mot · G2021124 · 1979-01-25 00:00:00 — av m. fl. om den ekonomiska politiken och budgetregleringen Den djupa lågkonjukturen avlöstes av en relativt kraftig uppgång . Men styrkan i denna uppgång blev inte bestående. gick OECD-området in i en långsammare uppgångstakt. Ökningen av den totala produktionen har rört sig om i volym under såväl 1977 som 1978. Uppgången har visserligen varit stabil, men den har inte varit tillräckligt kraftig för att eliminera den betydande arbetslöshet som uppstod inom OECD-området . Kapacitetsutnyttjandet var fortsatt lågt. Detta kan vara en förklaring till varför investeringarna ännu inte kommit i gång i någon större utsträckning inom OECD-området. Kapacitetsutnyttjandet kom ner på en så låg nivå att den återhämtning som skedde inte drog i gång den ökning av kapitalbildningen som tidigare brukat ske under senare delarna av konj unkturuppgångarna. Den ekonomiska politiken i de stora länderna medverkade inte heller i någon större utsträckning till att skapa gynnsamma betingelser för en snabb återhämtning. Den ojämna fördelningen av överskotten resp. underskotten i utrikeshandeln var en återhållande faktor likaså rädslan för att en snabb uppgång på nytt skulle sätta fart på inflationen. Den ekonomiska politiken i de stora länderna styrdes alltså av andra mål än tidigare med en starkare tonvikt på prisstabilitet och jämvikt i utrikeshandeln och med en allt mindre hänsyn till sysselsättningen. Utvecklingen i utgjorde emellertid ett undantag. Under både 1977 och en stor del av 1978 förde man en målmedveten expansionspolitik i syfte att få fart på ekonomin och få ner den stora arbetslösheten. I dessa avseenden var även politiken framgångsrik. Man fick till stånd en ganska ordentlig produktionsuppgång, och arbetslösheten sjönk från 1976 till 5 å . Den expansiva utvecklingen ledde emellertid till att fick ett kraftigt underskott i sin bytesbalans, vilket i sin tur medförde ett betydande utflöde av dollar och en kraftig försvagning av dollarkursen. sköt inflationen ny fart. Denna situation ledde till växande krav på en mera återhållsam politik. Beslut om en sådan fattades också med det klart uttalade syftemålet att dämpa inflationen och stabilisera dollarkursen. 1 1978/79. 1978/79: 1124 Starka skäl talar nu för att åtstramningen av politiken kommer att få effekt . Det fanns för övrigt redan innan de ekonomisk-politiska besluten togs tendenser i riktning mot att konjunkturen av egen kraft höll på att bromsas upp. Den kraftigt sänkta dollarkursen kan visserligen leda till en förstärkning av export. Men denna motväger inte den förutsatta relativt kraftiga nedgången av den inhemska efterfrågan. Med en oförändrat restriktiv inriktning av politiken kommer sannolikt produktionsökningen att stanna på 1 å med en successiv försvagning under loppet av året. Den svagare utvecklingen i kommer sannolikt att motverkas av en kraftigare uppgång i då i första hand i . Vid olika ekonomiska toppmöten enades industriländerna om en strategi som gick ut på att länder med låg inflation och stark bytesbalans skulle stimulera sina ekonomier. Beslut i den riktningen har sedermera tagits i såväl som . Effekterna av dessa åtgärder kommer även att sätta sin prägel på i varje fall . Tillsammans med en relativt väl hävdad tillväxt i flera andra större leder detta till att tillbakagången i motvägs, så att hela OECD-området får en fortsatt tillväxt på i stort sett samma storlek som man haft . Men i motsats till tidigare får denna uppgång sin tyngdpunkt i har den mest legat i och i . Utsikterna för är emellertid inte lika ljusa. Mycket talar nu för att man i kommer att sätta in en finanspolitisk åtstramning . Den accelererade nedgången i kan då också komma att sätta sina spår i utvecklingen i . På något kan man alltså inte utesluta att OECD-området går in i en fas med ännu långsammare utveckling än vi haft . Detta skulle i så fall leda till växande sysselsättningsproblem och ett fortsatt underutnyttjande av produktionsmöjligheterna. Situationen