mot · G2022303 · 1979-03-26 00:00:00 — av m. fl. med anledning av propositionen 1978/79:145 om åtgärder för tekoindustrin Den svenska tekoindustrin har haft att kämpa med betydande problem. Antalet sysselsatta minskade sålunda från ca 90 000 personer 1965 till ca 48 000 personer 1976 och beräknas nu vara ca 38 000. Produktionsutvecklingen har varit väsentligt svagare än inom övriga delar av industrin. ökade produktionen inom tekoindustrin medan den ökade inom hela industrin. minskade produktionen inom tekoindustrin medan den ökade inom den totala industrin. Utvecklingen under dessa år kännetecknas sålunda av en stagnation i fråga om produktionen. Däremot skedde en även i förhållande till andra branscher mycket snabb ökning av produktiviteten. Resultatet av detta blev sålunda den nämnda mycket kraftiga minskningen av sysselsättningen. Bakgrunden till denna utveckling utgörs av att importen - och särskilt importen från lågprisländer-successivt ökat sin andel av den totala tillförseln till den svenska marknaden. Erfarenheterna visar att företagsnedläggningar ofta lett till en påtaglig ökning av importen i och med att företagare och försäljningspersonal direkt övergår till importverksamhet. svarade importen för av den totala tillförseln av kläder. 1974 hade andelen stigit till 53 96, och 1978 beräknas den till förde tre första kvartalen. Andelen av importen från EFTA-och EG-ländernahar reducerats från som u-ländemas andel nära nog trefaldigats. När efterfrågan på kläder dessutom minskat kraftigt på grund av åtstramningspolitiken utan att den fortgående ökningen av importandelen upphört, så har utvecklingen för den svenska tekoindustrin blivit både dramatisk och katastrofal. Produktionen minskade inom konfektionsindustrin med inte och (de tre första kvartalen). Sysselsättningen inom hela tekoindustrin beräknas ha minskat med ca 10 000 årsanställda eller . Resultatet har inneburit omfattande företagsnedläggningar, mycket hög arbetslöshet bland de sysselsatta i beklädnadsindustrin samt stora regionala och kommunala problem. De regionala och kommunala problemen blir särskilt stora därför att tekoindustrin svarar för den dominerande delen av sysselsättningen på en rad orter i landet. Det gäller bl. , , , , , och . Detta sammanhänger självfallet med att tekoindu 1 1978/79. strin är i hög grad koncentrerad till vissa delar av landet, i första hand . Sålunda svarar för av den totala sysselsättningen inom tekoindustrin. Men även för utvecklingen av vissa orter i har tekoindustrin stor betydelse, det gäller bl. a. , , och , där sysselsättningsläget speciellt för kvinnorna är särskilt besvärligt. Vi kan alltså konstatera att den dramatiska utvecklingen inom tekoindustrin skapat utomordentligt allvarliga problem i fråga om sysselsättning, arbetsmarknad och regional utveckling. Härtill kommer också att importen nu snabbt fått en så stor andel av den totala tillförseln till den svenska marknaden att vår försörjningsberedskap i hög grad måste anses vara hotad. Den situation som uppstått kan inte jämföras med den utveckling vi sett under det gångna decenniet. Möjligheterna att genom en industriell expansion på andra områden skapa alternativ sysselsättning för dem som ställdes utan arbete inom tekoindustrin var då väsentligt bättre. Importens andel av den totala tillförseln låg tidigare på en sådan nivå att något allmänt hot mot försörjningsberedskapen inte förelåg. Den nya situationen motiverar enligt vår uppfattning att den hittillsvarande politiken på tekoområdet omprövas på ett genomgripande sätt. Det har också varit mot den bakgrunden som vi i partimotioner 1977 och 1978 krävt en samlad plan för tekoområdet. ställde sig också enhälligt bakom kravet på en samlad plan för tekoindustrin. uttalade där att regeringens proposition om tekoindustrin bör innehålla en övergripande plan för samhällets insatser på tekoområdet såväl på kort som på lång sikt. framhöll därvid att planen bör syfta till att nuvarande produktionsvolym i allt väsentligt skall