mot · G202297 · 1979-01-15 00:00:00 — Motion 1978/79:297 av om översyn av lagstiftningen om fornminnen De fasta fornlämningarna är skyddade enligt lagen om fornminnen. Om någon vill rubba, förändra eller avlägsna fasta fornlämningar krävs det tillstånd av . Innan kan lämna sådant tillstånd krävs det som regel arkeologiska undersökningar. Som fasta fornlämningar räknas bl. a. de äldre kulturlager som ett betydande antal orter i landet ligger på. Det innebär att sanering och ombyggnad av äldre stadsdelar i dessa orter ofta måste föregås av omfattande arkeologiska utgrävningar som tar och som förorsakar stora kostnader. Det finns gott om exempel på detta redan, och stadsbyggandet är i hög grad inriktat på sanering och ombyggnad av äldre bostadsbestånd för att man bättre skall kunna utnyttja bebyggelsebar mark och för att de miljövärden som den äldre bebyggelsen ger skall kunna tas till vara. Arkeologiska utgrävningar kommer således att bli allt vanligare, om denna inriktning av byggnationen skall kunna genomföras. Alternativet är i många fall att värdefull jordbruksmark i städernas omgivningar måste tas i anspråk för bebyggelseändamål. Det är självklart av stort allmänt intresse att områden som är av betydelse för den arkeologiska forskningen blir undersökta och att värdefulla fornminnen kan tas till vara. är det av stor vikt att bestämmelserna har en sådan utformning att restaureringen av äldre stadskärnor inte i onödan fördröjs eller att enskilda eller kommuner drabbas av stora kostnader. Utgrävningarna och forskningen kring fornlämningarna måste i hög grad betraktas som ett nationellt intresse, varav följer att staten bör svara för huvudparten av kostnaderna för de arkeologiska undersökningarna. Så är det emellertid inte enligt gällande bestämmelser. Enligt 9 § lagen om fornminnen skall kostnaden för undersökning eller annan åtgärd som krävs med anledning av att allmänt eller större enskilt arbetsföretag berör fast fornlämning åvila företaget såvitt det icke på grund av särskilda förhållanden finnes obilligt. Det innebär således att kostnaderna för arkeologiska utgrävningar i samband med ny- eller ombyggnadsarbeten faller på fastighetsägaren/byggherren. Den möjlighet till statsbidrag som anges i den senare delen av bestämmelserna är av föga värde, eftersom , som har att fördela medlen, endast förfogar över närmast symboliska belopp för detta ändamål. För innevarande budgetår är summan för hela landet . Förarbetena till lagen och prövade fall ger också vid handen, att syftet med lagbestämmelsen är att kostnaden helt skall åvila fastighetsägaren/byggherren. Eftersom det i många fall kan komma att gälla mycket stora belopp är inte den gällande ordningen rimlig. Ytterst blir det hyresgästerna i de nya eller ombyggda fastigheterna som får bära kostnaderna genom påslag på hyrorna. Som ovan framhållits är det ett allmänt intresse att utgrävningar kan genomföras och att fornminnen tas till vara. Kostnaderna bör för den skull inte bäras av enskilda. Ett alternativ är att kostnaderna läggs helt på kommunerna. Men inte heller detta är rimligt, eftersom olika kommuner drabbas mycket olika. Och även med ett kommunalt kostnadsansvar blir det ett genomslag i hyreskostnaderna förde enskilda. Det riktiga bör således vara att staten svarar för åtminstone huvudparten av kostnaderna, eftersom det är ett riksintresse som skall tillgodoses. Detta förutsätter ändring av gällande lagbestämmelser. Med hänvisning till det anförda hemställer jag att hos regeringen anhåller om förslag till ändrade bestämmelser om kostnadsfördelningen vid arkeologiska undersökningar i enlighet med vad som anförts i motionen.