till en omstrukturering i socialt acceptabla former av förslag och branscher. har så stora krav ställts på närings- och sysselsättningspolitiken som . Orsakerna till den situation vi hamnade i var flera. Den internationella ekonomiska krisen spelade en betydelsefull roll, liksom det faktum att några av våra traditionella tunga exportindustrier började möta en hårdnande konkurrens från de s. k. nya industriländerna. Men avgörande för krisens djup och utbredning över vårt näringsliv var de missgrepp som utmärkt den socialdemokratiska ekonomiska politiken och näringspolitiken under början och mitten av . Det var inte en kapitalismens kris vi upplevde. Det var en kris delvis frambringad och alldeles avgjort fördjupad genom en felaktig politik. Det svenska välståndet har baserats på den svenska exportindustrins framgång på världsmarknaderna. När det slutade och låg i ruiner, stod med en utbyggd produktionsapparat, och i takt med att återhämtades och världshandeln liberaliserades kunde det svenska näringslivet successivt öka sin export och sitt bidrag till den svenska välståndsutvecklingen. Vi upplevde några gyllene decennier av till synes sorglös ekonomisk tillväxt och näringspolitiska framgångar. Men gradvis har förutsättningarna för vårt näringsliv kommit att förändras. återuppbyggdes, och de länder som varit våra kunder blev nu också våra konkurrenter. Ständigt allt fler länder byggde upp en industri, som på viktiga områden förmådde att ta upp konkurrensen med vår egen. ser vi hur de framgångsrika länderna i tredje världen på viktiga sektorer satsar på en accelererad industrialisering som inte kan undgå att påverka också vårt eget land. Den internationella konkurrensen har hårdnat, och därmed skärps också de krav som ställs på vårt näringsliv och vår näringspolitik. Det var detta som socialdemokraterna i regeringsställning aldrig insåg och i oppositionsställning fortfarande vägrar att förstå. I stället för att föra en näringspolitik som underlättade för företagen, började de att belasta dem med allt högre kostnader i form av arbetsgivaravgifter och allt fler restriktioner och föreskrifter på olika områden. Medvetet drev de en politik som tycktes syfta till att försämra lönsamheten i näringslivet för att göra företagen mera beroende av statligt och annat offentligt kapital. Under den senaste internationella krisen satsade socialdemokraterna på en ekonomisk politik som kom att göra ont värre. Genom de kraftiga kostnadsstegringarna 1975 och 1976 försämrades företagens konkurrenskraft drastiskt. När den internationella konjunkturen började återhämta krafter, kunde 1976 det av socialdemokratisk näringspolitik kraftigt försvagade näringslivet inte följa med i uppsvinget. hamnade i den mest djupgående industriella kris som vårt land genomlevt i modern tid. Att återställa näringslivets konkurrenskraft, och därmed förutsättningarna för välståndsutveckling, blev trepartiregeringens viktigaste uppgift. Genom kraftfulla och inte alltid populära åtgärder lyckades den vända utvecklingen, och läget är i alla hänseenden bättre än det var vid regeringsskiftet . Alla problem är inte lösta, men pekar utvecklingen uppåt. Den nedåtgående kurvan är bruten. För att lösa ofta mycket akuta problem tvingades trepartiregeringen till mer omfattande statliga ingripanden än någon annan svensk regering . Mycket stora belopp måste satsas på näringspolitiken. Hela branscher omstrukturerades under statlig ledning och med statligt finansiellt stöd. Framför allt kom insatserna att koncentreras till tre speciellt utsatta branscher varven, stålet och tekoindustrin. Närmare nio tiondelar av de näringspolitiska åtgärderna gällde dessa tre branscher. Alla storvarv i är statsägda, därför att det bara var staten som kunde ta det finansiella och politiska ansvaret för den successiva nedläggning som måste ske av en stor del av vår varvsindustri. Samhällsekonomiskt hade det varit fel att tillåta omedelbara konkurser, med många tiotusental arbetslösa och mycket omfattande och dyrbara krav på arbetsmarknadspolitiska insatser från staten. möjliggörs en successiv nedläggning i socialt acceptabla former. Kostnaderna för varvspolitiken är emellertid