mot · G2022307 · 1979-03-27 00:00:00 — med anledning av propositionen 1978/79:95 om den kommunla ekonomin kommunisterna har i en tidigare ingiven motion till årets riksdag anfort att har de högsta arbetarskatterna i världen men bland de lägsta företagsskatterna i den kapitalistiska världen. Vi har hävdat att nuvarande skattesystem inte kan finansiera det allmännas behov och sålunda heller inte kommunernas, att det ovillkorligen leder till skärpt inflation och att det bör ske en omläggning av hela beskattningen i syfte att ernå skatt på produktionen och ersätta den nuvarande momsen på konsumtionen samt minska kommunalskatterna för de lägre inkomsttagarna. Det är mot bakgrunden av detta förslag som vi också bedömer regeringens proposition 1978/79:95 om den kommunala ekonomin. Förslagen i denna utgör nämligen en ny bekräftelse på hur nuvarande skattesystem hamnat i en återvändsgränd och inte förmår lösa kommuninvånarnas servicebehov. Den åtstramning av kommunernas utvecklingsmöjligheter som föreslås kommer också oundvikligen att få ogynnsamma återverkningar på sysselsättningen. I regeringens proposition hävdas sålunda att utrymmet för utbyggnad av den kommunala verksamheten är mycket begränsat under en överblick görs en genomgång av de medel som står till buds för att dämpa den kommunala utgiftsexpansionen. Å andra sidan uttalas att från demokratiska utgångspunkter är det väsentligt att den kommunala självstyrelsen garanteras ett betydande reellt innehåll och att det är angeläget att kommunerna och landstingskommunerna har en betydande handlingsfrihet. Det är ingen svårighet att konstatera en diskrepans mellan de anförda påståendena. Det är nämligen uppenbart för alla att möjligheterna för självstyrelse i högsta grad är beroende av de resurser som står till kommunernas förfogande. Det är av föga värde att en kommun formellt har möjlighet att fatta egna beslut om de ekonomiska betingelserna för att realisera besluten saknas. I motsatt avseende torde inte kommunerna uppfatta det som ett hot mot den kommunala självstyrelsen eller utslag av statlig styrning om statsmakterna ställer ökade resurser till kommunernas förfogande. Det sistnämnda måste vara den naturliga utgångspunkten för varje resonemang om kommunernas ekonomi, i synnerhet som såväl föredragande statsrådet som KEU 76 dels i upprepade sammanhang konstaterar att kommunalskatterna nu har nått sådan höjd att det inte kan vara försvarligt att avsevärt höja dem ytterligare, dels att ökade kommunala taxor och avgifter inte t högre grad kan förbättra kommunernas ekonomi. Eftersom det är staten som besitter möjligheterna till större inkomstförstärkningar eller betydande omprioriteringar, är det också från det hållet som ökade medel till förbättring av kommunernas ekonomi och bevarande eller återställande av den kommunala självstyrelsen måste komma. Från dessa synpunkter är flera av förslagen i propositionen otillfredsställande. Man kan inte, som utredningen gör, dels betona att det givetvis är kommunerna och landstingskommunerna själva som i första hand har ansvar för den kommunala sektorns utveckling, dels i allt fler hänseenden förorda en restriktivare statlig bidrags- och kreditpolitik gentemot kommunerna. Det ena motsäger det andra. Departementschefen förklarar sig vilja framhålla att staten har ålagt sig betydande restriktivitet med nya åtaganden och inriktat budgetprövningen av den statliga förvaltningen på att genom omfördelningar och omprioriteringar skapa utrymme för angelägna reformer. Det är angeläget att motsvannde initiativ tas i kommuner och landstingskommuner. Härtill bör för det första sägas att det är svårt att tala om någon verklig sådan omprioritering på det statliga planet, så länge exempelvis ingen beskärning skett av de improduktiva och ständigt svällande militära utgifterna, så länge miljarderna villkorslöst flödar till storföretagen och så länge regeringen avser en sådan indexreglering av den statliga skatteskalan att nya miljarder kommer att undandras den offentliga sektorns och i synnerhet kommunernas utvecklingsmöjligheter. För det andra står det klart att någon sådan antydd omprioritering mellan mindre angelägna eller rent av onödiga utgifter och mera nödvändiga sådana inte på samma sätt är möjlig att genomföra på det kommunala planet, där praktiskt taget varje inskränkning hotar att gå ut över