mot · G202688 · 1979-01-23 00:00:00 — av m. fl. om skydd mot maktmissbruk från myndigheter och högre ämbetsmän Utvecklingen på det rättsliga området i har visat en rad oroande drag. Dit hör den försvagade kontrollen över den högre byråkratin. Denna sida av svensk samhällsutveckling har väckt en viss pinsam uppmärksamhet i utlandet - den har t. ex. ägnats publicitet i bl. a. sådana stora europeiska pressorgan som Die , , Corriere della , Tribuna Ludu osv. Det gamla ämbetsmannaansvaret uttryckte som en av sina principer att en högre ämbetsman hade ett särskilt ansvar gentemot stat och offentlighet, som gick utöver vad medborgare i övrigt hade. Stor makt och stora befogenheter föranledde också stort ansvar. Detta ansvar var dessutom inte bara ett inre disciplinärt ansvar en sak för statsapparaten själv. Det reglerades också i allmän strafflag. Även om det gamla ämbetsmannaansvaret hade en bristfällig och delvis otidsenlig utformning anslöt det sig väl till de grundsatser som allmänt anses böra vara vägledande i alla styrelseskick där parlamentarismen och folksuveränitetens lära utgör eller åtminstone officiellt proklameras skola utgöra styrelsens och maktutövningens grund. Modern fungerande parlamentarism är över huvud taget omöjlig, om den högre byråkratin börjar utgöra en särskild, självständig eller skyddad makt i samhället. har de högre ämbetsmännen fått sina rättsliga priviliegier förstärkta, och möjligheterna att ställa dem till ansvar har i motsvarande mån inskränkts. Detta har skett på flera vägar. Den krets av högre ämbetsmän beträffande vilka riksåklagaren har att föra talan har utvidgats. Möjligheten till s. k. målsägandetalan har avskaffats. Visserligen var denna inte tillämplig för just de högre ämbetsmännen, men den hade en viktig roll som allmän kontrollmekanism och var också ett redskap att indirekt kasta ljus över eventuella fel från högre ämbetsmäns sida. Den var därjämte ett slags reservkontroll mot underlåtenhet från åklagares sida. Den allvarligaste förändringen inträffade emellertid då det gällde själva utformningen av lagtexten. I sin nya version måste den anses innefatta handlingar, som enligt tidigare lagstiftning kunde falla under allmänt åtal men som i nuvarande läge fördes under de särskilda åtals- och ansvarsbestämmelserna. Man fick således en vidgning av den kategori handlingar som var skyddad från allmänna åtal. Hur omfattande denna utvidgning verkligen är kan i brist på mer omfattande praxis ännu inte avgöras. Utifrån den allmänna attityd som råder från myndigheternas sida i dessa frågor kan man dock befara att den är betydande. Till dessa försvagningar i den medborgerliga kontrollen och rättsskyddet kommer den omständigheten att riksåklagarämbetet saknar praktiska möjligheter att effektivt kontrollera och beivra något större antal felaktigheter och övergrepp. Försvagningen av medborgarnas rättsskydd går tillbaka på en officiell filosofi, som framförts av justitieutskott. Den går ut på att det finns ett motiv för landets lagstiftare att skydda ämbetsmän från vad man kallar obefogade åtal. I framförde såväl justitieutskottets ordförande som ett f. d. statsråd (ansvarigt för vissa rättsfrågor) att måisägandetalan borde allmänt avskaffas, då den sades representera ett vedergällningstänkande. Dessa synsätt och tendenser måste från medborgarfrihetens och rättsstatens utgångspunkter bedömas som högst betänkliga. Stora delar av de medborgerliga fri- och rättigheternas innehåll beror just på att det existerar en verksam kontroll gentemot ämbetsmäns och apparaters godtycke och makt samt på att det finns mekanismer för att avvärja och rätta till övergrepp och felbehandlingar. När det riksdagsutskott som tillhör de för rättsvården särskilt ansvariga instanserna i landet som ett huvudmotiv för sina ståndpunkter anför