bibehållas. För det andra framhöll att planen bör grundas på både "försörjningspolitiska och arbetsmarknadspolitiska bedömningar. framhöll också att en samordning är nödvändig för att strukturförändringar skall kunna genomföras i socialt acceptabla former med hänsynstagande till den regionala balansen. Det behövs också en effektiv samplanering som omfattar både de statliga och privatägda tekoföretagen. Den nu framlagda propositionen svarar inte i något avseende mot de nämnda av enhälligt antagna riktlinjerna för denna proposition. Enligt vår uppfattning är det för det första uppenbart att en snabb fortsatt minskning av tekoproduktionen kommer att äga rum om regeringens förslag godtas. Denna bedömning har inte heller bestritts av regeringen. Regeringen ansluter sig också till de bedömningar av den fortsatta utvecklingen av sysselsättningen som SIND har gjort. Det innebär en minskning av sysselsättningen medea 11 000 personer utan äldrestöd och en minskning med närmare 6 000 personer om äldrestödet bibehålls. Från företagens och de anställdas organisationer har dock framförts att SIND:s (statens industriverk) prognoser är alltför optimistiska, dvs. att sysselsättningsminskningen kommer att bli ännu större om inga ytterligare åtgärder vidtas. Eftersom de åtgärder regeringen föreslår i propositionen knappast kan väntas påverka utvecklingen i förhållande till SIND:s bedömningar torde det vara realistiskt att räkna med att sysselsättningen kommer att minska med åtminstone 6 000 och inte osannolikt uppemot 10 000 personer om regeringens förslag genomförs. Detta innebär ett klart avsteg från uttalande om att nuvarande produktionsvolym i allt väsentligt skall bibehållas. Några åtgärder som syftar till att tillgodose krav på "en samordning för att strukturförändringar skall kunna genomföras i socialt acceptabla former med hänsynstagande till den regionala balansen och en effektiv samplanering som omfattar både de statliga och privatägda tekoföretagen läggs inte fram av regeringen i denna proposition. Även på denna punkt finnér vi alltså att regeringens proposition inte tillgodoser uttalanden. För det tredje angavs i riksdagsbeslutet att målet för samhällets tekopolitik bör grundas på både försörjningspolitiska och arbetsmarknadspolitiska bedömningar. Regeringen markerar på denna punkt klart sitt avståndstagande genom att framhålla att man endast ser försörjningsberedskapen som ett motiv för att bibehålla produktionen. Detta sker på sidan 24. Någon hänvisning till arbetsmarknadspolitiska eller regionalpolitiska motiv görs över huvud taget inte i det sammanhanget. Även i det avseendet upplever vi sålunda regeringens proposition som ett klart avsteg från riksdagsbeslutet. Mot den bakgrunden finns det enligt vår uppfattning särskilda motiv att uppehålla sig vid de försörjningsberedskapsbedömningar som redovisas i propositionen. Frågan om åtgärder för tekoindustrin har alltmer blivit en fråga om att på detta område upprätthålla en produktion i fredstid som möjliggör en rimlig försörjning av befolkningen i kristider. Det finns därför särskild anledning att uppehålla sig vid de faktorer som vägts in av regeringen för att den skall kunna komma fram till sina slutsatser om att den existerande produktionskapaciteten ännu tillräckligt svarar mot behoven i kristid. I vår partimotion 1977/78:47 kritiserade vi på flera punkter de antaganden som den borgerliga trepartiregeringen gjorde om bl. a. försörjningsstandard, ransoneringssystem, importantaganden och möjlig produktionskapacitet. Vi erinrade om att flera remissinstanser kritiserat det underliggande utredningsmaterialet när det gällde att tillgodose de äldres och barnens klädbehov. Vi avstyrkte regeringens förslag om ett selektivt - och därmed ett byråkratiskt och krångligt - ransoneringssystem. Vi ifrågasatte att man beträffande importen skulle kunna räkna med propositionens antaganden och förordade att importbehovet inte skulle fixeras som en procent av normal import utan anges i absoluta