mot · G2021108 · 1979-01-25 00:00:00 — Samstämmiga uppgifter från institutioner inom filosofisk fakultet vitsordar detta. Detta leder till att tillströmningen till forskarutbildningen börjar vika, vilket är utomordentligt oroväckande. Består utvecklingen mot kortare kurser, studier främst på 20-poängsnivå och studieavbrott före examen, kommer rekryteringen till forskarutbildningen att drabbas hårt. Därmed kommer den grundläggande högre utbildningen i allt mindre utsträckning att fylla den viktiga rollen som rekryteringsbas för forskarutbildningen. Även i andra avseenden inger utvecklingen farhågor. Trots att tillströmningen till de filosofiska fakulteterna ökat , med undantag för det naturvetenskapliga området, har antalet närvarande studerande liksom antalet poäng och examina sjunkit. På mindre än har det totala antalet avklarade studiekurser mer än halverats. Aningarna om bilden av den förändrade inriktningen av studierna vid universitet och högskolor bekräftas av uppgifter rörande examensavsikt vid inskrivningstillfället bland dem som sökt sig till filosofisk fakultet. Av dem som skrevs in 1969/70 saknade avsikt att avlägga examen. /76, hade denna andel vuxit till . hade antalet nyinskrivna sjunkit från 16 239 till 11 811. Det innebär att antalet personer med examensavsikt minskat från 13 600 till 4 400. Dessa förändringar av förhållandena inom den högre utbildningen har sin förklaring i faktorer som inte bestämts av högskolereformen, vilket dock inte gör uppgifterna mindre oroväckande. Uppgifter från tiden efter reformens genomförande, antyder att utvecklingen mot kortare utbildning består. /78 utgjorde exempelvis de som läste kortare icke-traditionella kurser vid samhällsvetenskaplig fakultet vid av de studerande där. Det finns således tecken sorn tyder på att de studerande vid filosofisk fakultet i allt högre grad läser kortare kurser utan inriktning på att ta någon examen och att kurserna allt oftare består av orienteringskurser och motsvarande som ligger på gränsen till de kurser som traditionellt givits inom ramen för folkbildningsverksamheten. Det högre utbildningsväsendet håller på att urholkas. Den traditionella utbildningen som enligt högskolelagens formulering skall bygga på vetenskaplig grund ersätts av enklare och översiktligare kurser utan det värde för kvalificerad yrkesverksamhet som det bör vara universitetsoch högskoleutbildningens huvuduppgift att ge. Det inger farhågor att den traditionella universitetsutbildningen inte rekryterar tillnärmelsevis det antal studerande som . Det är inte på något sätt självklart att det föreligger något direkt samband mellan det ökade antalet kortare utbildningar och det minskade antalet traditionella utbildningar. Det är sannolikt i hög grad skilda kategorier som läser med de olika utbildningsinriktningarna. De båda studerandekategorierna redovisas emellertid i en sammanhållen statistik. Kategorin med den nya utbildningsinriktningen har kommit att växa parallellt med minskningen av studerande med traditionell inriktning. Den dåliga studiestatistiken har därmed inte visat på den förändring som inträffat i den högre utbildningen. Totalsiffrorna har i stället givit intryck av att ingen förändring inträffat. De försämrade studieresultaten sammanhänger sannolikt med den försämrade kvaliteten i grundskola och gymnasieskola. Bristande kvalitet på de lägre nivåerna kan alltså ge mycket allvarliga effekter t. o. m. för forskarutbildning och rekrytering till denna. Det föreligger mot den bakgrund som ovan tecknats skäl att förstärka rekryteringen till traditionell universitets- och högskoleutbildning. Som redan har konstaterats är det emellertid sannolikt skilda kategorier studerande som läser kortare utbildningar och som genomgår en hel sammanhållen utbildning fram till examen. Därmed vinns sannolikt föga genom att via spärrar och andra administrativa åtgärder försöka styra över studerande från de kortare utbildningarna till kompletta utbildningslinjer. De hittillsvarande erfarenheterna av försöken att administrativt styra utbildningen är dåliga. Vi har redan påpekat att PUKAS-systemet havererade. Vi har också påpekat att det problem den för stora tillströmningen till filosofisk fakultet som U 68 hade att utreda hade vänts i sin motsats när väl utredningen var klar med sitt arbete. Ytterligare belägg för olika administrativa åtgärders ineffektivitet ges av de erfarenheter som har vunnits av de nya antagnings- och urvalsreglerna. 