på oljeområdet skapar dessutom en osäkerhet . Krisen i har medfört ett betydande bortfall i tillförseln av råolja. Om detta bortfall blir långvarigt kan det förorsaka störningar i denna för världsekonomin så betydelsefulla marknad. OPEC-länderna har vidare beslutat om att genomföra höjningar av oljepriset i kvartalet. Detta kommer att innebära att prisnivån ökar i genomsnitt för hela 1979. Genom den inte minst psykologiska betydelse som oljepriset har kan detta beslut hur motiverat det än må vara för oljeländerna skapa en förnyad tveksamhet inför den framtida ekonomiska utvecklingen. Det finns i anslutning härtill även anledning att ta upp frågan om den mera långsiktiga utvecklingen i världsekonomin. Ett viktigt inslag i de senaste årens utveckling har varit de relativt kraftiga förändringarna i strukturen av industriproduktionen. Den kraftiga industriella expansionen i var det första exemplet på en industrialisering utanför de gamla industriländernas krets. Men har därutöver en rad utvecklingsländer industrialiserats i snabb takt. De länder det gäller återfinns främst i (t. ex. , , , , och ) och i (främst och ). Genom en kombination av låga produktionskostnader och en modern teknologi bjuder de nu industriländerna en kraftig konkurrens på de områden som de koncentrerat sig på. andel av världsexporten av industriprodukter är visserligen fortfarande låg. Men den har i stort sett fördubblats ökat från . Eftersom den industriella expansionen i dessa länder koncentrerats till ett fåtal branscher t. ex. textil och konfektion, vissa verkstadsprodukter och elektroniska komponenter har export emellertid växt långt snabbare än den totala handeln med dessa produkter. De har därför blivit en viktig faktor i den internationella konkurrensen, och på vissa marknader har situationen kännbart förändrats för produktionen i industriländerna. Industrialiseringen av sker i en klart snabbare takt än vad som skedde i i-Iänderna, när de befann sig i motsvarande utvecklingsfas. Orsaken är uppenbarligen att kan förvärva modern teknologi i stor skala. Det sker i viss utsträckning genom direkta biståndsinsatser. Men huvudparten kommer till del genom köp av hela industriprocesser och genom multinationella företags direkta etablering. Det är i hög grad genom de multinationella företagen som ny produktionsteknik sprids till de nya industriländerna, och det är där ofta genom dem som också produkternas avsättning säkrats i första hand inom . Genom denna koncentration av industrisatsningarna till vissa speciella produktområden och genom en klar inriktning på export till ilandsmarknaderna har konkurrensen från skapat betydande omställningsproblem inom de industrialiserade länderna. Det gäller främst tekoindustrin och elektronikindustrin, men betydande problem har även skapats för varven och inom handelsstålssektom. Mot denna bakgrund är det förklarligt att det i våra länder uppstått en debatt om behovet att skydda våra egna industrier och vår sysselsättning mot denna typ av utlandskonkurrens. Även om motiv kan finnas för handelspolitiska åtgärder under vissa förutsättningar och för speciella områden, talar dock övervägande skäl mot en allmän skärpning av handelspolitiken som ett medel att undgå de ekonomiska verkningarna för våra länder av begynnande industrialisering. Det avgörande skälet för denna inställning är att vägen ut ur fattigdom och underutveckling även för dagens till en väsentlig del måste gå via en höjd teknisk nivå och ökade kapitalinsatser i en modern industriproduktion. Skall detta kunna ske, måste produkter kunna säljas på en någorlunda fri världsmarknad där industriländernas efterfrågan även kommer att ha en avgörande betydelse. Ett ytterligare skäl är att en utveckling mot välstånd även i är nödvändig för vår egen ekonomiska tillväxt . Med den svenska industrins starka inriktning på export är vi beroende av en expanderande världshandel. Detta har även bekräftats av utvecklingen . De nya industriländerna har nämligen