tal. Vi kritiserade regeringens redovisning av befintlig produktionskapacitet. Sammantaget innebar vår kritik att man i propositionen underskattat försörjningsbehovet i en avspärrningssituation men överskattat den möjliga produktionen. Den borgerliga riksdagsmajoriteten godtog dock utan invändningar propositionen. Den nu framlagda propositionen styrker i viktiga avseenden oss i riktigheten av våra uppfattningar. Vi utvecklar dessa i fråga om importantaganden och möjlig produktionskapacitet. I utredningen i kristid utgick man från en import om normalt av den fredstida importen. Med anledning av den betydande remisskritiken uttalades i propositionen 1977/78:42 att krisimporten skulle beräknas som genomsnittligt motsvarande det intervall som utgörs av utredarens två lägre krisimportantaganden, dvs. av den normala. Som nämnts ovan ansåg vi dels att antagandet var alltför högt, dels att absoluta i stället för procenttal borde väljas. I den nu aktuella propositionen tillmötesgår regeringen vår kritik på en viktig punkt: krisimporten låses till en fjärdedel av den årliga importen 1974-1976. Det är tillfredsställande att regeringen därmed gått ifrån den ståndpunkt som trepartiregeringen tidigare drivit igenom i och som innebar att ju högre importen blir, desto mindre behov skulle ha av att bevara en egen industri av försörjningsskäl. Men i det andra avseendet kvarstår vår kritik fortfarande. Av propositionen (s. 32) framgår att man beträffande tyngre konfektion räknar med ett behov (efter import) om 4(M4 miljoner st./par. Med utgångspunkt i ÖEF:s material kan man dra slutsatsen att regeringen anser det realistiskt att av det totala behovet i kristid skall så mycket som en tredjedel tillgodoses via importen (vid behovet 30 miljoner) och drygt en fjärdedel (vid behovet 44 miljoner). För den lättare konfektionen blir motsvarande importandelar av det totala behovet (vid behovet 85 miljoner efter import) resp. (vid 95 miljoner). Det förefaller utomordentligt tveksamt om det är möjligt att upprätthålla en så omfattande import i vår närmaste omvärld. Detta gäller naturligtvis särskilt med hänsyn till att en så betydande del av importen härrör från avlägsna lågprisländer. Om regeringens planering inte kan genomföras, kan vi komma att stå inför en mycket allvarlig försörjningssituation. Det framgår inte av regeringens resonemang om behovet av produktionskapacitet i vilken grad man förutsätter att en export skall ske från under den treåriga krisperioden. Vår export av tekovaror är tämligen omfattande. I Kläder i kristid utgick man ifrån en exportvolym 1 som svarade mot av normal export, medan den skulle helt försvinna under de två följande åren. Frågan kan också ställas om man inte för räkna med även i denna senare del av krisen ett önskemål om svenska tekovaror, allra helst som man på tillgångssidan räknar med att importen skall fortsätta. Även om det här rör sig om svårbedömbara faktorer borde regeringen ha ange» vilka antaganden som de gjort om exporten och hur dessa påverkat behovsberäkningarna. De beräkningar över behovet av kläder som gjorts av beklädnadsutredningen och därefter följts upp av ÖEF har karaktären av en matematisk modell för vilken resultaten redovisas med angivande av gjorda förutsättningar. Regeringen har däremot inte utfört dessa beräkningar strikt utan i stället valt att ange resultatet som ett intervall. Enligt vår mening borde man strikt ha följt en beräkningsmodell. Resultatet av denna skulle sedan ha varit till bättre ledning för bedömning av behovet av åtgärder av bl. a. försörjningsberedskapspolitisk natur. Propositionens bedömningar av den möjliga produktionen måste också ifrågasättas. Det kan ha sitt intresse att göra en jämförelse mellan de olika uppgifter om möjlig produktion som återgivits . Nedanstående uppgifter är hämtade ur propositionen 1977/78:42 avseende (A), ur ÖEF:s studie Olika möjligheter att upprätthålla försörjningsberedskapen på tekoområdet, avseende (B), ur ÖEF:s rapport avseende kapacitetsläget , vilken ligger till grund för propositionen (C), och slutligen uppgifter om möjlig produktion vid verkställande av då liggande varsel (D). Jämförelsen utgår från den i propositionen 1977/78:42 angivna fördelningen på olika områden. Eftersom redovisningsgrunderna inte är desamma i alla angivna sammanhang sammanförs här ytterplagg samt plagg över och under midjan till en grupp (miljoner st./par). D i % av A över och under midjan Våra farhågor att den borgerliga regeringen väsentligt överskattade den möjliga produktionen har således tyvärr bekräftats. Denna förändring har ägt rum under en så som . Detta understryker nödvändigheten av aktiva insatser av samhället. Folkpartiregeringen gör (s. 35) bedömningar att endast beträffande strumpor kan produktionskapaciteten riskera att gå ned under kritisk nivå fram t. o. m. , dvs. Rimligheten av denna uppfattning, varpå sedan regeringspolitiken grundas, kan bedömas mot följande sammanställning av tillgängliga data om det beräknade produktionsbehovet och den beräknade möjliga produktionen. Lättare konfektion och underkläder Strumpor Strumpbyxor Behov vid importantaganden Möjlig produktion ÖEF ÖEF Prop. Som framgår av denna sammanställning är vi vid den kritiska gränsen även när det gäller lättare m. m. och tyngre konfektion vid något mer realistiska antaganden om import och möjlig produktion än vad regeringen gjort. Vi vill också erinra om att ÖEF i sin rapport ställt sig tvekande till möjligheterna att realisera den skiftgång som ligger i beräkningarna av den möjliga produktionen. Denna tveksamhet understryks ytterligare enligt vår mening av det förhållandet att personaltillgången i en krissituation i höggrad kan komma att påverkas av det förhållandet att en inte obetydlig del av arbetskraften utgörs av arbetskraft av främmande nationalitet som kan komma att återvända till sina hemländer i en sådan situation. De försörjningspolitiska övervägandena kan inte enbart grundas på mer tekniska kalkyler av det slag som utförs i propositionen. Avgörande för vår långsiktiga förmåga att klara försörjningsberedskapen är att industrin har en sådan omfattning att en levande produktion kan bibehållas på lång sikt. ÖEF har framhållit att brist på kvalificerad arbetskraft kan komma att uppstå . Eftersom så få personer vidareutbildar sig kan vidare en neddragning komma att ske av utbildningsmöjligheterna. Sammantaget försämras genom denna utveckling möjligheterna att i en kris utbilda kvalificerad arbetskraft. a. genom att tekoindustrin i stor utsträckning är koncentrerad till fl orter i landet kan vidare möjligheterna att rekrytera kvalificerad arbetskraft vara begränsade. Sammanfattningsvis måste vi således underkänna folkpartiregeringens optimistiska syn på möjligheterna att vid en kris i vår omvärld klara försörjningen med kläder. Med hänsyn till den bristande överensstämmelsen mellan ställningstaganden beträffande målen för samhällsplaneringen på tekoområdet och de utgångspunkter som regeringsförslaget bygger på samt de underlag beträffande bedömningarna av försörjningsberedskapsbehovet som redovisats har vi övervägt den lämpligaste formen för riksdagsbehandling av det föreliggande regeringsförslaget. Enligt vår uppfattning talar mycket starka skäl för att återförvisar propositionen till regeringen och begär ett nytt förslag grundat på tidigare ställningstaganden, vilket utgick från försörjnings- och arbetsmarknadspolitiska bedömningar. Mot ett sådant ståndpunktstagande talar emellertid - förutom osäkerheten om huruvida regeringen kommer att följa ställningstaganden - det allvarliga läget i branschen och behovet av omedelbara insatser. Detta leder till slutsatsen att ånyo bör uttala att målet för samhällets politik på tekoområdet bör vara att nuvarande produktionsvolym på tekoområdet i allt väsentligt skall bibehållas. Denna planering bör enligt tidigare beslut grundas på både försörjningspolitiska och arbetsmarknadspolitiska bedömningar. För att ett sådant mål skall kunna förverkligas krävs också