mot · G2022513 · 1979-04-18 00:00:00 — av m. fl. med anledning av propositionen 1978/79:112 om regionalpolitik Regeringen har avlåtit en proposition om regionalpolitiken. Propositionen berör nästan inte alls några grundläggande regionalpolitiska problem. aktstycke är den således närmast irrelevant. Propositionen föreslår heller inget nytt i förd regionalpolitik. Den viktigaste justeringen är förslaget på dubbelt så många typer av stödområden som . Att detta inte kommer att göra det enklare att fördela stödmedel är uppenbart. Propositionens språk är nästan ogenomträngligt på grund av att framställningen saknar klart definierade värderingar och termer. Utifrån vanlig logik och vanliga språkbegrepp är texten bitvis helt obegriplig. Propositionen presenterades för massmedia mer än innan den var tillgänglig för ledamöter. Av detta torde man kunna dra slutsatsen att propositionens syfte varit att ge regeringen ökad publicitet. Detta kan vara en förklaring till att den ur regionalpolitisk synpunkt är helt meningslös. Varje meningsfull regionalpolitik måste börja med att besvara frågan vad som orsakar regionala kriser och vilka uttryck de tar sig. Det kapitalistiska produktionssättet kännetecknas av vissa lagbundna tendenser, som framgår ur dess eget sätt att fungera. Dit hör koncentrationen och centralisationen av kapital, den ekonomiska processens ojämnheter och anarki, de återkommande depressionerna samt den långsiktiga tillväxten av reservarmén av arbetslösa, undersysselsatta, tillfällighetsarbetare m. fl. Detta ger en rad effekter på produktionens sammansättning och lokalisering, på bebyggelsemönster, trafik etc. Ojämnheterna i den totala processen speglas i regionala kriser och ojämnheter. Överexploatering och utglesning, brist på underlag resp. stockningseffekter, rovdrift på resurser och arbetslöshet för människor förekommer sida vid sida som två av varandra betingade delar i en motsatsfylld process. De allmänna depressionerna får en speciell dimension de kan försänka hela landsdelar i kroniska depressionstillstånd. Processens natur växlar dock med konjunkturerna och med kapitalismens utvecklingsfaser. Starka tillväxt- och uppgångsperioder framkallar stora utflyttningsförluster för de depressiva regionerna. Ett säreget drag är att dessa flyttningsförluster mycket väl kan uppträda med att tillverkningsindustrin förskjuts relativt ut i de depressiva regionerna, vars låga löneläge 1 1978/79. 1978/79 2513-2516 utgör en av lockelserna för kapitalet. Sådan utlokalisering sker emellertid inom ramen för de depressiva regionernas totala tillbakagång. Å andra sidan medför perioder av allmän nedgång och bristande tillväxt att flyttningen minskar, dock utan att detta utjämnar den regionala obalansen. Detta är kort och i princip de kapitalistiska regionproblemens innebörd. Dessa problem har en rad tydliga sociala och klassmässiga effekter. De försvårar lönekampen, de skapar socialt illa fungerande miljöer, de åstadkommer klassmässig segregering i boendet, de skapar trafikmönster till nackdel för de svaga grupperna i samhället osv. Regionala krisproblem har i uppmärksammats både senare och i mindre utsträckning än i flertalet industriländer. Norrlandsfrågan spelade en betydande roll politiska debatt men kom sedermera på ett egendomligt sätt vid sidan av det politiska tänkandet. Inte heller ledde diskussionen om emigrationen till något samlat regionalpolitisk! skedde en omfattande och snabb koncentration av kapital och en stark rationalisering i produktionen, parallellt med hög allmän tillväxt. Följden blev en accelererad utglesning i många bygder och en stor utflyttning från skogslänen, vars ensidiga ekonomi förstärkte processens negativa verkningar. Dessa problem gjorde att begreppet regionalpolitik kom in i det officiella tänkandet och ledde till det första medvetet regionalpolitiska beslutet i 1964. efter 1965 gick kapitalismen in i en fas av ringa tillväxt, ökad arbetslöshet och utslagning och en skärpt koncentration av kapital. I har därmed alla regioner blivit arbetslöshetsregioner. Detta ger oss ett exempel just på den regionala krisens art i tider av bristande allmän tillväxt. Utflyttningen från de sämst ställda regionerna har dämpats eller upphört. Detta uttrycker emellertid inte en förbättring av dessa regioners ställning. I själva verket är det en fördjupning av deras kris, som förenas med en kris också i de tidigare expansionsområdena. Landet är helt enkelt nu i ett annat stadium av den regionala krisens konstanta utveckling än fallet var före 1960-talets mitt. Här tecknar sig redan den kommande utvecklingsfasens regionala krisproblem: Arbetslösheten och utslagningen i de sämst ställda regionerna riskerar att försvåras genom att krisen är allmän. Omfattande branschkriser har inletts eller kan väntas komma i den råvaru- och halvfabrikatproduktion som varit den klassiska stommen i och Bergslagens näringsliv. Spridningen av regionala kriser till bl. a. teko- och varvsregionerna skapar nya problem. Antalet lokaliseringsbara foretag minskar