mot · G2021181 · 1979-01-24 00:00:00 — av m. fl. om åtgärder mot narkotikamissbruket Narkotikamissbruket ökar nu åter i omfattning efter att tillfälligtvis ha avtagit. De omfattande problemen för samhället och enskilda accentueras åter. Missbrukarna drabbas av kroppsliga* och psykiska skador, andlig utarming, störda relationer till sin omgivning och ekonomisk ruin. Nära anhöriga utsätts för svåra påfrestningar dels genom att de och deras egendom utsätts för våld, dels genom att de vanligtvis successivt berövas sina tillgångar, vilka utnyttjas av narkomanen till att underhålla det egna missbruket. De anhöriga lägger dessutom ofta förgäves ned mycken tid och möda på att få narkomanen återanpassad, vilket inverkar menligt på det normala familjeumgänget. Ekonomiskt blir missbrukaren genom sin improduktivitet, dåliga kondition och ofta stora kriminalitet en stor belastning för samhället. Sociala välfärdsinrättningar får ekonomiskt bidra till missbruket. Sjuk- och socialvård belastas onödigtvis. De skötsamma medborgarna får indirekt genom högre skatter, avgifter och försäkringspremier bekosta missbruket och dess följdverkningar. Missbruket måste därför möjligt elimineras om inte individen och samhället skall drabbas av alltför omfattande skador. För snabba motåtgärder talar även andra skäl. framlade docent en avhandling som visar att en persons narkotikamissbruk är som mest lättbehandlat innan det pågått och efter att det pågått . Däremellan är det svårare att nå acceptabla behandlingsresultat. Andra undersökningar visar att i vart fall injektionsmissbrukarna huvudsakligen i början av sitt missbruk introducerar och lär upp kamrater till missbruk och att detta vanligen sker innan ens vederbörandes eget missbruk är känt för myndigheterna. Effektiva motåtgärder måste därför sättas in så snart det upptäcks att någon missbrukar narkotika. Förutom att sådana åtgärder underlättar narkomanernas återanpassning minskar de också missbrukets samhälleliga olägenheter. Då det upptäcks att någon missbrukar narkotika är det, bortsett ifrån de fall då medicinsk personal gör upptäckten, normalt tre myndigheter som kan ha att agera: sociala centralnämnden, polisen och åklagarmyndigheten. Effektiviteten hos och samarbetet mellan dessa tre lämnar en del övrigt att önska. har möjligheter att ingripa mot missbrukare 1 1978/79. med stöd av 25 § b)barnavårdslagen, medan däremot nykterhetsvårdslagen till skillnad från vad som gäller i vissa andra länder - inte ger stöd för något ingripande, eftersom den endast är tillämpbar på alkoholmissbrukare. I praktiken förefaller det vara så att nämnderna inte ingriper mot missbrukare med stöd av barnavårdslagen annat än om nämnderna kan konstatera att vederbörande även i övrigt har påtagliga sociala problem. , som inleddes med den stora polisoffensiven mot narkotikan, var nämnderna med all sannolikhet mer benägna att ingripa mot missbruket än . Trots detta visar statistiken för nämnda period att nämnderna inte ens i de ärenden som rörde 15-18-åringar och som remitterats från åklagarna var särskilt angelägna att ingripa: Mindre än en tredjedel av de ca 1 000 remitterade fallen ledde till någon åtgärd. En sådan underlåtenhet från nämndernas sida resulterar inte bara i de inledningsvis nämnda skadeverkningarna utan också i att individens möjligheter att inom rimlig tid bli rehabiliterad försämras och i att andra myndigheter med tiden tvingas att använda betydligt större och mer ingripande åtgärder. Åklagarna har i full överensstämmelse med av riksåklagaren utfärdade direktiv varit generösa med åtalseftergifter. Dessutom utnyttjar åklagarna andra möjligheter att underlåta åtal. Utan annan åtgärd än utredning underläts åtal i av alla till åklagarmyndigheterna redovisade ärenden i vilka brott mot narkotikastrafflagen kunnat styrkas. utgjorde dessa åtalsunderlåtelser , 18,, , , , 21,och 19,av ärendena. Dessa förhållanden är klart otillfredsställande. Det torde vara en utbredd uppfattning att en persons missbruk i vart fall skall föranleda någon samhällets åtgärd, som kan befria denne från missbruk. Emellertid torde det vara klart att en missbrukare inte rehabiliteras genom ett bötesstraff. Under extremt gynnsamma förhållanden skulle ett dylikt straff kunna begränsa vederbörandes för sitt missbruk disponibla kapital eller kanske t. o. m. avskräcka från fortsatt missbruk. I