mot · G202893 · 1979-01-24 00:00:00 — av m. fl. om den psykiatriska vården För den som råkar ut för psykiska problem är bilden mycket mörk. Det är svårt att få en psykiatrisk kontakt inom rimlig tid. Får någon vårdbehövande väl kontakt med den psykiatriska vården är risken stor att hamna i en vård där många passiviseras och många alldeles i onödan får en svårutrotlig stämpel på sig: psykiskt sjuk. Psykiatrin har en ensidig biologisk-medicinsk inriktning. Den använder sig av diffust sjukdomsbegrepp. sker över 100 000 intagningar på mentalsjukhus, varav ca 20 000 med tvång eller enligt lagen om sluten psykiatrisk vård. Det finns sjukhus där varannan intagen har tagits in med tvång. Dagens psykiatriska vårdstruktur gör på den oinvigde ett ganska förvirrat intryck och kan bara förstås om man tar med historiska förhållanden. Huvuddelen av alla psykiatriska vårdplatser finns på stora psykiatriska sjukhus. Dessa sjukhus har en historia som går tillbaka till medeltiden då man i kyrklig regi upprättade hospital i syfte att ta hand om människor som på grund av olika förhållanden inte klarade sin försörjning, uppträdde störande eller starkt avvikande. Hospitalen överfördes i värdslig regi, men huvuduppgifterna kvarstod oförändrade. Däremot tillkom i allt högre grad uppgiften att ta in lösdrivare och skaffa fram billig arbetskraft. I och med industrialismen ökade det antal människor som togs in på anstalt. Stora institutioner byggdes som överbeläggningen var enorm. Psykiatri, i våra dagars bemärkelse, gjorde sitt intåg på dessa anstalter först . Den dåvarande psykiatrin hade huvudsakligen en diagnostisk funktion. Psykiska sjukdomar ansågs bero på organiska rubbningar i hjärnan. 1 avvaktan på att man upptäckte lämpliga läkemedel ansågs de dessutom obotliga, varför någon socialt rehabiliterande verksamhet inte bedrevs vid de psykiatriska sjukhusen. bär de psykiatriska sjukhusen spår av denna tradition. Sjukhusen har att tillgodose en rad olika socialt betingade uppgifter. På samma gång skall dessa sjukhus utöva social kontroll, hålla människor isolerade från samhället utanför, fungera som ett alternativ till kriminalvården, utöva en mycket omfattande långtidsvård samt försöka rehabilitera människor till ett normalt liv utanför sjukhuset. För den senast nämnda uppgifter saknas till största delen resurser. Den psykiatriska vården kan inte påverka samhällets utslagningsprocesser. För det mesta saknar man möjlighet till arbete och hjälp med bostadsanskaffning - två helt nödvändiga förutsättningar för rehabilitering. Vårdmiljön på de psykiatriska sjukhusen är fortfarande mycket auktoritär. De viktigaste beslutsfunktionerna är koncentrerade till överläkare och klinikchefer. Dessa har mycket långtgående befogenheter när det gäller tvångsåtgärder riktade mot enskilda patienter. Försök har visserligen gjorts att demokratisera de psykiatriska sjukhusen, men dessa har ofta stupat i konfrontationen med den auktoritära maktstrukturen och de formella regler som styr den psykiatriska vården. har ett stort antal yngre människor sökt sig till psykiatriskt vårdarbete med en önskan att förändra vårdmiljön i positiv riktning. Deras krav har också fått stöd i den utbildning i psykiatri som meddelas på fler vårdskolor. När kraven på förändring har mött den praktiska verkligheten har konfrontationen ofta lett till att de som velat förbättra vården slutat och sökt sig till andra verksamhetsområden. Särskilt i storstäderna är personalomsättningen enorm. Andelen outbildade vikarier är mycket hög. En annan del av den psykiatriska vården är de kliniker som finns på sjukhus med huvudsakligen somatisk vård. Åtskilliga av dessa kliniker har kritiserats mycket starkt för en ensidig biologisk inriktning av vården