1978/79: 1108 Denna allmänna bild av utbildningsadministrationens förmåga har bekräftats i utvärderingen av försöksverksamheten med tillträde för studerande som är och som varit yrkesverksamma . Där sägs i de avslutande kommentarerna följande: En hel del av här redovisade uppgifter är av karaktären löpande statistikproduktion. Resurser och kanske intresse (?) har saknats för att ställa samman och analysera uppgifter av detta slag. Det satsas stora belopp på insamling av underlag för högskolestatistik. Men bara så mycket att insamlingsapparaten kan hållas i gång. Däremot inte så mycket att det räcker till att också utnyttja det insamlade materialet. Följden är att utbildningsplaneringen grundas mer på fromma förhoppningar än rena fakta, t. o. m. i sådana frågor där fakta faktiskt finns att tillgå. Utbildningsadministrationens oförmåga att planera den högre utbildningen kan numera knappast vara avhängig av bristande resurser. Enbart i samband med genomförandet av högskolereformen tillfördes den centrala och regionala nivån ytterligare ca 12 milj. kr. för administrativa ändamål. Trots detta möter man den typ av erfarenheter som citerats ovan från utvärderingen av det vidgade tillträdet. Anspråken på ökad administrativ styrning leder uppenbarligen ofta till att byråkratin ökar utan att planeringen blir bättre. sammanfattade ett antal studievägledare vid sina erfarenheter av det nya antagningssystemet. Rubriken för denna redovisning var Nya högskolans antagnings- och registreringsrutiner ett byråkratiskt självändamål. Ur denna redovisning kan man bl. a. hämta följande omdömen: Studievägledare vid en institution har haft som självständig huvuduppgift att ge vägledning om studierna. Denna har i huvudsak varit individuell och framför allt riktats till de studerande som haft svårigheter av något slag ... har tyngdpunkten i arbetet alltmer förskjutits åt det administrativa hållet. Förändringen är markant sedan det nya anmälnings- och registreringsförfarandet infördes . och fram till gick all studievägledning i praktiken ut på att skaffa anmälningsblanketter, göra klart för resp. student vilken blankett just han skulle fylla i samt vara behjälplig vid ifyllandet. I mån av tid kunde vi (eventuellt) hjälpa till med s. k. taktiska val. Någon studievägledning i egentlig mening fanns det däremot mycket dåligt med tid till, vilket kändes mycket otillfredsställande. Man säger vidare: Det verkligt allvarliga är att vi inte ser denna termins svårigheter som enbart inkörningsproblem. Om inte omfattande förenklingar av anmälnings- och registreringsförfarandet sker blir den administrativa belastningen omfattande och får dessutom en mycket olycklig placering i tiden. I denna situation mot bakgrund av tidigare haverier för försök att administrativt styra och mot bakgrund av erfarenheterna av antagnings och registreringssystemet har beslutat att sätta en totalspärr för hela högskolan. Det innebär att man slutligen bestämmer sig för en total administrativ styrning och att de nya antagnings- och registreringsreglerna skall ges än större genomslag i den högre utbildningen. Alternativet till en totalspärr är att befria högskoleväsendet från den byråkratiska tvångströja som knyts åt om institutionerna och de lokala förvaltningarna. Man skulle då kunna frigöra studievägledare och lärare så att dessa kunde ge de studerande direkta råd om utbildningen i stället för att bara ge anvisningar om vilka blanketter som skall fyllas i. Och det är just i en fungerande studievägledning som alternativet till en totalspärr