utomordentligt stora, vilket gör att varvsinsatserna hör till de största offentliga satsningar som någonsin gjorts i vårt land. Även stålindustrin kom att drabbas hårt av kombinationen av höga kostnader, vikande efterfrågan och hårdnande konkurrens. Trepartiregeringens första näringspolitiska åtgärd blev att tvingas betala sluträkningen för de verklighetsfrämmande drömmarna om ett Stålverk 80. En omfattande omstrukturering av svensk stålindustri genomfördes, vilken ledde fram till bildandet av statligt delägande. Men regeringens åtgärder var inte enbart brandkårsutryckningar för att rädda storföretag i akuta krissituationer. påbörjades en näringspolitik avsedd att förbättra förutsättningarna för företagandet generellt, och inte minst för de små och medelstora företagen. Med den s. k. småföretagspropositionen togs ett samlat grepp för att förbättra villkoren för de sistnämnda företagen. Deras beskattning lindrades, delar av krånglet som de drabbats av togs bort, kapitalförsörjningen underlättades och nya regionala utvecklingsfonder till deras stöd inrättades. Under dessa år har socialdemokraterna försvarat den politik som ledde in i krisen, förnekat problemens existens och föreslagit åtgärder som helt bortsett från det utomordentligt bekymmersamma läge som rått och i viss utsträckning fortfarande råder. Socialdemokraterna har motsatt sig varje enskild åtgärd som trepartiregeringen vidtagit för att värna sysselsättningen och förbättra näringslivets konkurrenskraft. De gick emot devalveringen och avskaffandet av löneskatten. I stället föreslog de höjningar av löneskatterna med tillsammans . Hade socialdemokraterna i regeringsställning fått möjlighet att genomföra den politik som de förordat i opposition, skulle kostnadsläget för en stor del av vår exportindustri ha varit högre än vad det nu är. Vårt ekonomiska läge hade då varit näst intill katastrofalt. Vid den socialdemokratiska partikongressen drogs riktlinjerna upp för den framtida socialdemokratiska näringspolitiken. Återinförda löneskatter skulle finansiera s. k. strukturfonder med vilka svaga företag skulle förstatligas. Staten skulle göra upp planer och regler för hur enskilda branscher skall utvecklas. Förberedelser skulle göras för att förstatliga alla banker. Kollektiva fackföreningsfonder skulle genomföras så fort man kommit på en lämplig teknisk utformning av de grundläggande principer man var överens om. lönsamhet skulle inte få förbättras på det sätt som är nödvändigt för att återvinna balans och trygghet i ekonomin. Socialdemokraternas program var ett program för en krisekonomi, som snabbt skulle kunna omvandlas till en statsstyrd planekonomi. har debatten om vårt näringslivs framtid kommit att intensifieras. Olika rapporter har gett bränsle åt ett meningsutbyte, där analyser och prognoser som recept varit högst skiftande. Inte minst har en rapport utarbetad på bl. a. industridepartementets uppdrag av tilldragit sig uppmärksamhet. I den döms hela svenska branscher ut som hopplösa, och i allmänna ordalag efterlyses en industripolitik där staten, fackföreningarna och företagen gemensamt fattar beslut om näringspolitiken. Bostongruppen målar en alltför mörk och ensidig bild av läget och svensk industris framtidsmöjligheter. Svensk verkstadsindustri har goda förutsättningar att hävda sig i den internationella konkurrensen så länge den ekonomiska politiken sköts rätt. Även vår skogsindustri har goda möjligheter, om vi kan hålla våra kostnader under kontroll. Det är inte i ett statsstyrt och byråkratiskt sökande efter niseher och projekt som vår industriella framtid ligger. Så gott som samtliga större näringspolitiska satsningar som staten gjort har lett till omfattande förluster och problem. Det var bara den dåvarande regeringen satsade på en framtid för en utbyggd varvs- och stålindustri. Statliga jätteprojekt leder sällan till annat än stora förluster. Framtiden ligger i en politik som satsar på att med generella medel stärka alla våra företag och att bevara ett fritt näringsliv och en ekonomi i balans. Erfarenheterna har lärt oss att det största hotet mot vår välfärd är en missriktad näringspolitik och en felaktig ekonomisk politik. Därför