ett handlingsprogram. Detta bör sålunda omfatta åtgärder på de handelspolitiska, industripolitiska, försörjningspolitiska och arbetsmarknadspolitiska områdena. I det följande anges vissa huvudpunkter i ett sådant handlingsprogram. Den svenska arbetarrörelsen har av tradition alltid fört en mycket frihandelsvänlig handelspolitik. Detta har grundats på insikten om att ett internationellt varuutbyte innebär stora fördelar för de deltagande ekonomierna. Det har inneburit möjligheter till långtgående specialisering och effektivisering av produktionen, som det gett möjligheter till inköp av produkter som kunnat tillverkas i andra länder till väsentligt lägre kostnader. Det finns ingen anledning att förändra denna grundläggande positiva inställning till en fri världshandel. På tekoområdet har under en följd av år tillämpats en reglering av handeln från vissa länder. Den utveckling som skett på tekoområdet är i stor utsträckning en följd av att tillämpat gällande avtal på ett öppet och generöst sätt. har en internationellt sett hög andel av den totala tillförseln från import och likaså en mycket hög import per innevånare. Importen per innevånare av kläder från lågprisländer torde vara den högsta i världen. Som tidigare nämnts har de problem som uppstått på tekoområdet sin förklaring i den snabbt ökande andelen import av den totala tillförseln. Utvecklingen har varit sådan att en högst påtaglig marknadsstörning uppstått som innebär att sysselsättning och försörjningsberedskap är hotade på ett helt annat sätt än vad som varit fallet. Som tidigare framhållits har produktionen nu nått en nivå då den inte bör sjunka mer. För att bibehålla produktionen på nuvarande nivå inom tekoindustrin torde det vara nödvändigt att vidta sådana åtgärder att en fortsatt ökning av i första hand importens andel av tillförseln i stort sett upphör. Som tidigare nämnts utgörs en mycket betydande del av importen av kläder av import från s. k. lågprisländer, och denna del har vuxit starkt . Värdemässigt svarar u-ländema för av den totala importen av kläder. Detta tal är emellertid klart missvisande med hänsyn till den lägre prisnivån för denna typ av import. Räknat i ton utgör motsvarande tal . Tillgängliga uppgifter tyder på att u-landsimporten räknat i antalet plagg motsvarar i stort sett hälften av den totala importen. Även med en relativt kraftig begränsning av lågprisimporten kommer denna att ligga på en internationellt sett mycket hög nivå. Med hänsyn till detta och till de föreliggande överenskommelser som finns för den svenska utrikeshandeln för EG- och EFTA-områdena bör enligt vår uppfattning de handelspolitiska begränsningsåtgärderna i första hand sättas in mot lågprisimporten. Det är också den typen av import som förorsakat de klart allvarligaste störningarna på marknaden. De handelspolitiska åtgärderna på detta område bör ha en omfattning och inriktning som gör det möjligt att bibehålla den totala importens andel av nuvarande tillförsel och förbrukning på den svenska marknaden. Enligt vår uppfattning talar sannolika skäl för att ett sådant resultat inte kan åstadkommas med mindre än att inför importlicensiering gentemot de länder som finns utanför EFTA- och EG-områdena. Med hänsyn till de speciella förhållanden som råder i handeln med statshandelsländerna bör sannolikt även dessa undantas. Enligt vår uppfattning bör en sådan importlicensiering innebära att licenserna fördelas på importörer i på ett sådant sätt att den svenska produktionen understöds. Därvid bör eftersträvas att licenserna fördelas på ett sådant sätt att den totala importen av vederbörande företags försäljning inte uppgår till av försäljningsvärdet. Regeringen bör vidta åtgärder och ge kommerskollegium i uppdrag att utarbeta ett sådant system för importregleringen. Därvid bör bl. a. övervägas huruvida importlicenser i första hand skall tilldelas företag i försäljnings- eller tillverkningsledet eller en kombination av dessa. Sannolikt kan det komma att visa sig lämpligt att en