ligger. Hade man valt att satsa på studievägledning i stället för totalspärr, hade man löst de studerandes problem. Totalspärren är framför allt lösningen på utbildningsbyråkratins problem. Vad som sagts om att satsa på studievägledningen står inte i motsats till att rätta till de brister som finns i anslagssystemet. Detta bör också göras, men inte till priset av att den fria sektorn försvinner. En viktig förklaring till det vikande intresset för heltidsstudier som leder fram till färdig examen återfinns sannolikt i det faktum att studiemedlen i allt mindre utsträckning ger en levnadsstandard som står i paritet med vad förvärvsarbete direkt efter gymnasieskolan ger. Studiemedlens totalbelopp har inte följt den allmänna standardutvecklingen. Därtill har lönerna för yngre människor ökat snabbt . Allt fler väljer deltidsstudier för att kunna förstärka ekonomin med hjälp av parallellt arbete. Till detta kommer att de höga marginalskatterna gör det allt mindre lockande att med stora uppoffringar genomgå en högre utbildning för att förbättra framtida löner. Om man skall förstärka rekryteringen till sammanhållna utbildningar av traditionellt snitt är det ofrånkomligt att höja studiemedlens totalbelopp. I tilläggsdirektiven till studiestödsutredningen har också angivits att detta är en viktig åtgärd på . Detta bör dock understrykas ytterligare. bör fastställa en plan för ökning av totalbeloppet på samma sätt som en plan har följts i fråga om avvecklingen av äktamake-prövningen. Enligt studiestödsutredningen skulle en höjning av totalbeloppet till av basbeloppet medföra att studiemedlens köpkraft återställdes till den nivå de hade när systemet genomfördes . Om man skall åstadkomma att de studerande fick del av samma standardförbättring som jämförbara grupper i samhället, krävs en höjning till av basbeloppet. bör nu besluta om en flerårsplan för höjning av totalbeloppet som träder i kraft när den nu aktuella förändringen avseende 1819-åringar genomförts. Planen bör leda fram till att studiemedel utgår av basbeloppet . 1978/79: 1108 Kårobligatoriet och social service De studerande har själva genom sina organisationer tryggat social service i olika avseenden. Vi har länge från moderat sida hävdat att förutsättningarna för dessa organisationers arbete inte får rubbas utan att stat och kommun tar det fulla ansvaret för att den sociala servicen bibehålls. Obligatoriet kan alltså inte avskaffas utan förhållandevis stora ekonomiska insatser från det allmänna. Det är helt uppenbart att det inte kommer att finnas resurser tillgängliga för att avlösa de obligatoriska sammanslutningarnas verksamhet. Därmed bör också planerna på att avskaffa obligatoriet skrinläggas. Vi hälsar med tillfredsställelse att regeringen anslutit sig till detta synsätt. En särskilt viktig del av studentsammanslutningarnas sociala verksamhet har varit byggandet och förvaltningen av studentbostäder. Genom denna verksamhet gav studentkårerna och nationerna en absolut nödvändig förutsättning för den utbyggnad av den högre utbildningen som genomfördes . Denna verksamhet har emellertid nu mött stora problem. I hög grad motverkas dessa problems lösning av de beslut fattade 1971 om avveckling av byggande av studentbostäder i studentbostadsföretagens regi. Detta har bl. a. omöjliggjort smidiga överenskommelser mellan staten och företagen om förändringar av driften och förvaltningen i den utsträckning som sådana förändringar förutsatt ytterligare statlig belåning, exempelvis i form av ombyggnadslån. Det är helt uppenbart att de ambitioner som bar upp beslut i anledning av ungdomsbostadsutredningen inte har förverkligats. Det finns egentligen inte någon annan form av genomgångsbostäder än1 just studentbostäderna. Det finns därmed knappast någon anledning att vidmakthålla beslut om integration av studentbostäderna i något slags allmänbestånd av genomgångsbostäder. bör nu uttala att i de fall som det är lämpligt och rationellt att vidmakthålla studentbostadsföretagen detta också bör