bör näringspolitikens syfte vara att förbättra för vårt näringsliv i dess helhet och skapa gynnsammast möjliga förutsättningar för företag och sysselsättning i alla branscher och regioner i vårt land. Trepartiregeringens åtgärder för att komma till rätta med de samhällsekonomiska problem som förelåg bekräftar hur överlägsna generella insatser är framför selektiva. De kräver inga styrande beslut från de politikers och myndigheters sida som aldrig kan besitta samma kompetens och blick över marknaden och dess förutsättningar som ett decentraliserat näringsliv med dess hundratusentals olika beslutsfattare. Selektiva åtgärder snedvrider dessutom konkurrensen och skadar företag som arbetar utan stöd. De urholkar också kostnadsmedvetandet och leder lätt till att de stödda företagen lägger över ansvaret för företagen på statsmakterna. Den svenska välfärden har vuxit fram genom enskilda initiativ och frivilligt samarbete. Det är positiva tillgångar som vi bör slå vakt om. Vårt ekonomiska system måste bygga på konsumentens fria val, på frihet att starta och driva företag och på enskild äganderätt. Den enskilda äganderätten ger individen en trygghet och ett oberoende som inte finns i ett socialistiskt samhälle. I den ideologiska debatten mot marknadsekonomin talar socialister om hur farligt det är att låta utvecklingen styras av anonyma marknadskrafter. Men de s. k. marknadskrafterna är inte anonyma. De som påverkar utvecklingen i utgöres av 8 miljoner svenska konsumenter, några hundratusen små och stora företag samt på grund av vårt stora internationella beroende av miljoner konsumenter och tusentals företag i utlandet. I det marknadsekonomiska systemet ingår också alla de lagar och förordningar som påverkar det ekonomiska livet. Marknadskrafterna är inte anonyma, men de är många. Och just i detta faktum ligger fördelen i att förlita sig till marknadskrafterna framför att koncentrera den ekonomiska makten till ett fåtal. Om den ekonomiska utvecklingen skulle anförtros en politisk eller byråkratisk elit, då skulle det finnas anledning till oro, oro för felaktiga beslut med olyckliga konsekvenser, oro för bristande utrymme för initiativ och idéer, och sist men inte minst oro för friheten och för konsumenterna vårt lands medborgare. Marknadsekonomi är en ekonomi som styrs av många. Alternativet är en ekonomi som styrs av få. Därför bör marknadsekonomin bevaras och utvecklas och de åtgärder som kan krävas från statsmakternas sida vara av generell natur. har den svenska ekonomin omvandlats från en förhållandevis fri ekonomi till en alltmer reglerad och byråkratiserad ekonomi. Vår nuvarande blandekonomi fungerar inte problemfritt. Biandekonomin kan inte fungera som en effektiv fri ekonomi om de grundläggande drivkrafterna har tagits bort eller i hög grad försvagats. En snabb strukturomvandling för att anpassa näringsstrukturen till nya förutsättningar bör eftersträvas. Rörligheten på arbetsmarknaden måste förbättras inom respektive regioner. Ny företagandet måste underlättas och stimuleras. Marknadsekonomin bygger på decentraliserade beslut, på frihet för producenter och konsumenter att träffa avtal och att självständigt besluta vad de önskar tillverka respektive köpa. Staten fastställer ramarna för företagens och de enskilda människornas verksamhet och beslut och tar ansvar för den samhällsekonomiska balansen. Företagen har i allt större utsträckning pålagts nya krav och uppgifter från samhällets sida. kvarstår företagens traditionella uppgift att så effektivt som möjligt producera varor och tjänster. Varje krav eller restriktion som innebär att produktionen påverkas negativt är en kostnad som dels ytterst drabbar konsumenterna eller skattebetalarna, dels minskar antalet sysselsättningstillfällen i landet. gäller det att inte öka företagens kostnader. måste de om möjligt minskas. Den rollförändring mellan stat och näringsliv som vi eftersträvar på näringspolitikens område innebär att statens uppgift skall vara att främja tillväxt och sysselsättning generellt och inom olika geografiska regioner, men inte att styra utvecklingen mellan och inom olika branscher. Beslut som rör produktion av enskilda produkter måste med nödvändighet fattas nära marknaden och kan inte centraliseras. Offentliga myndigheter bör, i stället för att bygga upp en akutmottagning för näringslivet, ägna sig mer åt den egna sektorns problem. Eftersom den offentliga sektorn tar i anspråk av den samlade produktionen, är en effektiv planering och kontroll av de offentliga uppgifterna oundgänglig. 