allmänhet är emellertid narkomanerna både betalningssvaga och betalningsovilliga. Böter är då en meningslös påföljd som endast leder till merarbete för kronofogdemyndigheterna. I de fall böterna ändå betalas torde det inte sällan vara nära anhöriga eller sociala välfärdsinrättningar som får skjuta till pengarna. På grund av narkotikastrafflagens utformning och tillämpning är böter ändå en mycket vanlig påföljd. utdömdes genom strafföreläggande eller domstols dom böter i av alla mål som avdömdes och som avsåg enbart narkotika. En skärpt åtalspraxis medför sålunda i det överväldigande flertalet fall inte annat än ännu fler meningslösa bötesdomar. Enligt vår mening kan, som vi sedan närmare skall utveckla, väsentliga förbättringar nås om böter utesluts ur straffskalan för alla former av narkotikabrott. Genom att inga eller meningslösa åtgärder alltför ofta blivit det praktiska resultatet av polisutredningarna rörande brott mot narkotikastrafflagen är det inte sällan föga meningsfullt för polisen att utreda dylika brott. Vid det här laget torde det i vart fall för allmänheten vara välkänt att polisen inte alltid ingriper mot narkotikainnehav. Formellt ger 12 § polisinstruktionen stöd för att ej rapportera en narkotikaförseelse om denna med hänsyn till omständigheterna i det särskilda fallet är obetydlig. I vissa storstadsdistrikt torde rapportering underlåtas utöver vad som varit avsett. Då rapporteftergift ej registreras är det inte möjligt att ens uppskatta hur många som får rapporteftergift. Till detta kommer att det ingalunda är osannolikt att pessimismen i vissa delar av landet blivit så stor att polisen inte ens finner det mödan värt att ingripa. Detta bortfall är helt omöjligt att uppskatta. Ett bra exempel på dagens situation har emellertid anförts i ledningsgruppens utredning Åtgärder mot narkotikamissbruk (DsS 1978:2). Polisens narkotikarotel i har där anfört: hade företagits ca 125 förundersökningar som gällt personer misstänkta för narkotikabrott. 15-20 av dem hade häktats och 10-15 dömts till frihetsstraff. - Hade polisen som målsättning haft att nå alla dem som använde narkotika beräknades antalet anträffade missbrukare kunnat stiga till omkring 500 personer. Eftersom man genom en polisutredning ytterligt sällan kan klarlägga om narkotikainnehavaren verkligen - såsom han regelmässigt påstår - haft narkotikan för eget bruk, blir i realiteten innehavet avgörande. Detta innebär att de langare inte rapporteras som ertappas med ej alltför stora kvantiteter och som påstår sig vara missbrukare. De får åtalsunderlåtelse eller endast bötesstraff för sitt innehav. En utredning av deras personliga förhållanden skulle - till skillnad från enbart en polisutredning - däremot väl ha kunnat avslöja de verkliga förhållandena. Det enklaste och effektivaste sättet att lösa åtminstone större delen av den ovan anförda problematiken synes vara att utesluta böter ur straffskalan för alla former av narkotikabrott. Man når härigenom väsentliga förbättringar. Samhället markerar då att det inte utan vidare accepterar vare sig missbruket eller langningen. Prioriteringen hos polisen blir högre och rapporteftergift kan lagligen inte längre meddelas. Åtalsunderlåtelse jämlikt RB 20:7 1 st. 1 p. omöjliggörs också. Villkorlig dom, skyddstillsyn eller fängelse blir de tillämpliga påföljderna. Om behov bedöms föreligga av bötespåföljd kan detta ådömas jämte endera villkorlig dom eller skyddstillsyn eller jämlikt särskilda straffnedsättningsregler. Om t. ex. nykterhetsvårdslagen ändras till att avse även narkotika kan en föreskrift om narkomanvårdande behandling bli en lämplig påföljd. För att kunna döma till villkorlig dom eller skyddstillsyn måste domstolarna genom personundersökning eller på annat sätt inhämta uppgifter om den misstänktes personliga förhållanden och om vilka åtgärder som är lämpligast för dennes återanpassning i samhället. I praktiken torde det bli mycket vanligt att domstolarna inhämtar en sådan utredning, vilket i sin tur avsevärt ökar möjligheterna att skilja den vårdbehövande missbrukaren från langaren. Att vård och rehabilitering skall komma till stånd och bli verkningsfull förutsätter att domstolen har möjlighet att överlämna missbrukaren till vård och att de sociala myndigheterna har skyldighet att anordna sådan utan den enskildes samtycke. Som tidigare visats har