angelägna sociala eller kulturella ändamål. Det ekonomiska trångmål som och en del andra kommuner redan befinner sig i belyser detta. I sammanhanget bör det betecknas som anmärkningsvärt att departementschefen, trots vetskap om att kommunala skattehöjningar ofta har större sociala effekter än finansiella, ändå uttalar att avgifter utgör ett medel som kan utnyttjas för att dämpa efterfrågan på kommunala tjänster. Enligt kommunisternas mening är detta ett cyniskt resonemang. Särskilt beträffande de industriella taxorna står det klart att ökningar av dem verkar hyreshöjande, vilket är desto mera oacceptabelt som den förda bostads- och hyrespolitiken redan lett till orimliga hyresnivåer. I den mån kommuner anser sig behöva ta in mera på dylik service, borde rekommendationen vara att höja taxorna för industriella och kommersiella förbrukare men lämna de taxor som påverkar bostadshyrorna orörda. En utbyggnad av skatteutjämningssystemet genom tillskott av statliga medel är däremot naturlig. De som regeringen föreslår för ändamålet är emellertid helt otillräckliga. Om man skall göra en fördelning , som propositionen föreslår, så är 2,8 miljarder vartdera betydligt mer realistiskt. Självklart krävs ändå särskilda statsbidragsinsatser för prioriterade verksamheter, bl. a. barnomsorgen. Eftersom utbyggnaden av detta system sägs syfta till att utjämna standardskillnader mellan kommunerna, framstår det som ännu naturligare att staten i full utsträckning tar över kommunernas kostnader för i första hand barnomsorgen, skolan, sjukvården och bostadstilläggen för pensionärer, vilket kommunisterna i upprepade sammanhang föreslagit. Alla dessa sociala verksamheter är av sådan natur att servicen till invånarna bör vara densamma oavsett inom vilka kommungränser man bor. Det finns starka skäl att förorda en fullständig samordning av de statskommunala bostadsbidragen och de kommunala bostadstilläggen och att bidragen i sin helhet utgår ur den statliga budgeten. Svårigheterna i tekniskt hänseende att genomföra denna samordning bör inte överdrivas. från de synpunkter som här anförts finns det enligt kommunisternas mening ingen anledning att acceptera den i propositionen föreslagna reduceringen av statsbidragen till vissa kommunala verksamheter. Det vore en väg som öppnar dörrarna till social nedrustning i kommunerna. Motivet att man därmed vill minska byråkratin och krånglet är inte hållbart. Uppriktigare är departementschefen när han anför att han vill liksom utredningen betona att stor restriktivitet bör iakttas i fråga om bidrag av stimulanskaraktär och att han redan tidigare uttalat att den kommunala verksamhetens volymutveckling måste dämpas. Att förslagen i denna del bl. a. skulle beröra slopande av bidrag som avser förebyggande och eftervårdande åtgärder inom nykterhetsvården, såsom till alkoholpolikliniker och vårdcentraler för narkotikamissbrukare, är illavarslande. Den avvecklingsväg som regeringen här avser att slå in på öppnar oroande perspektiv, eftersom det finns möjligheter att med samma motiv, som departementschefen nu anför, successivt avveckla de flesta liknande statliga bidragsformer. Den eftersläpning som förekommer i redovisningen till kommunerna för uppbörden av den preliminära skatten till kommunerna bör upphöra; detta så mycket mera som även departementschefen konstaterar att eftersläpningen i förening med prisutvecklingen verkar uppdrivande på höjningen av de kommunala skattesatserna. Regeringens ovilja att rätta till denna för kommunerna miljardkrävande skevhet kan inte accepteras. Med hänvisning till vad som ovan anförts hemställs 1. uttala att en utbyggnad av skatteutjämningssystemet bör ske med 2 874 milj. kr. 2. avstyrka den i propositionen föreslagna reduceringen av statsbidrag till vissa verksamheter, 3. uttala att åtgärder utan dröjsmål bör vidtas för att ernå en fullständig samordning av de statskommunala bostadsbidragen och de kommunala bostadstilläggen och att bidragen i sin helhet utgår ur statsbudgeten, 4. uttala att åtgärder bör vidtas för att upphäva nuvarande eftersläpning i redovisningen till kommunerna för uppbörden av den preliminärskatt som går till kommunerna, 5. uttala att i övrigt den av kommunisterna i motion 1978/79:824 förordade omläggningen till produktionsbeskattning bör läggas till grund för en genomgripande förändring av nuvarande beskattningssystem.