genom den lägre tillväxten. En förbättring av den korta konjunkturen eller en förnyande strukturförskjutning, vilken icke styrs till problemregionerna, riskerar framkalla en ny stor flyttningsväg från depressiva regioner och glesbygder. Därmed sviktar slutgiltigt underlaget för en mängd viktiga samhällsfunktioner i många bygder. Typiskt för regeringens aktuella proposition är, att den varken ställer upp, analyser eller planerar för att möta dessa problem. Statlig regionalpolitik i ordets egentliga mening (dvs. som medveten, aktiv attityd) förutsätter en viss avsikt och metod i bedrivandet. Utifrån detta kan man skilja på regionalpolitik i två former. Den kan ha formen av s. k. anpassningsplanering. Det innebär att kapitalismens tendenser i princip accepteras. Man söker underlätta dem eller dämpa deras negativa effekter utan att påverka deras huvudriktning. Man använder inte riktgivande beslut utan arbetar med påverkan via stimulanser och förmåner, vilka ställs till kapitalägarnas valfria förfogande. Regionalpolitik kan också bedrivas i form av en styrningsplanering. En sådan innebär att politiska instanser sätter upp självständiga mål, ägnade att helt eller delvis förändra processens själva inriktning. Beslut träder då i stället för stimulanser. I en socialistisk planekonomi bedrivs all regionalpolitik naturligt nog i styrningsplaneringens form. Regionala kriser behöver där aldrig uppstå (vilket givetvis inte betyder avsaknad av regionala problem). I en kapitalistisk ekonomi är en sådan allomfattande styrningsplanering icke möjlig. Anpassningsplanering är där naturligt nog den vanliga formen. Styrningsplanering under kapitalism kan aldrig upphäva de lagbundna motsättningarna och kristendenserna. Det är dock möjligt för en medveten, kraftfull styrningsplanering att få karaktären av en motverkande kraft i systemet, så att kriserna på ett meningsfullt sätt kan bekämpas. Detta förutsätter dock att planeringens sociala och klassmässiga innehåll är anslutet till lönarbetarnas och folkflertalets medvetna strävande och intressen. Det bör understrykas att styrningsplanering under kapitalism inte kan ha en övergripande och ledande roll, väl däremot bilda styrande inslag från en självständig politisk bas och som ett resultat av klasskampen. Statlig regionpolitik med övervägande anpassningskaraktär, men med vissa klart styrande inslag, förekommer i flera kapitalistiska länder. Exempel är uppbyggandet av "nya städer i , handels- och industridepartementets ledande roll i den japanska industriplaneringen, styrningen av storstadsexpansionen i . Det sociala innehållet är i dessa fall bara delvis i folkflertalets intresse och har knappast detta intresse som politisk utgångspunkt. Exemplen visar dock på den tekniska och metodiska möjlig 1* 1978/79. helen av att direkt styrande beslut till en viss gräns kan få genomslag, medan den allmänna kapitalistiska ramen för ekonomin alltjämt består. Svensk regionalpolitik är en typisk anpassningsplanering med stimulanser åt kapitalet. Den har varit så . Under trycket av en folklig opposition mot koncentration, avfolkning och industriutflyttning har de officiella formuleringarna för politiken delvis förskjutits. De öppna lovsångerna till koncentrationen och den spontana utvecklingen har strukits. Begreppet regional balans har trätt i stället, ehuru dess innebörd är tvetydigt. Förskjutningen i det politiska språket är bl. a. en följd av att också delar av borgarklassen och många borgerligt röstande befolkningsskikt reagerat mot storkapitalets koncentrationsfilosofi. För den praktiska politiken har dock detta inte haft avgörande betydelse. Som vi nämnt är dämpningen i omflyttningen ett uttryck för en ny fas i den kapitalistiska utveckligen snarare än för genomslaget från någon ny politik. Stödpolitiken och systemet av stimulanser är ungefär detsamma som det varit. Vilken verkan den förda regionalpolitiken har haft är en delvis omstridd fråga. Beträffande verkan i stort är läget visserligen helt klart politiken varken kan ha eller avses ha effekten att ändra utvecklingens huvudriktning. Detta framgår dels av dess uppläggning - ett stimulanssystem, vars utnyttjande väsentligen hänger på de privata företagen - dets av dess omfattning som - även om man räknar med hela sysselsättningen i alla understödda företag endast utgör ett mindre inslag i de totala förändringarna. I vad mån man uppnått någon utjämnande effekt och alltså minskat den regionala obalansen är lika svårt att bevisa som att motbevisa. Man vet inte den verkliga effekten av t. ex. lokaliseringsstödet. Man vet inte i vad mån det varit en alterntiv finansieringsform för investeringar som skulle tillkommit under alla omständigheter. Det förhållandet att stödbeloppen ökat, som antalet lokaliseringsbara företag minskat, tyder på att den verkliga effektiviteten hos stödet tunnats ut. Det har sannolikt inte varit utan effekt, men effekten har varit marginell i förhållande till de ekonomiska tendenser som dominerat bilden. Den regionala balansen har definitivt