de sociala centralnämnderna alltför ofta uraktlåtit att handla trots remisser från åklagaren. Vid en fortsatt överträdelse av narkotikastrafflagen kan inom villkorlig dom eller skyddstillsyn ändras till fängelse. Med stöd av 34 § lagen om kriminalvård i anstalt kan en narkoman också få möjlighet att genom vistelse på narkomanvårdshem befrias från sitt missbruk om det kan antagas att detta underlättar hans anpassning i samhället. Om narkotikainnehavaren behandlas mer ingripande än och om straffen skärps kan en fortsatt utbredning av uppfattningen att det är lagligt att inneha viss mängd narkotika bromsas upp. En sådan behandling kommer att försvåra nyrekryteringen till missbruket. Om åtgärderna dessutom sätts in tidigt blir som nämnts möjligheterna till framgångsrik behandling större. Den kanske viktigaste följden av ett tidigt och effektivt ingrepp kan dock bli att antalet personer som narkomanen kan påverka, så att också de blir missbrukare, begränsas. En stor del av nyrekryteringen till missbruket sker bland ungdomar som ännu ej uppnått 20-årsåldern. Över dessa åldersgrupper vakar främst de sociala centralnämnderna. Det är därför viktigt att de förmås att ingripa snabbt och tillräckligt effektivt. Om så sker underlättas rehabiliteringen och andra myndigheter besparas åtskilligt framtida arbete. Den folkpartistiska regeringen har i en lagrådsremiss föreslagit att tvångsvården inom socialvården avskaffas för alla kategorier av vuxna missbrukare . I stället förs en ny paragraf in i Lagen om sluten psykiatrisk vård i vissa fall (LSPV) som ändrar namn till Lag om psykiatrisk vård och vård av missbrukare i vissa fall (LPV). Den föreslagna nya 2 § föreslås lyda: Den som missbrukar alkohol eller narkotika får, även om han inte kan anses lida av sjukdom som avses i 1 § (psykisk sjukdom) oberoende av eget samtycke beredas vård med stöd av denna lag om han är i trängande behov av avgiftning och psykiatrisk vård i samband med denna och utebliven vård innebär allvarlig fara för hans hälsa eller liv eller för annans personliga säkerhet eller hälsa. Vårdtiden enligt denna paragraf begränsas , varpå givetvis fortsatt frivillig vård i en eller annan form kan följa. Besluten om tvångsvård avses i förslaget fattas av läkare och - på begäran av den intagna - av ordförande och en ledamot i psykiatrisk nämnd senast fjärde dagen efter det besvären kom in till nämnden. Förslaget innebär en allvarlig försämring för många narkomaner redan i förhållande till nuvarande LSPV. Enligt senast tillgängliga statistik hade inte av de patienter som skrevs ut enligt diagnosen narkomani längre vårdtider än . Den föreslagna lagen kommer inte heller att minska antalet upprepade, för samhället dyrbara och personalkrävande avgiftningar, utan att krav ställs på fortsatt verksam behandling. De missbrukare av alkohol och narkotika, som är i trängande behov av vård men inte just avgiftning och psykiatrisk vård i samband därmed faller utanför. De får ingen vård alls eller också måste man av humanitära skäl tänja på lagen. Den nykterhetsvårdslag vi ännu har skulle, med borttagande av en delvis föråldrad specialindikation, väl fylla en funktion för både narkomaner och alkoholister. Den ger stark rättssäkerhet genom dels kravet på styrkande av hemfallenhet som generalindikation, dels kravet på att alla möjligheter till andra mildare åtgärder uttömts, dels den dubbla prövningen av varje ärende i social centralnämnd och länsrätt. Den ger varierande möjligheter genom kontraktsvård, övervakning och vilande resolution innan frihetsberövande kan eller får tillgripas, och den garanterar vårdplats för den som ställer upp för kontraktsvård eller blir föremål för resolution. Socialvården arbetar med begreppet helhetssyn. Helhetssynen förutsätter att samtliga omständigheter som föranlett missbruket beaktas. Enligt LSPV och väl också enligt LPV kan vårdbehovet endast prövas på rent medicinska grunder. Den prövning som sker vid länsrätterna ger däremot möjlighet till en sådan vidare bedömning av vårdbehovet. Vad som enligt vår mening nu krävs är två lagar. För de psykiskt sjuka måste finnas en lag som ger samhället möjlighet att även utan patientens samtycke bereda honom vård vid vissa psykiska sjukdomstillstånd. Den lagen bör omgärdas med större rättssäkerhet än vad nu är fallet. För missbrukare behövs en särskild lag som tar