mot · G2022688 · 1979-05-11 00:00:00 — När vi från moderat håll med sådan envetenhet återkommer med krav på en begränsning av den offentliga utgiftsexpansionen och motsätter oss förslag till skattehöjningar är det för att motverka en sådan utveckling. Men det finns, som den särskilda näringspolitiska delegationen påtalade i sitt betänkande Vägar till ökad välfärd (Ds Ju 1979: 1), en överhängande risk för att det mångåriga arbetet för ett utvecklat välfärdssamhälle går till spillo genom att välfärdssystemets finansiering fräter ner incitamenten till arbete, kapitalbildning och risktagande. Från socialdemokratiskt håll har man med stor frenesi skjutit in sig på det stora budgetunderskott som uppkommit . Att underskottet till stor del är den direkta följden av det ekonomiska krisläge som befann sig underlåter man emellertid att säga. Det har uppstått till följd av de satsningar som var nödvändiga för att undvika en dramatisk uppgång i arbetslösheten och för att bistå företag i kris. En politik som varit inriktad på att genom skattehöjningar undvika uppkomsten av detta underskott hade aldrig lyckats föra ut ur kris. Budgetunderskottet har inte varit och kan knappast heller sägas vara något överhängande ekonomiskt problem. Trots att budgetunderskottet ökat har ju det samlade sparunderskottet i den svenska ekonomin minskat kraftigt det samlade sparandeunderskottet är nämligen identiskt med underskottet i bytesbalansen. Man har alltså, bl. a. från socialdemokratiskt håll, av politiska skäl sökt överdramatisera underskottsproblemet. Det kan t. ex. vara värt att notera att den offentliga sektorn fortfarande har ett positivt bruttosparande; underskottet i finansiellt sparande beräknas bli nära mindre än realinvesteringarna. Det är emellertid helt klart att det stora budgetunderskottet ställer stora krav på kreditmarknadens funktionssätt. Det är nödvändigt att sparandeöverskottet inom hushålls- och företagssektor så långt som möjligt direkt kan utnyttjas för att täcka det statliga upplåningsbehovet. Därigenom ökar den statliga upplåningen, inte likviditeten, i bankvä 1978/79: 2688 Vi kan mot denna bakgrund godta det förslag som redovisas i den reviderade finansplanen för att suga upp likviditet hos företagen genom insättning på särskilt konto i . Vi delar också uppfattningen att ökade ansträngningar måste göras för att låna upp pengar direkt hos hushållen genom försäljning av premie- och sparobligationer. Vi har i andra sammanhang förordat en utbyggnad av systemet med lönsparande och skattefondkonton. I den reviderade finansplanen understryks att en långsiktig förbättring av bytesbalansen kräver att det inhemska sparandet ökar. När investeringsaktiviteten i näringslivet ökar mera påtagligt kommer en fortsatt sparbrist inom den offentliga sektorn av nuvarande omfattning inte längre att vara acceptabel. Budgetpolitiken måste sålunda successivt anpassas när ekonomin kommer närmare fullt kapacitetsutnyttjande. Vi instämmer givetvis i denna bedömning. Budgetunderskottet måste kort sagt minskas . Regeringen talar i den reviderade finansplanen om såväl skattehöjningar som utgiftsåterhållsamhet för att få ner budgetunderskottet. Från socialdemokratiskt håll talar man nästan uteslutande om skattehöjningar och förordar i olika sammanhang ökade utgifter. Det senare har fått sitt mest extrema uttryck i sysselsättningsutredningens redovisade betänkande Sysselsättningspolitik för arbete åt alla (SOU 1979: 24). Där förordas en politik som skulle kräva årliga kommunalskattehöjningar av samma storleksordning som långtidsutredningen räknar med för hela perioden 19791983. Enligt vår bedömning har nått ett sådant skattetryck att vi kan sägas ha slagit emot skattetaket. I den reviderade finansplanen, liksom i än högre grad skedde i årets finansplan, understryks att svårigheterna att genom skattehöjningar väsentligt öka statsinkomsterna har blivit alltmer uppenbara och att skattehöjningar kan försvåra en stabilisering av pris- och kostnadsnivån. Skattehöjningar driver också upp statens och kommunernas utgifter bl. a. genom att olika krav på kompensation ställs. Vi menar att dessa negativa effekter nu är av en sådan storleksordning att de överväger de eventuella positiva effekter ur samhällsekonomisk synpunkt som en skattehöjning skulle kunna tänkas medföra. Den destabiliserande effekten av en skattehöjning på pris- och