göras. Detta bör möjliggöra lösning av studentbostadsföretagens problem på ett smidigt och till det enskilda företaget anpassat sätt. att effekterna av de nya antagnings- och urvalsreglerna skall ses över av en parlamentarisk utredning, att arbetslivserfarenhetens betydelse vid antagningen till högre utbildning minskas, att föreningsmeriterna vid antagning avskaffas, att regionstyrelserna avskaffas, att den fria sektorn återinförs, att resurserna för studievägledning förstärks, att systemet för anslagstilldelning till den fria sektorn utreds, 1978/79: 1108 att totalbeloppet i studiemedelssystemet höjs i enlighet med en av fastställd plan till av basbeloppet samt att uttalar att i de fall som det är lämpligt och rationellt att bibehålla studentbostadsföretagen detta också bör göras. Frihet, mångsidighet och kvalitet Det svenska kulturlivet bör präglas av frihet, mångsidighet och kvalitet. Friheten skall vara kulturskaparnas frihet att själva välja form och innehåll för sitt arbete, men friheten skall också vara allmänhetens frihet att få del av en levande, rikhaltig kulturell verksamhet. Kulturlivet är sammansatt av en mängd olika verksamhetsformer och uttrycksformer. En del av detta kulturliv är nyskapande medan andra delar i första hand främjar en vidareutveckling av det kulturella arv som vårt samhälle har att föra vidare. Alla dessa skilda former för kulturlivet är en styrka. Det ger människorna möjlighet till ett eget val, som stimulerar den personliga utvecklingen. Ett fritt kulturliv förutsätter en mångsidig sammansättning av gruppen utövande kulturskapare men även möjligheter för medborgarna att på skilda håll i landet möta ett varierat kulturellt utbud. Den statliga kulturpolitikens uppgift måste vara att skapa förutsättningar för och garantera mångfalden i kulturutbudet och att tillse att kulturarvet förs vidare. Det offentligas roll blir därmed av kompletterande och garanterande karaktär. På stat och kommun faller däremot inte uppgiften att å medborgarnas vägnar direkt eller indirekt bestämma inriktningen av kulturkonsumtionen. I vårt vaktslående kring varje enskild människas rätt att själv avgöra inriktningen av den personliga kulturkonsumtionen ligger också att vi avvisar varje försök att nedvärdera skilda kulturyttringar enbart med utgångspunkt i upphovsmännen eller finansieringsformerna. Att olika människor väljer olika former för sina kulturupplevelser är naturligt. Ingen offentlig kulturpolitik kan ha som ambition att själv förmedla hela det kulturutbud som ett mångsidigt samhälle förutsätter. Tvärtom kräver mångsidighet tolerans. Massmedia, kulturnämnder och arrangörer får inte arbeta utifrån snäva värderingar eller medvetet söka avskärma medborgarna från delar av den kulturella verksamheten. De samhällsorgan som har att främja kulturlivet får inte hämma vare sig det fria skapandet eller den fria kulturkonsumtionen genom att på politiska eller smakmässiga grunder styra utvecklingen. Kravet att den offentliga kulturpolitiken skall ha en kompletterande och garanterande karaktär innebär att stat och kommun måste stödja kulturskapare som eljest har svårt att vinna spridning och uppmärksam 1978/79: 1108 I sitt stöd skall det allmänna vara generöst inom ramen för en strävan att slå vakt om kvaliteten. Generositeten missbrukas om kvalitetskravet eftersätts. Kvalitet i kulturlivet skapas av goda utbildningsmöjligheter för de aktiva kulturskaparna och genom att människorna stimuleras till kritisk värdering. Den skapas också av att kulturarvet hålls levande och får verka även , av att det traditionsbärande språket vårdas i inte minst skola och massmedia, av att nytänkande främjas och av att attityden är öppen gentemot vår omvärld. Kulturens uppgift är att ge den enskilda människan tillfälle att utveckla sin förmåga till upplevelser och eget skapande. Hemmens betydelse som kulturförmedlare Det är i hemmen och familjerna som barnen får sin första kontakt med kulturen. I samvaron med föräldrarna skall de formas och utvecklas