mot · G202440 · 1979-01-17 00:00:00 — av m. fl. om översyn av landstingens utbildning av sjukvårdspersonal Landstingen har två huvudmannaroller: vårdhuvudmannens resp. skolhuvudmannens. Den senares uppgifter regleras bl. a. genom föreskrifter och anvisningar från två statliga myndigheter, UHÄ resp. SÖ. Uppdelningen är föranledd av att vårdutbildningen består av dels en postgymnasial del, t. ex. sjuksköterskeutbildningen, dels en gymnasial del, m. m., t. ex. sjukvårdsbiträdes- och undersköterskeutbildningen. I vissa avseenden griper även AMS in som ett led i de arbetsmarknadspolitiska åtgärderna. Vårdyrkesutbildningen är således en del av det allmänna skolväsendet, något som tyvärr skapar problem för landstingen i rollen som vårdhuvudman. Vi skall nedan ge några exempel på detta. Intagningen av elever till vårdutbildningen skall ske enligt samma regler som gäller för skolans övriga linjer. Det är vår uppfattning att detta, på grund av att höga poängtal krävs, utestänger många ungdomar med mer praktisk än teoretisk läggning från att söka sig till vårdsektorn, inom vilken arbetet i många stycken är praktiskt präglat. Dessutom krävs en god förmåga till samverkan med andra och förståelse för patienternas situation, en förmåga som inte framgår av betygspoäng. Ett annat urvalssystem än enbart via betygen skulle kunna ge vården väl lämpade medarbetare. Redan anställda, som vill vidareutbilda sig, måste konkurrera med hjälp av betygspoäng plus vissa arbetstidspoäng, utan möjlighet för huvudman, arbetsledare m. fl. att nämnvärt kunna påverka att vederbörande får rätt utbildning . Detta får ej anses vara tillfredsställande och ligger ej i linje med modern personalutveckling. Det finns även exempel på anställda med lång praktisk erfarenhet som inte kan beredas möjlighet till kortare kompletterande teoretisk utbildning, eftersom den reguljära utbildningen sällan tillåter avvikelser. Den renodlade elevstatusen skapar även problem. Eleverna ingår under sina praktikperioder ej i de ordinarie arbetslagen. Eleverna kan ibland upplevas som en belastning ute på arbetsplatserna - som det finns önskemål om personalförstärkningar. Detta problem, som ju är en dualism, borde kunna lösas så att teoriavsnitten blir klart avskilda delar i en viss utbildning. Varvat med dessa eller samlat fullgörs därefter praktik på utbildningstjänster ute på vårdavdelningar (motsv. ), dvs. i form av regelrätt tjänstgöring med arbetsuppgifter på en nivå som motsvarar vederbörandes aktuella kompetens. Ett sådant system borde leda till ökad utbildningskapacitet och viss personalförstärkning. Den kontinuerligt snabba förändringen av vårdarbetets organisation och metoder kräver en växelverkan mellan utbildning och praktiskt arbete. Denna växelverkan bör kunna förstärkas genom att lärarpersonal systematiskt tjänstgör vissa tider i det direkta vårdarbetet och, omvänt, att arbetsledande personal engageras i utbildningsverksamhet. På så sätt skulle den något konstlade gränsdragningen mellan skola och arbete mjukas upp. Ovan skisserade förändringar borde kunna genomföras under förutsättning att nödvändiga ändringar i regelsystemen görs. Full effekt kan dock ej uppnås förrän vårdyrkesutbildningen får samma status och organisation som t. ex. den yrkesutbildning som finns inom försvars-, kommunikations- och polisväsen - dvs. de som önskar få arbete inom vårdsektorn skulle kunna söka anställning hos landsting analogt med vad som sker i fråga om anställningsförfarandet inom nämnda statliga verksamhetsområden. Utbildningssystemen skulle likaledes vara analogt uppbyggda, allt enligt grundidén: anställa och utbilda resp. fort- och vidareutbilda - i stället för att som först utbildning och sedan anställning. Visserligen har relativt organisatoriska förändringar skett inom vårdutbildningen, och betänkandena från utredningen 77 är f. n. föremål för bearbetning efter remissbehandling. Inte desto mindre bör ovan påtalade problem resp. förslag till organisationsförändring tas upp till prövning. Det är nämligen nödvändigt att vårdhuvudmännen får ett mer avgörande inflytande på utbildningen av medarbetarna. Det är även nödvändigt att de anställda får ökade möjligheter till adekvat vidareutbildning utifrån sina reella förutsättningar. Vi är medvetna om att organisationsförslaget berör kostnadsfördelningen mellan staten och kommunerna. Förslaget torde å andra sidan icke behöva innebära nämnvärda utökningar av den totala kostnadsramen. Framför allt borde det vara möjligt att göra rationaliseringsvinster genom förenklad administration. Med hänvisning till det anförda hemställs att hos regeringen begär förslag till ändring av utbildningen för sjukvårdspersonal i huvudsaklig överensstämmelse med vad i motionen anförts. () ()