mot · G2022237 · 1979-03-22 00:00:00 — Motion 1978/79:2237 av m. fl. med anledning av propositionen 1978/79:119 om vissa frågor rörande forskning och forskarutbildning saknar en medveten forskningspolitik, och regeringens proposition om vissa frågor rörande forskning och forskarutbildning ändrar inte detta förhållande. De reformer som föreslås är huvudsakligen administrativa till sin karaktär och saknar såväl en genomtänkt samhällsanalys som en koppling till utbildningens innehåll. En seriös diskussion om en närmare anknytning av forskning och forskarutbildning till samhället måste rimligen innehålla såväl en granskning av samhället och de samlade forskningsinsatserna som förhållandet mellan utbildning och forskning. I propositionen behandlas vidare forskarutbildningen som något enhetligt något som sker efter samma mönster såväl inom teologi som elementarpartikelfysik. Den demokratisering av beslutsformerna som är nödvändig för att åstadkomma en förnyelse och förbättring inom området saknas i stort sett. Ingen forskning är neutral eller "opolitisk sedd i sitt samhälleliga sammanhang. Den står alltid i ett bestämt förhållande till klasserna i samhället och deras villkor. Den har alltid en bestämd ekonomisk, maktpolitisk och ideologisk verkan. Därför är betydelsen av en medveten forskningspolitik så uppenbar. En sådan kan endera stödja nuvarande förhållanden eller driva fram förändringar. Den kan gynna etablerade maktgrupper eller undergräva deras ställning. Den kan som i gynna militär eller halvmilitär forskning till nackdel för social eller miljöpolitisk forskning. I har ett fåtal privata storföretag det helt avgörande inflytandet över forskningen. Det är kapitalägarna som har det största inflytandet över den tekniska utvecklingen - inte fackföreningsrörelsen och arbetarrörelsen i stort. En ofta otillbörlig sammanblandning av privat och offentlig forskning förekommer i dessa sammanhang. Forskare köps upp, och uppdragsforskningen domineras av storfinansen. Därtill kommer de påtryckningar kapitalägarna genom sin starka och välutvecklade forskningsorganisation kan utöva också på den offentliga forskningen. Forskningen kommer härigenom att bedrivas efter kortsiktiga kommersiella linjer, där för arbetarklassen väsentlig forskning får stå tillbaka. Den statliga forskningspolitiken harefteratt tidigare huvudsakligen förlitat sig på laissez-faire-principen nu gått in för en viss styrning genom sektori sering-en modell hämtad från militärväsendet. Förutom att detta har lett till en fragmentisering av ett litet lands forskningsresurser, har utvecklingen visat att det är svårt att få till stånd en ordentlig prioritering - prioriteringarna är inbakade i en byråkratisk process, som står utanför parlamentariskt inflytande och där inte heller fackföreningsrörelsen kan påverka. De problem sektorsforskningen innebär söker man lösa genom att plottra dit mer pengar. Självfallet behövs också sektorsforskningen, men den får inte dominera som tenderar att bli fallet. Tvärtom, ty detta skapar problem för såväl grundforskningen som annan forskning. En genomgripande diskussion och analys bör därför göras av den s. k. sektoriseringen. Propositionen tar över huvud taget inte upp de problem myndighetsstyrningen innebär och vilka konsekvenser detta får. Kontakten mellan arbetarrörelse och forskning är orimligt svag på nästan alla områden och måste kraftigt förstärkas. Hos de stora fackförbunden har en glädjande utveckling ägt rum, där man sökt utveckla en egen hållning i många frågor om forskning och teknik. är det uppenbart att deras möjligheter är helt otillräckliga, om man jämför med arbetsköparsidans möjligheter och resurser. Fackföreningsrörelsen måste ges en större andel av samhällets forsknings- och utvecklingsresurser och ges möjligheten att påverka användningen av de övriga. Detta är elementära rättvisekrav från det arbetande folkets sida. Detta innebär att arbetstagarorganisationerna måste få en betydligt utökad representation i olika FoU-organ i förhållande till vad som föreslås i propositionen. De invändningar som reses mot detta i förslaget från föredragandens sida och som går ut på att en utökad arbetstagarrepresentation skulle skapa obalans är helt ohållbara. Obalansen