hänsyn till både medicinska och sociala vårdbehov, en kombinerad social och medicinsk vårdlag. Beslut om vård utan samtycke skall fattas av ett organ fristående från såväl socialvård som sjukvård men inrymmande båda dessa områdens sakkunskap och med tillgång till båda områdenas vårdresurser. Länsrätten, som blir fristående från länsstyrelserna, har här stor erfarenhet och förefaller vara den naturliga instansen. Vårdtiden, slutligen, måste kunna anpassas till den enskildes behov av vård. Även och mindre än så i många fall skulle vara nog, finns det många med så svårt missbruk att betydligt längre vårdtider erfordras. Utredningsarbetet på en sådan lag bör igångsättas. Ett omfattande underlag finns redan i tidigare utredningar. Skulle förslag och beslut inte föreligga innan den nya socialtjänstlagen träder i kraft, bör nykterhetsvårdslagens regler efter viss översyn få fortsätta att gälla och omfatta även narkomaner. Allt behandlingsarbete måste vara konstruktivt. Tvånget i sig kan aldrig garantera någon framgång i behandlingsarbetet. För att det yttre tvånget skall bli konstruktivt måste det sättas in på sådant sätt att det varaktigt balanserar det inre tvånget, drogbegäret. Den beroende är i själva verket den ofriaste av alla, helt bunden av sitt drogbegär och styrd av driftsimpulserna. Hans eller hennes liv måste ges en ny mening. Den nuvarande regeringen föreslår utökning av behandlingshemsplatser, men de kommer inte att räcka till. händer det att en missbrukare får vänta på plats. En inventering av andra institutioner, som inte helt utnyttjas, kunde ge nya möjligheter utan alltför stora kostnader. I den nya sociallagstiftningen kommer kommunerna att ges det yttersta vårdansvaret. Kommunerna måste därför på olika sätt stödjas så att inte lagstiftningens syfte förfelas av brist på vårdplatser. Även vissa andra åtgärder för att motverka missbruket bör övervägas. Sålunda är det varken ur samhällsekonomisk, social eller missbrukarens synpunkt acceptabelt att samhälleliga välfärdsinrättningar genom bidrag underhåller, konserverar och t. o. m. förstärker drogmissbruk. Reglerna för utbetalande av sociala förmåner bör därför ses över i syfte att begränsa möjligheterna att med sociala bidrag underhålla missbruk. Vid eventuellt beviljande av permission från en kriminalvårdsanstalt förtjänar narkotikamissbruk mycket stor uppmärksamhet. En permittent med ett aktuellt missbruk synes ha påtagligt svårt att undvika fortsatt missbruk och återfall i brott. Vid återfall i brott förlängs vederbörandes anstaltsvistelse onödigtvis och återanpassningen försvåras. Permissionsmöjligheterna för intagna med ett pågående missbruk bör därför begränsas. 132 § 1 st. Kval (Lag om kriminalvård i anstalt) bör denna möjlighet att vägra permission därför markeras avsevärt mer än vad som är fallet. De langare som döms skall givetvis inte kunna fortsätta sin brottslighet. De måste därför hållas under effektiv anstaltsbehandling. För detta krävs inte bara restriktiva permissionsregler utan även att kontakter via brev, telefon och besök underkastas en noggrannare kontroll. Kvaks regler härom bör därför ändras. Insmuggling av narkotika till anstalterna är ägnat att störa och sabotera anstaltsvården. Ett dylikt brott av en permittent börbetraktas som ett mycket allvarligt permissionsmissbruk, vilkét på ett mera uttryckligt sätt bör framgå av själva lagen. I konsekvens härmed bör också införande av narkotika till kriminalvårdsanstalt eller annan vårdinrättning av annan än permittent betraktas som en i hög grad försvårande omständighet vid bedömande av brottets svårighetsgrad. För detta krävs emellertid en ändring av narkotika strafflagen så att brottet i ett dylikt fall t. ex. är att betrakta såsom grovt. Utöver vad som nämnts talar även andra skäl för en översyn av narkotikastrafflagen. Enligt statistik dömdes av dem som ådömdes fängelse för grovt narkotikabrott till fängelse i högst . ådömdes längre fängelsestraff än . Vid bedömande av om ett narkotikabrott är grovt skall särskilt beaktas, om det utgjort led i en verksamhet som bedrivits i större omfattning eller yrkesmässigt, avsett särskilt stor mängd narkotika eller eljest varit av särskilt farlig art. För grovt spridande av gift eller smitta är straffminimum fängelse mot för grovt narkotikabrott . Vid bedömande av om spridande av gift eller smitta är