varit ett av de få verkligt expansiva inslagen i världshandeln. De har bl. a. genom den intensiva industrialiseringsprocessen importerat långt mera än vad de exporterat. exporterade nära fem gånger så mycket industriprodukter till som importen därifrån. Arbetslösheten i hade med andra ord varit väsentligt större om inte fört en expansiv importpolitik. Mycket tyder på att denna utveckling mot en snabb industrialisering av nya länder kommer att fortsätta. Som ett litet och exportberoende land måste vi försöka möta denna successivt skärpta konkurrens med näringspolitiska åtgärder så att nödvändiga omställningar kan genomföras i socialt acceptabla former. Det är inte genom sänkta reallöner som vi skall möta denna nya situation i världsekonomin utan genom en förnyelse och utveckling av vår industri. Härigenom lägger vi även grunden för en fortsatt välfärdsutveckling i vårt land. Den ekonomiska utvecklingen i De borgerliga partierna övertog regeringsansvaret i ett läge då den ekonomiska utvecklingen i vår omvärld höll på att försvagas. Den borgerliga regeringen ställdes snabbt inför stora ekonomiska problem, vilka visserligen socialdemokraterna under valrörelsen klart framhållit men som dessa partier inte tog på det allvar som situationen krävde. I stället hade man gått ut med orealistiska löften om mycket kraftiga sysselsättningsökningar, betydande skattesänkningar och bidragsökningar. Den ekonomiska situationens allvar präglade knappast den borgerliga regeringens första budget. Den var kraftigt expansiv, dock utan att anvisa några lösningar på de grundläggande ekonomiska problem som vårt land nu stod inför. Den allmänt expansiva politiken stod sig emellertid endast . gjorde den borgerliga regeringen en helomvändning. Genom en rad olika åtstramningsåtgärder riktade mot löntagarna och hushållen inleddes den s. k. svångremspolitiken. Kombinationen av en långsam internationell tillväxt och en hård inhemsk åtstramning resulterade i att produktionen stod stilla . Den privata konsumtionen gick kraftigt tillbaka, och arbets lösheten steg till en mycket hög nivå. Särskilt ungdomarna kom att drabbas hårt av den stora arbetslösheten. Genom denna svångremspolitik skapades ett underutnyttjande av de ekonomiska resurserna i vårt land som lett till mycket betydande produktionsförluster. Jämfört med en utveckling med normal tillväxt låg produktionen räknad i fasta priser vid utgången av 1978 åtminstone lägre än vad som var möjligt. Det är givet att såväl sysselsättning, levnadsstandard som statsfinanser skulle varit väsentligen mycket bättre om våra produktionsmöjligheter hade utnyttjats i samma grad som under den socialdemokratiska regeringens tid. Den borgerliga regeringens svångremspolitik har inneburit ett slöseri med våra ekonomiska resurser, som är utmanande med tanke på alla de behov och brister som fortfarande gör sig gällande i vårt samhälle. Det finns här anledning att framhålla att denna svaga ekonomiska utveckling i första hand skapats genom en svag inhemsk efterfrågan. Mycket i den ekonomisk-politiska debatten har uppehållit sig vid den svenska exportindustrins utveckling. Men det faktiska förhållandet är att nettoefterfrågan från utlandet (export av varor och tjänster minus import av varor och tjänster) har stått för ett expansivt element under både 1977 och 1978. Till en del har detta kommit till stånd genom en importutveckling som har varit svagare än exportutvecklingen, men nettoeffekten har likväl varit att den konkurrensutsatta delen av vår ekonomi inte kan skyllas på den svaga utvecklingen. Den har i stället skapats genom en nedgång av den privata konsumtionen och av kapitalbildningen. I synnerhet har lageromslaget spelat en väsentlig roll. I dessa avseenden har regeringen redovisat bedömningar av utvecklingen som senare visade sig vara grovt felaktiga och missledande. Man trodde exempelvis att BNP skulle stiga med inemot och att den privata konsumtionen skulle öka . I själva verket minskade båda kraftigt. Man