kostnadsnivån är större än den inflationsdämpande effekten av att likviditeten i samhällsekonomin minskar. Vi tror att de negativa effekterna på internationella konkurrensförmåga av t. ex. en arbetsgivaravgiftshöjning är så stora att de riskerar att leda till en större bytesbalansförsämrande effekt än den bytesbalansförbättring som kan tänkas uppnås genom att arbetsgivaravgiftshöjningen leder till en minskad total efterfrågan. Därigenom skulle en skattehöjning leda till ett minskat i stället för ett ökat totalt sparande i samhället. Den erforderliga anpassningen av budgetpolitiken, som måste komma till stånd när ekono 1978/79: 2688 min kommer närmare fullt kapacitetsutnyttjande, måste ske genom utgiftsbegränsningar. Hur skall då dessa besparingar åstadkommas? En minst lika berättigad fråga är vilka inskränkningar de skattebetalare, som kommer att få se sin reala inkomst efter skatt sjunka, skall vidtaga om tillräckliga besparingar inte kommer till stånd inom den offentliga sektom. Enligt vår mening finns betydande möjligheter till besparingar. Redan genom att avstå från de påplussningar på olika regeringsförslag som skett skulle ha kunnat spara betydande belopp. Stora besparingsmöjligheter finns också inom arbetsmarknadspolitikens och näringspolitikens områden. Genom att avstå från höjningar av arbetsgivaravgifter eller införandet av en produktionsfaktorskatt kan man medverka till en sådan normalisering av arbetsmarknadsläget att behovet av olika AMS-insatser påtagligt minskar. Skattelättnader kan här liksom på andra områden också leda till direkta besparingar för det allmänna. Vad gäller näringspolitiken bör denna målmedvetet inriktas på att bringa ned behovet av olika subventioner och andra stödinsatser. Den ökande volymen transfereringar till hushållen måste också ses över. Gjorda åtaganden gentemot pensionärerna måste självfallet infrias, men det är däremot inte självklart att övriga transfereringar måste öka. Vi har från moderat håll talat om nödvändigheten att minska rundgången inom skatte- och bidragssystemet. Den ökning av de yrkesverksamma gruppernas reala disponibla inkomster, som långtidsutredningen räknade med, skulle helt och hållet åstadkommas genom ökade transfereringar, under det att arbetsinkomsterna efter skatt i reala termer inte skulle öka alls trots de ökade arbetsinsatser som skulle komma till stånd, såsom påtalats i det föregående. Detta är inte rimligt. En större del av den offentliga verksamheten bör också kunna avgiftsfinansieras. Detta gäller i första hand inom den kommunala sektorn. Därigenom kan också utgifterna bringas ner. I årets finansplan hette det: Även om inkomstutvecklingen med viss eftersläpning kan väntas stiga snabbare när konjunkturuppgången blir mera markerad står det klart att en dämpning av statsutgifternas tillväxt måste ske om man skall undvika skattehöjningar som påskyndar pris- och kostnadsökningarna. Liknande uttalanden gjordes av finansutskottet. Detta till trots har förslag lagts och beslut fattats om nya utgifter så att utgiftsberäkningen i årets budgetförslag har måst räknas upp med inte . Såvitt vi kunnat finna har statsutgifterna aldrig stigit så mycket . Detta är anmärkningsvärt och antyder enligt vår uppfattning att folkpartiregeringen mist kontrollen över kostnadsutvecklingen. Först och främst måste en större stramhet iakttas i budgetarbetet. Enligt vår bedömning hade statsutgifterna kunnat vara åtskilliga miljarder 1978/79: 2688 mindre än vad som föreslagits i årets budget. När väl en budget ligger på bord är det i realiteten för sent att åstadkomma några mer substantiella besparingar. Den som då föreslår sådana utpekas som hänsynslös eller okänslig. Den som föreslår ökade utgifter däremot kniper, eller tror sig åtminstone knipa, politiska poänger. Med hänsyn till de ekonomiska svårigheter som vårt land fortfarande står inför och måste lösa är det emellertid i det längre perspektivet den som inte visar tillräcklig återhållsamhet som är hänsynlös genom att vår ekonomiska framtid därigenom äventyras. ekonomiska problem är emellertid långt ifrån ur världen. Jämvikten i bytesbalansen är inte återställd. Svenskt näringsliv brottas fortfarande med svåra strukturproblem. Svårigheterna inom varvs-, stål-, malm-, skogs- och tekoindustrierna består. Av den genomgång av de ekonomiska utsikterna för perioden 1983 som gjorts av långtidsutredning är