med elbehandlingar och psykofarmaka som dominerande behandlingsmetoder. Är man väl socialt integrerad ökar chansen för frivillig vård på en lasarettsklinik. Är man på väg nerför i utslagningsspiralen ökar risken för att hamna på vårdintyg på ett psykiatriskt sjukhus. De allra mest utslagna tas förmodligen inte in alls. De får uppsöka natthärbärgen eller andra institutioner inom socialvården. En tredje del av det psykiatriska vårdutbudet är den ytterst bristfälliga öppenvården. För den som behöver kvalificerad psykoterapi finns det enbart ytterst knappa resurser i storstadsområdena. På de flesta håll i landet saknas resurser helt. Eftersom varken stat eller landsting tagit något ansvar för psykoterapin, vare sig organisatoriskt eller ekonomiskt, har det utvecklats ett omfattande geschäft på detta område. Primalterapi, mystiska former av gruppterapi och annat USA-inspirerat dravel utbjuds för hutlösa arvoden till människor i nöd. Vårdapparaten behöver inte utvidgas ytterligare. De resurser som finns bör mer och mer styras över till öppenvård och mindre behandlingsenheter som integreras i samhället i övrigt. På flera håll i vårt land, bl. a. i och i , bedrivs en verksamhet med en helt annan struktur än man i övrigt har inom den psykiatriska vården. Man har som målsättning att undvika sjukhusvård och tvångsintagningar. Redan nu står det klart att inom sitt område har en betydligt lägre frekvens intagningar på sjukhus än inom jämförbara distrikt. Den sektoriserade psykiatrin innebär att man bryter med den auktoritära och läkarcentrerade struktur som brukar känneteckna psykiatrisk vård. I stället jobbar vårdare, sjuksköterskor, socialarbetare, psykologer och läkare i ett arbetslag. Ett resultat av detta har blivit att personalomsättningen sjunkit till praktiskt taget noll, vilket fördelaktigt avviker från vad som förekommer inom annan psykiatrisk vård. Avsiktligt försöker man göra den sektoriserade psykiatrin lättillgänglig och lösa problem på så låg vårdnivå som möjligt och nära patientens hemmiljö. inser man för det mesta psykiatrins begränsningar. I stället för att ta sig an alla möjliga mänskliga problem och diagnostisera dessa som psykisk sjukdom försöker man etablera vettiga samarbetsrelationer med exempelvis socialvård och skola. Att sätta psykiatrisk sjukdomsstämpel på människor där detta inte är absolut motiverat kan leda till skadeverkningar. Från bland annat sociologiskt håll har påpekats att sjukdomsdiagnosen kan leda till att individen också tar på sig de nedvärderande föreställningar om psykisk sjukdom som finns i vårt samhälle. Omgivningen kan komma att betrakta den som diagnostiserats som psykiskt sjuk som mindre kapabel att ta ansvar för sina handlingar, som opålitlig och kanske till och med farlig. Psykiatrisk vård kan innebära en stämplingsprocess där patienten förs in i en sjukroll som kan bli mycket svår att bryta sig ur. I vårt samhälle innebär genomgången psykisk sjukdom en svårighet när det gäller att söka arbete. Frestelsen inom olika delar av vårdapparaten att diagnostisera svårförklarliga beteenden som psykisk sjukdom är mycket stark. Genom sjukdomsdiagnosen får man en skenförklaring till varför klienten på inte svarar på insatta rehabiliteringsåtgärder, varför försök till arbetsanskaffning misslyckas eller varför en person ständigt återfaller i brottslighet. På så sätt slipper man ta ställning till brister i den egna behandlingsorganisationen och de ofta politiskt brännbara sociala orsakerna till de problem som uppstår. Vad som behövs är en helhetssyn på frågan om vård och rehabilitering av människor som har eller har haft psykiska problem, inte fler utredningar eller förslag som enbart syftar till att ytterligare utvidga eller omskriva den mentalvård