finns där , och ett ökat inflytande från arbetarhåll kan endast något förbättra detta förhållande. Vidare måste det föreslagna stödet till lönearbetarnas fackliga organisationer för initiering av forskning utökas och fördelas direkt till organisationerna. Det är, som både LO och TCO framhåller, organisationerna själva som bäst känner möjligheter och svagheter, varför de själva skall avgöra hur medlen skall disponeras. Det är emellertid inte bara brist på resurser och inflytande som försvårar en forskning i arbetarklassens tjänst. Ett avgörande hinder är det faktum att företagen kan neka forskare tillträde till arbetsplatserna. Regeringen har avstått från att lägga fram ens arbetsrättskommitténs förslag som om än otillräckligt - ändock skulle vara ett framsteg i detta hänseende. Regeringen har hänvisat till att detta skulle vara en förhandlingsfråga. Därmed ställer man sig helt på arbetsköparnas sida. Forskare nekas gång på gång möjlighet till forskning på arbetsplatserna. För att kartlägga de svårigheter som forskningen på arbetslivets område stöter på har genomfört en enkät om arbetslivsforskningens handlingsutrymme och villkor. Resultatet är skrämmande. Det är snarare regel än undantag att forskare i arbetslivsfrågor nekas tillträde till arbetsplatserna. Vpk anser att regeringen bör lägga fram ett lagförslag som garanterar forskare tillträde till arbetsplatserna - ett lagförslag som innebär att arbetslivsforskningen måste ges möjlighet att komma in på arbetsplatserna oavsett vad arbetsköparna anser. Den lokala fackliga organisationen bör därvid ges rätt att uppdra åt forskare att bearbeta förhållanden på arbetsplatsen utan samtycke av företaget. Lagen måste då också vara utformad så att den ålägger företagen att underlätta sådan forskning. De reformer som genomförts inom högskoleområdet har inte inneburit att universiteten och högskolorna demokratiserats i någon större utsträckning. Särskilt inom forskarutbildningen lever de feodala inslagen kvar. För att förändra den auktoritära och hierarkiska struktur som finns krävs mer genomgripande åtgärder än vad propositionen föreslår. Forskarna själva måste fö betydligt större möjligheter att kunna påverka sin egen arbetsmiljö och sina egna arbetsvillkor. Därför kräver vi att varje vetenskaplig institution inom den offentliga sektorn genomför demokratiska beslutsformer så att alla arbetande forskare beslutar kollektivt om forskningsprogrammen enligt principen en människa, en röst och att vid varje vetenskaplig institution de lokala fackliga organisationerna skall ha rätt att utse representanter. Det är emellertid inte tillräckligt att demokratisera basen. Bristen på offentlighet och avsaknaden av parlamentarisk kontroll är fortfarande kännetecknande för större delen av forskningen. Därför krävs att vart år anordnar en särskild forskningspolitisk debatt, där långsiktiga och övergripande målsättningar för forskningen diskuteras och där beslut fattas om en nationell forskningsbudget. måste vara den instans som drar upp riktlinjerna för forskningspolitiken och dess huvudsakliga prioriteringar och som tar det officiella ansvaret härför. Folkflertalets inflytande över forskningspolitiken garanteras självfallet på intet sätt genom blott parlamentariskt inflytande och kontroll. Men det är en förutsättning för att makten över forskningspolitiken förändras till förmån för lönearbetama. Först genom en öppenhet och offentlig insyn och debatt kan man också komma ifrån flera av de övriga missförhållanden som råder och som exempelvis visade sig när det avslöjades att nordamerikanska militärpengar finansierade svensk grundforskning. - anställningstrygghet m. m. har forskning i stor utsträckning betraktats som ett visserligen prestigefyllt men ändå ideellt arbete, som utförs under otrygga anställningsförhållanden och med en arbetstid som ofta kraftigt överstiger den normala, med forskarens brinnande intresse som främsta drivkraft. En mycket liten grupp forskare (oftast forskningsadministratörer) för höga löner och fasta tjänster medan majoriteten arbetar under dåliga villkor. De allra flesta forskare lever på anslag från olika forskningsråd som delar ut pengar till den som presterar bäst forskning till lägsta