inte blivit bättre . Endast i en konstlad mening kan man hävda att en relativ utjämning på några punkter kan skönjas. Men eftersom alla regioner fått en sämre ställning, är detta knappast någon verklig utjämning. Skogslänen (som ju är de huvudsakliga stödområdena) blir i sin kris inte hjälpta av att också andra regioner råkar i kris. Arbetslösheten har visserligen stigit relativt sett mer i övriga delar av landet än i skogslänen, men den har ökat också i skogslänen. Antalet personer i arbete har minskat i skogslänen men ökat i övriga delar av landet. Skillnaderna i arbetskraftstal mellan olika delar av landet (= personer i arbetskraften i förhållande till hela befolkningen i arbetsför ålder) har förskjutits till skogslänens nackdel. Antalet arbetssökande har stigit snabbare utanför skogslänen, men förhållandet mellan arbetssökande och lediga platser har förändrats till skogslänens nackdel. Totalomdömet tycks bli att hela landet fått en försämring och att skogslänens ställning i förhållande till övriga landet snarare försämrats än förbättrats. Detta är ett klent - men väntat - resultat av regionalpolitik. Det väsentliga i läget är detta: de regionala kriserna kvarstår, fördjupas och sprider sig till nya områden. Det närmast kommande skedet kan väntas innebära att nya strukturproblem ytterligare skärper många regioners kris, främst då i Bergslagen, och de sydsvenska tekodistrikten. Det är för denna hotande fördjupning man måste planera. Och det är på denna punkt regeringen tiger och inte kommer med någonting. Det krävs därför en helt ny typ av regionalpolitik. Man måste förkasta den hittillsvarande. Man måste överge anpassningsplaneringen med dess nyckfulla, dyra och byråkratiska utportionerande av stöd till företag, som när de behagar och utan kontroll kan ansöka och få subventioner och billiga krediter. Man måste övergå till en medveten, styrande regionalpolitik, vars insatser står i någon rimlig proportion till de kriser och problem den skall bekämpa. Styrningsplaneringen måste uppfylla två grundkriterier. Den måste kunna betydligt vidga den samlade sysselsättningsbasen, ty utan detta blir det inget underlag för att angripa kriserna i de sämst ställda regionerna - man kan inte driva regionalpolitik genom att ta från vissa arbetslöshetsregioner och ge åt andra, än värre ställda. Insatserna i planeringen måste göras så stora och samlade att de förmår förändra situationen i krisområdena. Mot denna bakgrund kan man formulera följande punkter i ett program mot de regionala kriserna: Regionalpolitiken skall bedrivas i form av en styrningsplanering, där ansvariga politiska beslut direkt avgör resursernas fördelning på regioner. Ett stort, långsiktigt statligt industriprogram skall läggas upp, inriktat på att starkt höja förädlingsgraden i ekonomin totalt och i de särskilda branscherna samt med minsta energi- och råvaruåtgång skapa maximalt med arbete. Dessa statliga industrier skall planmässigt utlokaliseras i skilda regioner. Alla större privata investeringar skall med avseende på sin geografiska lokalisering och fördelning rätta sig efter samhälleliga beslut. Ett planeringsdepartement skall inrättas med uppgift att ta fram underlaget för och från riksnivå fördela statliga och större privata investeringar. Planeringsdepartementet skall samla investeringar i produktionen, följd investeringar i samhällets infrastruktur och i bebyggelse till större samordnade projekt. Detta är nödvändigt för att få effektiva insatser och för att bygga upp genomtänkta och väl fungerande levnadsmiljöer. Ett nationellt program skall läggas upp för att dämpa privatbilismen och bygga ut kollektivtrafik och inrikes sjöfart till högsta tekniska kapacitet. Detta är nödvändigt för att effektivisera transportväsendet, rädda kollektivtrafiken i glesbygderna samt sanera storstadsmiljöerna. Ett program skall läggas upp för att systematiskt undanröja de effekter hittillsvarande lokaliseringsmönster fått i storstäderna - stocknings- och köproblem, förstöring av den fysiska miljön, bostadssegregering och ansamling av socialmedicinsk problematik. Den nuvarande ortsklassificeringen skall avskaffas. Planeringsdepartementet och länsorgan måste kunna planera för nya typer av utbyggnader och tätortsmönster, vilka är ägnade att bryta ned skillnaderna mellan stad och land. Småorter och glesbygder skall vara garanterade fullvärdig försörjning med elementära nyttigheter - sanitär utrustning, normal bostadsstandard, daglivaruservice, rimliga reseavstånd för dagliga funktioner såsom skola och arbete. Målsättningen för regionalpolitiken skall vara full, effektiv och bestående sysselsättning i varje län samt att ingen kommun eller bygd med ett befolkningsunderlag på minst 10 000 skall behöva drabbas av kroniska flyttningsförluster. Mot bakgrund av det anförda föreslås att , med avslag på propositionen, beslutar om en ny typ av regionalpolitik av styrningskaraktär och med den inriktning som skisseras i motionens 10-punktsprogram. (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) (vpk)