trodde på en fortsatt uppgång av industriinvesteringarna. I själva verket sjönk dessa och året därefter. Den bild som den borgerliga regeringen givit i sina finansplaner har på en lång rad punkter visat sig vara grovt missvisande. Åtstramningen av hushållens köpkraft står i bjärt kontrast mot budgetutvecklingen. Underskottet i statens budget har vuxit i en takt som saknar sin motsvarighet både tidigare i vårt land och i vår omvärld. I viss utsträckning förklaras denna försvagning av utgifter som sattes in för att möta den arbetslöshet som åtstramningen bidrog till att driva fram. En ytterligare anledning till de försämrade statsfinanserna var de automatiska utgiftsökningar som följde av den kraftiga inflation som den borgerliga regeringens politik ledde till och som även fått omfattande statsfinansiella konsekvenser . fl 1978/79. tande slöseriet, t. ex. på kärnkraftsområdet, när det gäller projekteringen av B3LA och vid företagsförvärv, har ytterligare förvärrat den statsfinansiclla situationen. Fördyringarna och inkomstbortfallen till följd av den borgerliga regeringens politik på kärnkraftsområdet kan för enbart uppskattas till ca . Vid sidan av det direkta stöd som riktats till företagen för att upprätthålla sysselsättningen har även mycket omfattande åtgärder vidtagits för att förstärka deras finansiella situation. Av störst betydelse är det etappvisa borttagandet av den allmänna arbetsgivaravgiften, vilket sammantaget lett till en budgetförsvagning på ca . Härutöver kommer en rad andra förmåner som riktats speciellt till företagen. Tillsammans med effekterna av de tre devalveringarna och en mycket återhållsam löneutveckling har detta medfört att företagens finansiella ställning kraftigt förstärkts och framför allt . Trots denna kraftiga förbättring av företagens ekonomi har emellertid investeringarna försvagats. Särskilt kraftig har nedgången varit för industriinvesteringarna, som på bara minskat med . Företagen har således inte använt sina förstärkta finansiella resurser till ökade investeringar utan har valt att i stället förstärka sin likviditet och sin finansiella ställning. Sysselsättningen inom industrin har minskat. Den generella politiken har således i detta avseende varit verkningslös. Trots det omfattande finansiella stödet till företagen har man inte lyckats vända den oroväckande utvecklingen på investeringsområdet. framstod det som klart att den svenska ekonomin stod inför stora problem. Sviterna från krisen 19741975, den försvagade internationella tillväxten och tillkomsten av nya industriländer skulle komma att leda till en skärpt konkurrenssituation och ett betydande behov av nydaning inom det svenska näringslivet. Skulle vi kunna klara de framtida sysselsättningskraven, måste en förnyelse och utveckling komma till stånd inom vår industri som gjorde att vi kunde möta de växande problemen. Som en följd härav var det också nödvändigt att begränsa konsumtionsökningarna i förhållande till de kraftiga uppgångar som skett . Man kan mot bakgrund av den utveckling vi nu faktiskt haft med alla de påfrestningar de inneburit för de svenska löntagarna fråga sig om utvecklingen under den borgerliga regeringens tid fört oss närmare en lösning på dessa för vår framtid så centrala problem. Tyvärr måste konstateras att detta inte är fallet. Politiken har visserligen lett till en kraftig åtstramning av den privata konsumtionen som lagt tunga bördor på de lägre inkomsttagarna. Detta har skett som den borgerliga regeringen fört en allmän fördelningspolitik som lett till ökade klyftor i jämförelse med den socialdemokratiska politiken. Men dessa uppoffringar har inte skapat nya sysselsättningsmöjligheter genom ökade investeringar. Tvärtom har dessa minskat kraftigt. Vi har dessutom fått en lång rad krisbranscher och en växande regional obalans. Vi står med andra ord nu sämre rustade att lösa 1980-talets sysselsättningsproblem. Den uppgång som man nu i finansplanen ser framför sig förändrar inte i någon avgörande grad