som finns och den lagstiftning som denna mentalvård bygger på. En sådan helhetssyn kräver ett medicinskt-socialt handlingsprogram som kan tjänstgöra som en riksomfattande plan för hur den psykiatriska vården och rehabiliteringen skall omstruktureras och byggas ut under den kommande fem- eller tioårsperioden. Viktiga inslag i en sådan plan är: o Avveckling av de stora psykiatriska sjukhusen. Dessa bör ersättas av mindre sjukhus, sjukhem och inackorderingshem för långvarigt psykiskt sjuka. Behandlingshem med arbetsplatser, inackorderingshem och boendekollektiv bör vara led i en behandlingskedja för psykiskt sjuka i behov av planmässig rehabilitering. Mindre enheter för missbruksvård och avdelningar för akutvård bör byggas upp i nära samband med öppenvården. o Demokratisering av vårdmiljön. Patienterna ges möjligheter att delta i utformningen av vårdinnehållet och ansvaret fördelas mellan olika personalgrupper. Vid många av de institutioner som kan ingå i en framtida psykiatrisk vård är det inte nödvändigt att en läkare är chef. o Förstärkta utbildningsinsatser, innefattande möjlighet till vidareutbildning för alla personalgrupper. Utbildningen bör inriktas bl. a. på att främja en mer demokratisk vårdstruktur. o Särskild vikt måste läggas vid invandrargruppernas behov en psykiatrisk vård. Flerspråkig personal med god kännedom om berörda invandrargruppers kulturella och sociala förhållanden måste finnas på samtliga vårdnivåer. o Vettig samordning med socialvården. Direkt samarbete mellan socialvård och sjukvård måste ske vid uppbyggnaden av den psykiatriska öppenvården. När det gäller institutionsvård är det viktigt att avgränsningen sker på ett sådant sätt att grupper ej kommer i kläm. Många äldre kan exempelvis vårdas inom den kommunala äldrevården om denna är vettigt utformad och förses med tillräckliga konsultresurser. o Avgränsningsproblemen inom missbruksvården måste studeras, särskilt med tanke på att här föreligger ett primärkommunalt ansvar både för viss öppenvård och för längre tids institutionsvård. Sjukvårdens insatser bör framförallt inriktas på avgiftning och kvalificerad vård av psykotiska tillstånd i samband med alkohol- och narkotikamissbruk. Vård av missbruksproblematik bör blir en självständig medicinsk specialitet. o När det gäller psykiatrins vetenskapliga utveckling är det av stor vikt att biologiskt-farmakologiskt inriktad forskning ej ensidigt prioriteras i meritoch anslagshänseende. Särskilda insatser måste till för att stimulera socialpsykiatriskt inriktat arbete och för att främja icke medicinares deltagande i forskningen. o Landstingen måste ta ett övergripande ansvar för att seriös psykoterapi finns tillgänglig med rimliga väntetider. Långvarig psykoterapi bör göras helt kostnadsfri, och i övrigt bör denna behandling helt inordnas i sjukförsäkringssystemet. Rätten till arbete måste garanteras, arbeten som motsvarar individers önskningar och färdigheter. Kön, ålder och bostadsort får inte utgöra hinder för att förverkliga dessa krav. Demokratiskt valda organ måste ha överseende över mentalvården och handikapporganisationerna ges en mer aktiv roll. nema måste få representation inte bara inom vårdorganisationen utan också i länsarbetsnämnderna, och arbetarskyddsstyrelsen. En av deras viktigaste uppgifter skall bli att se till att det medicinskt-sociala handlingsprogrammet fungerar. Med hänvisning till ovanstående föreslås att hos regeringen hemställer om tillsättande av en parlamentarisk utredning med uppgift att skyndsamt framlägga ett medicinskt-socialt handlingsprogram för den psykiatriska vården och rehabiliteringen och att riktlinjerna i denna motion bör ligga till underlag för utredningsarbetet. (vpk) (vpk) INGA (vpk) (vpk) (vpk) (vpk)