1978/79: 1108 Den nödvändiga strukturomvandlingen Statligt stöd Om det svenska näringslivet skall kunna fullgöra sin uppgift att skapa tillväxt och sysselsättning under internationell konkurrens, måste det vara utsatt för ständig förnyelse, omställning, anpassning och omstrukturering. Företag, produkter och produktionsmetoder som blivit omoderna måste få ge plats för nya. Statens roll när det gäller utvecklingen inom enskilda branscher bör vara problemorienterad. S. k. branschstödjande åtgärder skall syfta till att underlätta strukturomvandling i problembranscher. Åtgärderna skall bestå av kreditstöd, utbildningsbidrag, konsultinsatser och exportfrämjande åtgärder. Sådana stödåtgärder måste vara konkurrensneutrala inom branschen och inte innebära att icke utvecklingsbara företag tilllåts expandera på bekostnad av utvecklingsbara. En annan princip bör vara att åtgärderna skall vara tidsbegränsade och utgöra en hjälp till självhjälp. En tredje princip bör vara att i största möjliga utsträckning främja ökad export. Den ökade konkurrensen från låglöneländerna som orsakat strukturella problem i många branscher är inte resultatet av någon plötslig förändring, utan av en industriell utveckling och industriella satsningar i dessa länder under en följd av år. kan i samarbete med andra statliga prognosorgan, t. ex. Styrelsen för teknisk utveckling, kontinuerligt följa och rapportera en bedömning av läget inom olika industriella sektorer. För att följa utvecklingen i andra länders näringsliv bör utrikesförvaltningen utnyttjas mer än . Särskilt den tekniska utvecklingen bör blir föremål för kontinuerlig bevakning och prognosverksamhet, lämpligen i samarbete med bl. Att arbetsmarknaden blivit mer låst beror inte på att arbetsmarknadspolitiken förändrats och att målet rörlighet på arbetsmarknaden formellt uppgivits. Den ökade trögheten är en följd av flera andra faktorer. Många människor anser det vara av stort kanske t. o. m. omistligt värde att få bo kvar på sin ort. I begreppet livskvalitet kan den egna orten betyda mer än en högre ekonomisk standard. Att ryckas upp från den miljö i vilken man själv och familjen rotats möter av naturliga skäl motstånd. En ökning av den regionala och lokala rörligheten på arbetsmarknaden är en förutsättning för att vårt lands tillgångar i kapital och arbetskraft skall kunna tillvaratas och att framtidsinriktade och expansiva företag skall kunna bidra till vårt välstånd och vår sysselsättning. Intresset för att byta arbete speciellt vid driftsinskränkningar kan för 1978/79: 1108 bättras genom att arbetsmarknadspolitiken kanaliseras, med avgångsvederlag och varselbidrag. En försöksverksamhet med intensiva arbetsförmedlande insatser vid driftsinskränkningar bör prövas. Den intensifierade arbetsförmedlingen bör utformas som diskussioner med de anställda (väsentligt fler än antalet varslade) om deras framtidsplaner och möjligheter. Erbjudande om vidareutbildning, omplacering utom eller inom företaget m. m. bör kunna komma i fråga. En intensifierad arbetsförmedling skulle också kunna bedrivas som utvecklingssamtal med respektive arbetstagare. En utvärdering och översyn av verksamhet och funktioner bör ske. Arbetsmarknadspolitikens otillräcklighet att anvisa och förmedla arbetstillfällen respektive arbetskraft utgör ett hot mot den ekonomiska återhämtningen. En effektivisering av arbetsmarknadspolitiken bör främst syfta till en förbättrad lokal rörlighet på arbetsmarknaden mellan företag, branscher och yrken. De s. k. trygghetslagarna har varit i kraft så länge att det är möjligt att dra slutsatser om deras inverkan på sysselsättningen. Uppenbart är att den kortsiktiga tryggheten för de redan anställda har ökat. Den långa lagstadgade uppsägningstiden har medfört, att avskedanden av konjunkturskäl blivit mycket dyrbara. Framför allt