denna situation. Investeringarna är fortfarande svaga, och strukturproblemen kvarstår. Snarare kan konjukturuppgången när den som kommer till stånd i ett läge med kraftig finansiell obalans i ekonomin skapa nya problem genom alltför snabbt stigande vinster och stigande priser. Vi återkommer senare till en närmare analys av utvecklingen framöver. Målen för socialdemokratins ekonomiska politik Huvudmålen för socialdemokratins ekonomiska politik är att skapa arbete och välfärd åt alla och att fördela produktionsresultat, förmögenheter och inflytande på ett rättvist och demokratiskt sätt. De ekonomiska förhållandena spelar en avgörande roll för samhällets möjligheter att skapa sysselsättning och en ekonomisk och social trygghet. Utvecklingen i vårt land visar på ett övertygande sätt att sociala och fördelningspolitiska mål kan förverkligas både snabbare och mer genomgripande om den underliggande ekonomin är stark och expansiv. Vid den produktionsnivå som vårt land numera uppnått är de ekonomiska framstegen och åtgärder som stärker landets produktionsförmåga alltså inte mål i sig utan endast medel för att uppnå mera grundläggande sociala och politiska värden. En fortsatt ekonomisk tillväxt är alltså ett väsentligt medel för att skapa ökad sysselsättning och välfärd och för att utjämna inkomster och förmögenheter. Föreställningen om att sysselsättnings- och fördelningsproblemen lättare skulle lösas i ett samhälle med nolltillväxt saknar stöd i erfarenheten. Tvärtom finns det mycket som talar för att strukturproblemen kan bli avsevärt svårare att lösa i en sådan ekonomi och att även motsättningarna skärps när det gäller fördelningen av de ekonomiska resultaten. Inte heller i en ekonomi med nolltillväxt undgår man kraven på omställning och anpassning till den internationella utvecklingen. Men omställningarna blir betydligt svårare att möta när det inte finns andra sektorer med ökande produktion och sysselsättning som kan kompensera utvecklingen i de tillbakagående branscherna. Det är emellertid för socialdemokratin ett oeftergivligt krav att de växande resurserna fördelas på ett rättvist sätt och att den ekonomiska tillväxten verkligen leder till en reellt ökad jämlikhet. Ett viktigt inslag i jämlikhetspolitiken är ockå att det råder balans i fråga om arbete och inkomster mellan olika delar av vårt land. Tillbakagången i dessa av seenden under den borgerliga regeringens tid kräver nu förnyade ansträngningar. framförs argumentet att en minskad jämlikhet är en nödvändig förutsättning för att den ekonomiska tillväxten skall kunna vidmakthållas. Socialdemokratin har alltid tagit avstånd från dessa uppfattningar. För oss är det gemensamma ansvaret för framtiden den enda hållbara grunden för en fortsatt tillväxt av våra ekonomiska resurser. Detta synsätt präglar vår skattepolitik. Det låg bakom tillkomsten av ATP-reformen en av de största tillväxtbefrämjande reformerna i vårt land. Det är även ett viktigt motiv för arbetarrörelsens engagemang i löntagarfonderna. På samma sätt som en fortgående tillväxt av våra ekonomiska resurser är stabila priser avgörande för såväl fördelningspolitiken som när det gäller de långsiktiga sysselsättningsmålen. En fortgående inflation leder ofta till en orättvis omfördelning av ekonomiska tillgångar och utgör även ett hot mot sysselsättningen och den internationella konkurrenskraften. En dämpning av den alltför höga inflationstakten utgör därför ett nödvändigt led i en politik som syftar till att trygga sysselsättningen och att skapa en rättvis fördelning av inkomster och förmögenhet. En viktig förutsättning för att vi skall kunna bibehålla vårt ekonomiska oberoende och på våra egna villkor förverkliga målen full sysselsättning och en rättvis fördelning av produktionsresultaten är vidare att vi på lång sikt har balans i våra utrikes affärer. Ett över bestående underskott leder till ett växande beroende av långivare. Betalningsbalansen kommer även att belastas med växande räntebetalningar. Den förbättring