behovet att skydda ämbetsmännen, är det en allvarlig signal om att rättstillståndet i landet håller på att försämras. Åtal som är obefogade avvisas av domstol. Vad som skett i är ju istället att befogade åtal i stor utsträckning förhindrats. Det urholkade medborgerliga rättsskyddet gentemot övergrepp från myndigheter får dessutom en annan följd, som är både rättsligt stötande och praktiskt orimlig. Ju mer man inskränker omöjligheterna att ställa högre ämbetsmän till ansvar, desto större blir risken för att lägre tjänstemän - som vanligtvis handlar på order av högre - får bära ansvar för sådant som de icke själva gett upphov till. Lägre personal i förvaltningarna kan alltså i oproportionerlig grad belastas med ett ansvar som de verkligt ansvariga lyckas komma undan. justitieutskott har således endast skyddat de högre ämbetsmännen från obefogat åtal. De lägre har man inte bekymrat sig om. Alla dessa betänkliga tendenser måste brytas. Ett nytt ansvarssystem måste byggas upp. Möjligheterna att verkligen rätta till begångna fel måste vidgas - förblir de materiella felen ofta bestående trots att den förfördelade medborgaren formellt får rätt. Det medborgerliga rättsskyddet bör inte endast återställas till sina tidigare former och sin tidigare nivå. Det bör även vidgas. Utvecklingen inom samhället och inom de statliga och kommunala apparaterna talar klart för en sådan utvidgning. Ett utvidgat medborgerligt rättsskydd bör bygga på följande principer: Olika kategorier tjänste- och ämbetsmän skall inte vara ansvariga enligt skilda rättssystem. Det allmänna rättssystemet och dess procedurer skall gälla för alla. Verkligt ansvariga skall i första hand vara de som har beslutsansvaret - icke de lägre tjänstemännen. Den oklarhet i gällande lag som från allmänt åtal undandrar även sådana handlingar i tjänsten som icke strikt är förknippade med normal handläggning av ärenden bör undanröjas. Allmän möjlighet att i domstol pröva lagligheten av ett administrativt myndighetsbeslut bör inrättas. Sådan möjlighet finns f. n. i flera länder. Det är en viktig praktisk väg att nå verklig materiell korrigering av felaktigheter. Prövningen kan göras något mer oberoende, och risken för partiskhet minskar i förhållande till vad som gäller när överordnad myndighet skall pröva underordnad myndighets beslut i ett rent administrativt rättssystem. Man vinner också likställighet mellan parterna i möjligheten att föra talan. Slutligen inriktas proceduren på själva korrigerandet av den eventuella orättvisan, medan frågan om repressalier mot enskild tjänsteman kommer mer i bakgrunden. Vid sidan av det allmänna åklagarväsendets möjlighet att föra talan i fråga om lagligheten av myndighetsbeslut bör sådan rätt finnas för enskild medborgare som är berörd av beslutet. Detta är en betydelsefull alternativ möjlighet till korrigering i de fall åklagare inte tar upp ärendet. Utvecklingen har gått så pass långt här i landet att de här berörda ansvarighetsreglerna bör vidgas till att gälla också den kommunala sektorn. Det har blivit alltmer otillfredsställande att denna stora del av de offentliga apparaterna har ett annat och vanligen sämre ansvars- och rättssystem än den statliga delen. 1. att hos regeringen begär förslag som innebär att alla offentliga tjänstemän förs under samma ansvarssystem och de särskilda privilegierna för högre ämbetsmän avskaffas, 2. att hos regeringen begär förslag som innebär att allmän åklagare skall kunna föra talan i mål av nämnd art och att rätt till enskild målsägartalan skall finnas, där allmänt åtal inte väcks, 3. att hos regeringen begär förslag som innebär att handlingar i tjänsten vilka icke ingår i normal ärendehandläggning inte får undandras från allmänt åtal enligt eller annan allmän lag. (vpk) C.-H. (vpk) (vpk) *Se även motionen 1978/79:1081