importreglering av detta slag inordnas inom ramen för ett s. k. globalsystem. Ett sådant system tillämpas för övrigt i fr. o. m. . Ett globalsystem innebär betydande fördelar bl. a. genom att en snabb utveckling av importen från nya importländer inte ökar den totala importen som systemet tillåter att sådana länder får tillträde till den svenska marknaden. Det finns också anledning att anta att den bilaterala retaliationsrisken (motåtgärder) är mindre i ett globalsystem. För att kontrollera den totala importen torde det också vara nödvändigt att införa särskilda övervakningslicenser för importen från EG- och EFTAområdet. Endast härigenom är en snabb och tillförlitlig övervakning av utvecklingen på importområdet möjlig. För att förhindra att gällande begränsningsåtgärder kringgås torde det också vara nödvändigt att kombinera systemet med övervakningslicenser med ovillkorligt krav om ursprungsdeklarationer. Sammanfattningsvis bör sålunda ge regeringen i uppdrag att genomföra en förändring av handelspolitiken som innebär att lågprisimporten begränsas i den omfattning som är nödvändig för att klara en bibehållen produktionsnivå. Begränsningsåtgärderna bör vidare utformas så att de stöder den inhemska produktionen och kompletteras med övervakningslicenser från EFTA- och EG-områdena. Vi har tidigare också tagit upp vissa frågor av konsumentpolitisk natur, vilka också kan vara ett stöd för upprätthållande av en självständig svensk tekoindustri. Det gäller detaljhandelns prissättningsmetoder och ursprungsmärkning av tekovaror. Det nuvarande systemet för prissättning inom beklädnadshandeln missgynnar svensktillverkade varor genom de procentuella påläggen. Vi har därför begärt, i motionen 1977/78:47, att statsmakterna skulle ingripa med lagstiftning eftersom en frivillig överenskommelse inte kunnat nås. Den borgerliga riksdagsmajoriteten hänvisade dock till att nya utredningar skulle komma att föreligga och nya förhandlingar upptas. Statens pris- och kartellnämnd har i sin senaste undersökning (Pris- och kartellfrågor 1978:10) konstaterat att metoden med ett procentuellt pålägg på varans inköpspris medför "att priserna inte kalkyleras på ett kostnadsmässigt riktigt sätt. Resultatet blir att påläggen uttryckta i kronor ökar med stigande inköpspriser. Genom att inköpspriserna på svensktillverkade kläder i regel är högre än på motsvarande importerade plagg får de svenska varorna bära en omotiverat stor andel av butikernas kostnader. redovisas att lönsamheten i den textila beklädnadshandeln legat på en jämförelsevis hög nivå. SPK har meddelat att förhandlingarna med textilhandlarbranschen om prispåläggen ånyo misslyckats. Vi kan således konstatera att de förhoppningar som den borgerliga riksdagsmajoriteten hade på möjligheterna att nå frivillig överenskommelse grusats. Frågan tas inte heller upp i propositionen. Möjligheterna att nå en tillfredsställande ordning för kalkyleringen i beklädnadshandeln sammanhänger till stor del med samhällets möjligheter till direkta ingripanden. Så länge lagstiftningsinstrumentet saknas tycks det vara omöjligt att uppnå en förändring. bör därför begära förslag härom. I motionen 1977/78:42 tog vi även upp frågan om ursprungsmärkning. Vi påpekade att den information som konsumenterna behöver ha i första hand gäller råd om skötsel av varan m. m. men att det också är viktigt att kunna fastställa en varas tillverkare och ursprung. Vi föreslog att om inte kunde nå en överenskommelse på frivillighetens väg skulle tvingande bestämmelser utfördas. godtog vårt förslag om en framställning till regeringen i frågan (NU 1977/78:41). Inte heller denna fråga berörs av folkpartiregeringen i den nu aktuella propositionen. Enligt vad vi erfarit har man nu hunnit fram till en uppgörelse med branschen beträffande riktlinjer för uppgifter om skötsel, material och storlek. Däremot har genom motstånd från branschen någon uppgörelse inte nåtts om uppgiften om beteckning om ursprungsland. Därför kvarstår vårt krav om tvingande bestämmelser.