som kunnat registreras i vår utrikesbalans sammanhänger i stor utsträckning med den borgerliga regeringens arbetslöshetsskapande politik. I takt med att ekononomin nu tar fart finns det mot bakgrund av den svaga finanspolitiken risk för att vi på nytt kommer in i ett läge med växande underskott. Politiken måste därför inriktas på att åstadkomma en långsiktig och stabil balans i våra utrikes affärer. För socialdemokratin är människors rätt till arbete och social trygghet det främsta politiska målet. Vi kan nu konstatera att den borgerliga regeringens politik inte kan lösa de stora problem vi står inför . Snarare har man genom en svag finanspolitik och ett ensidigt stöd till företagens vinster skapat ytterligare svårigheter att klara de stora problem vi står inför. Vi måste i stället i samverkan mellan samhälle, löntagare och näringsliv lägga grunden för framtidens sysselsättning. Detta kommer att kräva ett hårt arbete. Men genom gemensamma ansträngningar, genom långsiktighet och beslutsamhet i handlandet kan vi lösa problemen och återskapa tryggheten och tillförsikten . Enligt bedömningarna i folkpartiregeringens budgetproposition kommer den ekonomiska utvecklingen att vara kraftigt expansiv. Bruttonationalprodukten (BNP) beräknas stiga med . Praktiskt taget samtliga efterfrågekomponenter beräknas öka. Av störst betydelse är visserligen lageromslaget, som inte bidrar till någon mera långsiktig uppgång i ekonomin. Men därutöver ökar såväl den privata konsumtionen som exporten med relativt höga tal. Investeringssidan är dock förfarande svag. Visserligen redovisas i försörjningsbalansen stora ökningstal i total uppgång för bruttoinvesteringarna. Detta är emellertid i stor utsträckning en statistisk illusion, som uppstår till följd av att de stora utförsäljningarna från handelsflottan nu beräknas upphöra. Industriinvesteringarna beräknas efter sitt 30-procentiga fall endast öka . Det är likväl en anmärkningsvärt kraftig uppgång av BNP som förutses i regeringens bedömningar. Man får gå tillbaka till slutet av för att hitta en lika snabb tillväxt. Skillnaden är dock den att uppgången sker i ett läge då ekonomin varit praktiskt taget stillastående. Som vi redan tidigare framhöll är underutnyttjandet av våra ekonomiska resurser nu betydande. Uppgången innebär därför endast att vi återtar en del av de produktionsmöjligheter som vi gått miste om under den borgerliga regeringens tid. Trots detta har man anlening att ifrågasätta om denna uppgång verkligen kommer till stånd. I vad gäller exporten bygger den på flera osäkra förutsättningar. Regeringen har reviderat upp den prognos som presenterat så sent som . Enligt denna prognos skulle utvecklingen bli klart svagare. Regeringen har för sin del inte accepterat denna bedömning utan tror på en oförändrad tillväxt . Vidare tror regeringen på ett fortsatt återtagande av marknadsandelar. Enligt analyserna i finansplan och nationalbudget skulle en väsentlig anledning till de återvunna marknadsandelarna vara att den svenska exportindustrin och den med importen konkurrerande verksamheten sänkt sina priser i jämförelse med andra länder. har vi genom statistiken kunnat konstatera att de svenska företagen på en lång rad områden redan kraftigt höjt sina priser. Enligt den senast föreliggande konjunkturbarometern räknar man med kraftiga prishöjningar även . Företagen har med andra ord inte följt regeringens uppmaning att solidarisera sig med den förda devalveringspolitikens syften utan utnyttjar det utrymme som denna skapat till prishöjningar och vinstförbättringar. Men detta kan få som konsekvens att den volymmässiga uppgången och alltså även effekterna på produktion och sysselsättning blir lägre än vad man förutsatt i finansplanen. Den allmänna finansiella situationen med de kraftiga ökningarna i penningmängd och likviditet gör att man även har anledning att ifrågasätta den prognos för konsumentprisernas utveckling under loppet av 1979 som folkpartiregeringen redovisar i finansplanen.