grovt skall särskilt beaktas om det skett med uppsåt att skada annan till liv eller hälsa eller om många människor utsatts för fara. Vid en jämförelse mellan nämnda brott kan konstateras att narkotikamissbruket nu blivit så omfattande att spridandet av t. ex. i det närmaste rent heroin leder till att åtminstone några tiotal narkomaner avlider. Cannabis och andra THC-preparat ger enligt nya forskningsrön åtskilliga allvarliga missbruksföljder, av vilka särskilt må nämnas skador på arvsmassan. Genom haschpsykoser utsätts narkomanernas liv för betydande risker. De senaste vunna rönen om THC-preparatens farlighet motiverar en omvärdering av dem i narkotikastrafflagen. Utöver de rena narkotikaeffekterna finns betydande risker för följdsjukdomar såsom gulsot och svårbehandlade eller t. o. m. dödliga stafylokockinfektioner. Importörens, tillverkarens och storlangarens intentioner är att tjäna pengar på narkomanernas ohälsa. Vetskapen om vilka risker de utsätter narkomanerna för avhåller dem ingalunda från sin verksamhet. Tvärtom synes det vara deras förhoppning att narkomanerna ej skall rehabiliteras så att en säker kundkrets kan behållas. Langarnas verksamhet riktar sig huvudsakligen mot ungdomen och medför dessutom - till skillnad från spridande av gift eller smitta - enorma vinster. Som exempel må nämnas att vid ett givet tillfälle kostade cannabis i . Vid försäljning av hela partiet på en gång i kunde erhållas ca . Vid försäljning av 1 hg åt gången gav hela partiet ca . och om några gram såldes erhölls för hela partiet ca . Med andra ord gav import av cannabis till från och en försäljning av några gram åt gången en vinst av ca . Dessa intäkter beskattas givetvis inte varför en dylik import av ett enda kg cannabis med åtföljande gram-försäljning ger en vinst som motsvarar en hygglig årsinkomst efter skatt! Vid import eller tillverkning av centralstimulantia blir vinsterna avsevärt större. Heroinimport torde ge än större vinster. Krasst ekonomiskt lönar sig en dylik cannabisimport för importören om vederbörande inte ertappas oftare än varannan gång och då inte behöver avtjäna mer än något års fängelse. Mot denna bakgrund kan det ifrågasättas om inte straffminimum för grovt narkotikabrott är alldeles för lågt vid jämförelse med grovt spridande av gift eller smitta. Sammanfattningsvis anser vi att narkotikastrafflagen bör ändras så att o brott som avser cannabis och andra THC-preparat på grund av dessas numera dokumenterade farlighet får en avsevärt restriktivare behandling än , o böter utgår ur straffskalan för samtliga former av narkotikabrott, o straffminimum för grovt narkotikabrott höjs, o insmuggling av narkotika till kriminalvårdsanstalt eller annan vårdinrättning av annan än där intagen får mycket mer kännbara följdverkningar för vederbörande än . Lagen om kriminalvård i anstalt bör ändras så att o möjligheten att vägra permission för intagen med ett pågående missbruk markeras avsevärt mer än , o permittents insmuggling av narkotika till anstalt betraktas som ett mycket allvarligt permissionsmissbruk och att detta särskilt markeras i lagen, o storlangares möjligheter att med hjälp av brev, telefon och besök fortsätta sin utanför anstalten bedrivna verksamhet avsevärt inskränks. Domstolsärenden som rör missbrukare över huvud taget bör handläggas med större skyndsamhet än , o domstol skall ges sådan möjlighet att döma till meningsfull vård och rehabilitering att de sociala myndigheterna får skyldighet att anordna sådan, o den lag om psykiatrisk vård och vård av missbrukare som aviserats bör avvisas, o utredningsarbetet med en lag för missbrukare - en social och medicinsk vårdlag - bör igångsättas, o om nyssnämnda lag ej föreligger då den nya socialtjänstlagen träder i kraft nykterhetsvårdslagen efter viss översyn bör fortsätta att gälla, och då även avse narkomanvård, o reglerna för utbetalande av olika former av sociala bidrag bör ses över i syfte att begränsa möjligheterna att med sådana bidrag underhålla drogmissbruk. Med stöd av vad som anförts hemställs att 1. hos regeringen begär förslag till ändringar i narkotikastrafflagen och lagen om kriminalvård i anstalt i enlighet med i motionen anförda riktlinjer, 2. som sin mening ger regeringen till känna att domstolsärenden som rör missbrukare bör behandlas med större skyndsamhet än som sker. () () () () () HANS NYHAGE (m)