till att uppskatta god kultur. Det är här de skall bibringas den grundläggande hänsyn till och respekt för medmänniskor som är en nödvändig förutsättning för all samhällsgemenskap. I hemmen får de sin första kontakt med litteratur-, konst- och musikupplevelser. Det är här som förståelsen för skilda kulturyttringar grundläggs. Många barn åtnjuter någon form av kollektiv barnomsorg. Det är av stor betydelse att barnen i denna verksamhet får möjlighet att utveckla sinnet för bild och musik, för teater och dans. Det får inte enbart vara fråga om sysselsättningsterapi vid målarburkar och musikinstrument utan även ett studium av konst och musiklyssnande. Dock- och pantomimteater är andra exempel på verksamhet som kan lära barnen förstå en konstnärlig framställning. Barnen måste stimuleras till en aktivt utövande verksamhet. De måste ges möjlighet att pröva olika materiel och instrument. och musiklek ger värdefulla tillfällen att träna motoriken. Barnens språkutveckling är också av avgörande betydelse för deras kulturella utveckling. Insatserna på barn- och ungdomskulturens område måste grundas på ett utnyttjande av de befintliga institutionerna. Dessa måste i ökad utsträckning satsa på ett utbud särskilt anpassat till barn och ungdom. Aktiva kulturskapare bör ges tillfälle att rikta sin verksamhet till barn och ungdom. Barnfilmen måste fylla rimliga krav på bredd och god kvalitet. Bra barnfilmer bör i ökad utsträckning komma till användning inom barnomsorgen. Bibliotekens utbud av barnlitteratur måste vara rikhaltigt och tendenser till ensidighet i urvalet motarbetas. Kultur för barn och ungdom Insatserna för att förstärka utbudet av barnkultur får inte begränsas till de lägsta åldrarna. Alternativen till det kommersiella utbudet av ungdomskultur är mycket få och behovet av en anpassning av det of 1978/79: 1108 fentligas kulturutbud till de breda ungdomsgrupperna är följaktligen också mycket stört. I ungdomsskolan formas i många avseenden de ungas syn på kulturtraditionerna, och där etableras deras kommande attityder till kulturell verksamhet. Skolan måste därför ges möjligheter att låta eleverna möta ett kulturellt utbud av hög kvalitet. Det är beklagligt att ungdomsgårdar och fritidshem i så liten utsträckning kommit att inrikta sin verksamhet på kulturell verksamhet. Ungdomsgårdarna och fritidshemmen bör därför stimuleras till att öka utbudet av kultur. Kultur för alla Decentralisering har kulturutbudet ökat högst avsevärt. Ändå tar endast en minoritet av medborgarna del av detta utbud. En ökad decentralisering, som medför att kulturen kommer närmare människorna men som även innebär att medborgarna ges större möjligheter till påverkan, kan öka kulturintresset. Den teater- och bokbussverksamhet som förekommer på skilda håll i glesbygden har givit mycket goda resultat och nått nya grupper. En decentralisering av kulturlivet måste syfta till att ge människor möjlighet att komma i kontakt med kulturyttringar initierade av medborgarna i den egna regionen och sålunda inte bara innebära ett kommunalt verkställande av centralt utformade kulturpolitiska handlingsprogram. Kulturlivet var en gång avsevärt mer lokalt förankrat än och blev på så sätt rikt differentierat och olika utformat i olika regioner. Enligt vår mening bör ett sådant kulturliv eftersträvas. Det bör vara ett kommunalt ansvar att så sker, men den statliga bidragsgivningen bör inriktas på att stimulera en sådan utveckling. Lokala organisationer som hembygdsföreningar, konstföreningar, orkesterföreningar etc. bör stödjas. De statliga bidragen får inte utformas så att de verkar styrande. Pensionärerna är en växande grupp i samhället. De utgör med sin rika erfarenhet en stor tillgång på kulturområdet, vilket borde utnyttjas inom barnomsorgen och studieverksamheten. Teatrar och muséer bör i ökad utsträckning kunna rikta delar av sitt utbud mot de äldre. Personer som vårdas på institutioner är i stort behov av uppsökande verksamhet. De handikappades möjligheter att ta aktiv