åtminstone en sak fullkomligt klar, nämligen att stora krav kommer att ställas på den ekonomiska politiken . Risken för att den uppnådda förbättringen på nytt byts i växande svårigheter är en påtaglig realitet. Två statliga utredningar har redovisat sin syn på vägarna till ökat välstånd. Det är den särskilda näringspolitiska delegationen samt sysselsättningsutredningen. Den förra förordar en bättre fungerande marknadsekonomi och att åtgärder skall vidtas för att öka incitamenten till arbete, initiativ, företagande, sparande och risktagande. Man förordar sänkta marginalskatter och en begränsning av den offentliga utgiftsexpansionen. Den senare pläderar för en utbyggd offentlig sektor, ökad byråkrati, ökad central styrning och höjda skatter. För moderata samlingspartiet är detta vägval inte svårt. Den väldiga välståndsutveckling som ägt rum i har skett i den ekonomisk-politiska miljö som den särskilda näringspolitiska delegationen förespråkar. Problemtillväxten har däremot ägt rum i ett ekonomiskt klimat som präglats av ökad byråkrati, ökad statlig styrning och planering och snabbt växande skattetryck. Det framstår som en orimlig slutsats av 1970-talets erfarenheter att vi skulle ha fått en mer gynnsam utveckling bara vi haft mer av byråkrati och planering och om skattetrycket tillåtits växa än snabbare. 1970-talets problem är en följd av att den offentliga sektorn vuxit för snabbt, inte av att den ej fått växa tillräckligt snabbt. Allt fler har kommit till insikt om de utomordentligt allvarliga problem som skattesystemet och skattetryckets utveckling skapat. Ny företagandet har gått ner. Allt fler menar att ytterligare arbetsinsatser inte lönar sig. Vi har därmed fått en växande dold sek 1978/79: 2688 tor i vår ekonomi. Det framstår som alltmer uppenbart att den prioritering vi som politiker gjort mellan offentlig och privat förbrukning och mellan skatter och förmåner inte är densamma som medborgarflertalet gör. Att i detta perspektiv plädera för eller acceptera skatteskärpningar och offentliga utgiftsökningar, som skulle leda till att den yrkesverksamma generationen skulle drabbas av sänkta reala inkomster efter skatt, framstår som direkt orimligt. Vi tror att en sådan politik snabbt skulle kunna leda till att på nytt hamnar i en allvarlig ekonomisk kris. Enligt vår mening vore en sådan politik i ordets egentliga bemärkelse direkt löntagarfientlig. Och det har i detta sammanhang inte någon avgörande betydelse hur de ökade skatterna skulle tas ut. Höjda arbetsgivaravgifter eller s. k. produktionsfaktorskatter drabbar ytterst den enskilda inkomsttagaren och konsumenten på samma sätt som höjd moms eller höjda kommunalskatter. Att det från t. ex. socialdemokratiskt håll finns en tendens att prioritera skatter av det förra slaget är i själva verket ett erkännande av att man inte tror att medborgarna accepterar den ytterligare begränsning av den enskildes ekonomiska rörelseutrymme som varje skatteskärpning innebär. Det är ett försök att dölja skatteskärpningen och skapa ett intryck av att den i själva verket bärs av någon annan. De kommande tre åren kommer att få en avgörande betydelse för ekonomiska utveckling . Vi står inför ett energipolitiskt vägval, som kommer att få avgörande betydelse för vårt lands möjligheter att fortsätta att hävda sig som en modem industrination. Vi står inför skattepolitiska och ekonomisk-politiska avgöranden som ytterst gäller om vi skall kunna bevara en fungerande marknadsekonomi. Skattepolitiken måste inriktas på att åstadkomma sådana marginalskattesänkningar att medborgarna på nytt anser att arbete, initiativ och företagande lönar sig. Genom hushållning och sparsamhet med allmänna medel måste utrymme härför skapas. Särskilda ansträngningar måste ägnas åt att få den kommunala utgiftsexpansionen under kontroll. Näringspolitiken måste inriktas på att skapa erforderlig lönsamhet och expansionsförmåga inom näringslivet så att behovet av subventioner och andra stödåtgärder successivt bortfaller. En bättre fungerande arbetsmarknad måste skapas. Ytterst gäller det vårt framtida välstånd. Med hänvisning till det anförda hemställs 1. att godkänner de allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken som förordas i motionen, 2. att godkänner de allmänna riktlinjer för budgetregleringen som förordas i motionen. 1978/79: 2688 () H. () L. () i () () () PER () () () 'A 1 .