kostnad. Dessa forskare har tidsbegränsade tjänster eller sägs upp på grund av "arbetsbrist när deras anslag tar slut. För att säkra sin fortsatta existens tvingas forskarna att långtid i förväg-ofta mitt under pågående projekt eller under slutspurten av projektet -skriva ihop en ansökan om medel förett nytt forskningsprojekt, som skall vara väl genomtänkt redan vid ansökningstillfället. Ångestperioden mellan två projekt drar ofta starkt ut på grund av forskningsrådens byråkratiska rutiner och detaljerade granskning av projekten. Ofta för forskaren själv betala glapp mellan två forskningsprojekt. Det nuvarande anslagssystemet är dessutom utformat så att sjukdom, barnsbörd och dylikt belastar forskningsprojektet så att forskningen härav framstår som dyrare ur forskningsrådens synvinkel. Många forskare känner sig pressade att ta tjänstledigt eller arbeta övertid för att inte belasta sitt anslag i sådana fall. Många kvalificerade och engagerade forskare söker sig av dessa skäl till andra arbeten eller säljer sig till industrin där anställningsvillkoren är gynnsammare men där profitintresset starkt styr forskningen. Forskarnas dåliga anställningsförhållanden har traditionellt motiverats med att det behövs förnyelse inom forskningen. Det är uppmuntrande att utbildningsministern avfärdar denna förlegade och reaktionära föreställning om forskningen. Det är också positivt att forskningspropositionen aviserar åtgärder att förbättra forskarnas anställningstrygghet och att de vattentäta skotten mellan forskning och grundutbildning luckras upp. Men förslagen om lärares rätt att forska och inrättande av en handfull nya tjänster löser på inget sätt problemen. På lång sikt måste en helt ny forskningsorganisation skapas, men redan inom nuvarande system kan vissa progressiva åtgärder vidtas: - Forskningsrådens möjlighet att styra forskningen begränsas så att t. ex. högskolornas och universitetens institutioner samt forskarna själva för större möjligheter att planera, samordna och genomföra sin forskning. - Forskningsanslagen skall inte knytas till den enskilde forskaren utan till forskningsenheten så att forskarkollektivet självt kan avgöra vem som skall utföra vilken uppgift. -Systemet med mer långsiktiga s. k. ramanslag för en hel forskningsenhet-som prövats bl. a. vid , KTH-bör utvidgas kraftigt så att andra forskningsenheter för möjlighet att arbeta mer solidariskt, kollektivt och under trygga förhållanden. - Systemet att forskares sjukdom och barnsbörd betalas av forskningsanslaget måste ersättas med den princip som gäller för andra löntagare. - Utbildningsbidragen bör kraftigt höjas. Den hierarkiska och autoritära struktur som fortfarande råder och där enskilda personer har ett avgörande inflytande i stället för kollektivet missgynnar i hög grad kvinnorna. Förutom det förtryck de möter i vårt samhälle, förstärks detta inom forskarvärlden. De utsätts därtill för en extra stor konkurrens genom att antalet sluttjänster är så litet och genom att de ämnen de tar upp nedvärderas i förhållande till den traditionellt inriktade forskningen. Detta trots att de forskningsinsatser kvinnorna gjort varit banbrytande inom många områden. Eller som Forum i presenterat sitt projekt om en kvinnovetenskaplig tidskrift: Att de kvinnliga forskarna utgör en liten och dessutom snedfördelad minoritet bland forskarna har allvarliga konsekvenser. Detta för både utomvetenskapliga och inomvetenskapliga konsekvenser. Till de utomvetenskapliga konsekvenserna hör bl. a. att kvinnor möter speciella problem i den mansdominerade, hårt hierarkiska och ofta med feodalt godtycke och informell favorisering styrda forskarmiljön. Kvinnorna förblir en minoritet en minoritet med särskilt otrygga och dåliga vilkor och svårigheter på arbetsmarknaden. Till de inomvetenskapliga konsekvenserna höratt problemformulering, val av forskningsobjekt, angreppssätt, teoribildning och analysresultat framvuxit under påverkan av den kompakta mansdominansen som förr var total och som endast något luckrats upp, mestadels av kvinnor som lärt sig männens regler. Det är därför ingen slump att vi vet så lite om kvinnors historia, arbetssituation, kultur, språk, psykologiska identitetsutveckling, osv. Det är ingen slump