del i kulturlivet måste förbättras. Handikapporganisationerna kan i det arbetet fungera som viktiga idégivare. Det rör sig om två problemkomplex. Dels måste man överbrygga de svårigheter som ligger i t. ex. syn- och hörselskadors 1978/79: 1108 Här gäller det att finna alternativa uttrycksformer som kan nå den enskilde. Dels är det angeläget att skapa tillgänglighet i det reguljära kulturutbudet för dem vars handikapp lägger hinder i vägen. En genomtänkt planering av offentliga lokaler är därför betydelsefull. De handikappade skall också beredas tillfälle att delta i verksamhet som studieförbund och andra arrangerar. Synskadades möjligheter att få kontakt med aktuell litteratur, med tidningar och tidskrifter måste stärkas. Hörselskadade bör med lämpliga metoder kunna få utbyte av ett större antal TV-program. De traditioner och livsmönster som invandrarna för med sig hit utgör ett värdefullt tillskott till den svenska kulturen. Stat och kommun måste aktivt verka för att minoriteter och invandrare kan bevara och vidareutveckla sin kultur. För att möjliggöra detta måste de också ha möjlighet att bevara sitt språk. Bibliotekens bestånd av litteratur på invandrar- och minoritetsspråk bör utökas, och inköp av sådan litteratur bör ske i samråd med invandrarorganisationerna. En utökning av bibliotekens bestånd av barnlitteratur på andra språk än svenska är angelägen. Detta gäller även skolbiblioteken. För att öka invandrarnas möjligheter till kulturell egenverksamhet bör samhället stödja utgivning av böcker, tidningar och tidskrifter även på annat språk än svenska. En förutsättning för att invandrare skall kunna deltaga i det svenska kulturlivet är kunskaper i svenska språket. Alla studieförbund måste få samma möjligheter att bedriva svenskundervisning med samhällskunskap för invandrare. Det faktum att de flesta av våra invandrare arbetar i industrin utgör inte något skäl för att låta ABF i realiteten få ensamrätt till undervisningen. Andra studieförbund kan erbjuda likvärdig eller bättre utbildning, och vi kräver en fri konkurrens mellan studieförbunden på detta område. Institutioner som teatrar, orkestrar, muséer och bibliotek får inte sättas i motsats till kraven på decentralisering av kulturutbudet. De bör tvärtom ses som värdefulla inspirationskällor till ett vidgat allmänt deltagande i kulturlivet. Det måste därför vara en strävan att förstärka existerande institutioner med sikte på att skapa regionala kulturcentra. Satsningen på lokala och regionala kulturinstitutioner får inte medföra att Dramatiska teaterns och Operans behov eftersätts. Dessa institutioner har framför allt ett riksansvar att vårda den klassiska repertoaren, inte minst med hänsyn till betydelsen av att barn och ungdom får lära känna vårt kulturarv. Det är därför viktigt att teatrarna med riksansvar inte strävar efter att efterlikna de fria grupperna. En sådan utveckling leder dessutom till en starkt minskad variation inom teaterkonsten. En av kulturpolitikernas främsta uppgifter är att ta till vara kulturarvet, kulturtraditionen. Kunskaperna om äldre tiders kultur och framväxten av kulturtraditionen måste beredas tillräckligt utrymme i utbildningen. Nutidens historielöshet är ett av de främsta hindren för ett brett deltagande i kulturlivet. Människorna måste också ges möjligheter att fungera som aktiva medarbetare då det gäller att bevara kulturhistoriska föremål och traditioner. Det är viktigt att även nya sedvänjor och traditioner blir dokumenterade. Brister föreligger på många kulturhistoriska områden, där tillräckliga medel för en systematisk dokumentation och redovisning inte står till förfogande. Två områden som det förefaller särskilt angeläget att slå vakt om är hemslöjden och den utdöende hantverkstraditionen som så väl utvecklat känslan för kvalitet. Oersättliga föremål och minnen får inte gå förlorade. Den kontinuerliga omvärdering som sker beträffande olika tiders kulturella yttringar förutsätter en öppen blick för det tidstypiska under olika epoker.