motverkar lagstiftningen icke motiverade avskedanden. Arbetsgivarna har dock blivit försiktigare med nyanställningar. Företaget/institutionen måste räkna med att den som anställs måste behållas även om vederbörande kanske inte motsvarar anställningens krav. Den återhållsamhet på rekryteringssidan som detta medfört, ställer givetvis framför allt den som inte har någon tidigare anställning i en ofördelaktig situation. Det är inte endast arbetsgivarna som blivit försiktigare. Även den enskilde anställde har blivit försiktigare. Man kan förstå den anställde med 1015 anställningsår som omsorgsfullt överväger även ett fördelaktigt erbjudande om en ny anställning i ett annat företag. Ökad lön om den är tillräckligt stor med tanke på skatteeffekterna lockar naturligtvis liksom förbättrade utvecklingsmöjligheter i ett nytt företag. Men mot detta vägs den trygghet vederbörande vunnit i sin tidigare anställning. I det nya företaget har den anställde kommit sist in. I en eventuell lönsamhetskris med åtföljande personalminskningar blir det den som korn sist in som enligt Åmanlagarna skall gå först ut. Rörligheten eller principen om job rotation inom arbetslivet motverkas därigenom. Tillgången på yrkesutbildade medarbetare är som bekant liten, och i många företag finns intresse av att anställa ungdomar utan tidigare Att så inte sker kan bl. a. förklaras av den utformning som 3 och 5 §§ i lagen om anställningsskydd fått. I 5 § stadgas att anställning gäller tills vidare om ej annat har avtalats och att avtal om att anställning skall avse , viss säsong eller visst arbete får träffas endast om det föranledes av arbetsuppgifternas särskilda beskaffenhet. I 3 § andra stycket heter det utan hinder av första stycket får avvikelse från 5 § andra stycket göras med stöd av kollektivavtal som på arbetstagarsidan slutits eller godkänts av organisation som är att anse som huvudorganisation enligt lagen om förenings- och förhandlingsrätt. Denna utformning av lagtexten har resulterat i att möjligheter till s. k. provanställning endast föreligger i de fall då överenskommelse härom träffats genom centrala kollektivavtal mellan s. k. huvudorganisationer. Sådana överenskommelser har inrymts i några kollektivavtal men tillämpas ytterst restriktivt. Formellt finns det dock en möjlighet att provanställa exempelvis ungdomar utan tidigare arbetserfarenhet. Sådana möjligheter står emellertid inte till buds för de mer än 80 000 arbetsgivare som står obundna av kollektivavtal. En förändring i lagtexten så att rätt till provanställning alltid föreligger skulle positivt påverka de mindre företagen att nyanställa medarbetare. F. n. sitter en kommitté, som bl. a. behandlar dessa problem. Ett allvarligt problem är ungdomsarbetslösheten. Trepartiregeringen vidtog en lång rad åtgärder inom arbetsmarknadspolitiken för att mildra verkningarna och dämpa svårigheterna. Men på krävs det mera grundläggande insatser mot ungdomsarbetslösheten. Ungdomsarbetslösheten är bara i viss utsträckning konjunkturberoende och därför måste åtgärder mot den till stor del vara av permanent karaktär. Till våra krav på att minska särskilt ungdomsarbetslösheten hör följande: En satsning på en expansiv näringspolitik som skapar totalt sett fler arbetstillfällen. b. Avvärj hotet om kollektiva löntagarfonder. Redan nu tvekar många att satsa och utveckla företag, eftersom man kan bli fråntagen frukterna av sina insatser. Mindre nyföretagande och utebliven expansion innebär färre nyanställningar, vilket drabbar främst ungdomen. Gör utbildningen i skolan mera kvalitetsinriktad. Då förbereds eleverna bättre för arbetslivet i ett avancerat industriland. Skolan måste vara en arbetsplats som ger såväl kunskaper och färdigheter som träning för arbetstagarens roll på en arbetsplats ute i arbetslivet. Förbättrat ekonomiskt stöd till kommunerna för att anordna direkt yrkesinriktad utbildning i företagen. Härvid avses bidrag till bl. 7 1978/79. förhyrning av lokaler utanför skolan och ökat särskilt statsbidrag och klass för utbildning inom industri och hantverk. De s. k. lärlingsbidragen bör göras likvärdiga med det stöd statsmakterna lämnar till motsvarande utbildning i bl. a. regi.