att forskningen utgår ifrån mannens värld som den normgivande (antingen det gäller samhällsvetenskap, t. ex. klassanalys och maktproblem, beteendevetenskap eller humaniora) och att kvinnorna - när man kommer ihåg dem - tas med som en avvikande grupp. Om kvinnorna utgjorde hälften av forskarna skulle mer forskning bedrivas utifrån specifika kvinnoerfarenheteroch -intressen. Aspekter och perspektiv som helt ignoreras skulle tas fram, vedertagna teorier skulle korrigeras för att bättre motsvara verkligheten, hela vår världsbild och historieuppfattning skulle påverkas. För kvinnorna är det av särskild vikt att just basorganisationen förändras och att forskarna i basen ges bättre resurser och utkomstmöjligheter. Några av de förslag som framförts ovan under tjänsteorganisation och anställningstrygghet innebär sådana förbättringar. FUN:s förslag om en sammanläggning av tjänsterna som docent resp. universitetslektor kan komma att återverka negativt för kvinnornas del. Det är därför viktigt att, när tjänsteorganisatio nen slutligen fastställs, dessa problem beaktas. Särskilt viktigt är det att utöka antalet tjänster på basnivå. Därutöver bör emellertid de initiativ som tagits runt om i landet, där forum för kvinnliga forskare och kvinnoforskning bildats, stödjas kraftigt. De medel dessa erhållit är alltför små. Vi föreslår därför att ett särskilt anslag utgår - för dessa fora och andra väsentliga initiativ som kan förbättra de kvinnliga forskarnas villkor - om 4 milj. kr. Med hänvisning till ovanstående och med anledning av propositionen 1978/79:119 föreslås 1. att uttalar sig för en ny, demokratiskt inriktad forskningspolitik, där följande riktlinjer bildar utgångspunkter, nämligen a) att varje vetenskaplig institution inom den offentliga sektorn genomför demokratiska beslutsformer så att alla arbetande forskare beslutar kollektivt om forskningsprogrammen enligt principen en person en röst och att vid varje vetenskaplig institution de lokala fackliga organisationerna skall ha rätt att utse en representant, b) att den nationella forskningspolitiken bereds och övervakas av ett centralt kollegium, bestående till hälften av valda representanter för de verksamma forskarna, till hälften av representanter utsedda av fackförbundens representantskap och att detta kollegium ersätter nuvarande organ på forskningsområdet, c) att anordnar en särskild forskningspolitisk debatt, där långsiktiga och övergripande målsättningar för forskningspolitiken diskuteras och där beslut fattas om en nationell forskningsbudget, d)att privat uppdragsforskning till förmån för kommersiella intressen förklaras oförenlig med offentlig forskaranställning, när det utgör annat än en mindre del av forskarens totala arbetsinsats , 2. att hos regeringen hemställer om ett förslag till lag vari forskares tillträde till arbetsplatser garanteras, i enlighet med vad som anförs i motionen, 3. att uttalar att de fackliga organisationerna bör ges representation i samtliga de FoU-organ de bedömer som väsentliga, 4. att uttalar sig för en förändrad tjänsteorganisation innebärande a) att forskningsrådens möjlighet att styra forskningen begränsas så att t. ex. högskolornas och universitetens institutioner samt forskarna själva får större möjligheter att planera, samordna och genomföra sin forskning, b) att forskningsanslagen inte skall knytas till den enskilde forskaren utan till forskningsenheten så att forskarkollektivet självt kan avgöra vem som skall utföra vilken uppgift, c) att systemet med mer långsiktiga "ramanslag för en hel forskningsenhet bör utvidgas kraftigt, d)att systemet att forskares sjukdom och barnsbörd betalas av forskningsanslaget bör ersättas med den princip som gäller för andra löntagare, e) att utbildningsbidraget för forskarutbildning höjs i syfte att garantera enskilda forskare rimliga anställningsvillkor, 5. att upptar ett med i förhållande till propositionen förhöjt belopp av . avsätts för de fackliga organisationernas möjligheter att initiera forskning, . avsätts för att främja kvinnornas situation i form av anslag till fora för kvinnliga forskare och kvinnoforskning, . avsätts för den i motionen angivna förändrade tjänsteorganisationen. (vpk) C.-H. (vpk) (vpk) (vpk) INGA (vpk)