mot · G2021775 · 1979-01-25 00:00:00 — 1978/79:1775 av om åtgärder mot alkoholmissbruk inom ramen för biståndsarbetet i Alkholen har blivit ett av främsta problem. Den passiviserar och förslummar i stället för att inspirera människorna till ett välbehövligt engagemang i den egna kontinentens utvecklingsarbete. Här står afrikanen vid ett viktigt vägskäl. Man får för människornas skull verkligen hoppas att de destruktiva krafterna kommer att besegras. Detta kan inte ske vare sig med socialism eller kapitalism hur välment det än må vara utan endast genom en inre förvandling av varje människoliv. Alkoholen börjar alltmer att bli något av ett baslivsmedel för många afrikaner främst i städerna. Barerna växer upp som svampar ur jorden och detta tycks ske med samma växtkraft oberoende av vilket samhällssystem som tillämpas i resp. stater. Den tvivelaktiga barkulturen följer med som ett magnetaktigt klister, även om baranläggningen endast består av ett träskjul med tre väggar och ett plåttak. Eventuella restriktioner kring alkoholkonsumtionen inskränker sig oftast till föreskrifter om alkoholfria alternativ i barsortimentet. Alkoholen har tyvärr funnits i de flesta kulturer, så ock i den afrikanska. Men något omfattande bruk var det där inte fråga om, utan det begränsades till fester och speciella ceremonier, då män och äldre kvinnor som ej var i fruktsam ålder fick konsumera den tvivelaktiga drycken som oftast bestod av palmvin i olika former. En annan hämmande faktor av mera praktisk natur var att det tog att framställa alkoholdryckerna som också blev relativt svaga. Dessutom har konsumtionsförbudet av vin- och spritdrycker inom islam haft en återhållande verkan, främst i norra arabbälte. Först när slavhandeln tog fart blev alkoholen ett attraktivt bytesobjekt, och sedan följde destilleringsapparaterna. Den nya drycken skulle vara hälsosam i det varma klimatet morgon, middag och kväll samt göra afrikanen både stark och personlighetsutvecklad. Ännu kan man på många håll i hitta olika former av reklam på detta tema. Vanliga vilseledande reklamtexter som "öl förden starke mannen eller kvinnan som vill göra sin man lycklig bjuder på öl är tyvärr alltför vanliga i dagens . har det dessutom blivit en angelägen uppgift på vissa håll att inom ramen för det internationella utvecklingsbiståndet bygga upp ölbryggerier och andra alkoholtillverkningsanläggningar i olika afrikanska stater. En både märklig och skandalartad form av utvecklingshjälp. I dricker man inte gärna ensam utan detta sker tillsammans, antingen på baren eller vid festen. Den som börjar missbruka alkohol accepteras inte längre i gemenskapen utan förskjuts och isoleras. Då är det oftast för sent för att kunna lyckas med att vända om till ett normalt liv. Övriga fortsätter sin alkoholgemenskap helt övertygade om att detta kommer inte att drabba dem. skall konstateras att första och enda rehabiliteringsanläggning för alkoholskadade finns i . Anläggningen byggdes upp av internationella Blå korset, som är en nykterhetsrörelse och i representeras av , och drivs nu i samarbete med de statliga myndigheterna i . En officiell inställning är att man behöver dessa anläggningar i de flesta afrikanska stater, men många stater är tveksamma till att uppföra sådana, så länge grannlandet saknar denna verksamhet, för det kan uppfattas som att alkoholproblemen är större i det egna landet än i grannlandet. Hembränning är ofta förbjudet, men ölbryggning förekommer framför allt på landsbygden. Hur skall det vara möjligt att komma till rätta med dessa avarter i de många avlägsna byarna med dåliga kommunikationer och ofta mycket svag läskunnighet? sker alkoholförsäljningen i samhällena oftast i snabbköp och andra livsmedelsbutiker utan några nämnvärda restriktioner. I de sydafrikanska gruvorna arbetar mer än en miljon svarta. Här var det förbjudet att dricka alkohol . Då hade den afrikanska frigörelseprocessen fått luft under vingarna, och regeringen i krävde att barer öppnades i samtliga gruvor, en del med öppethållande dygnet runt. Alltså hade den vita regimen insett värdet av alkoholen som ett verksamt passiviserande medel i de svartas frigörelseprocess. I befrielserörelsen var alkoholförtäring förbjudet. När man övertog makten i infördes detta förbud i hela landet, men den högsta ledningen undantogs från förbudet. Detta gav eldfängt bränsle till korruptionen av de stolta principerna som rasade samman efter . Initiativet var mer än lovvärt med tanke på att folket i är ett av mest alkoholiserade, men då hade det krävts att statsledningen i sin helhet hade gått före med gott exempel utan några maktfullkomliga undantag för sig själva. renlärige president gick längre än någon annan, när han i förtvivlan över sitt folks levnadssätt lämnade presidentposten. Först efter starka påtryckningar av sina chockade landsmän återtog han ledarskapet. 1973 var det dags för en ny aktion, då Kaunda i ett mycket uppmärksammat och känsloladdat tal till nationen hotade att avgå och då uttalade den beryktade satsen: Jag vägrar att styra en nation av fyllon. De vanligaste åtgärderna som de afrikanska staterna börjat använda för att tränga tillbaka alkoholkonsumtionen är ganska lika våra egna. Det är främst prisinstrumentet, som där är ett trubbigt vapen, när stora delar av befolkningen saknar penningekonomi och är helt hänvisade till naturahushållning. Andra exempel på åtgärder är reklamförbud och tidsbegränsningar av barernas öppethållande eller förbud mot försäljning av alkohol under arbetstid. En annan viktig sak som man nästan helt tycks sakna i är en trafiknykterhetslagstiftning, trots den allt tätare biltrafiken speciellt i städerna. För att möjliggöra en framgångsrik samhällsutveckling krävs att man kommer till rätta med alkoholproblemen. Detta borde vara en utmaning för all svensk biståndsverksamhet som syftar till utveckling och framåtskridande för den afrikanska kontinenten. Grundläggande förutsättning är att människorna har mening och innehåll i tillvaron i stället för att gripas av meningslös verklighetsflykt genom drogkonsumtion. Då krävs en målmedveten satsning på avalkoholiseringsprojekt som bör bedrivas i samarbete med resp. mottagarländers sociala myndigheter. Dessa projekt kan med fördel utvecklas tillsammans med och de kristna organisationernas väletablerade utvecklingsprogram i många afrikanska stater. Avalkoholiseringsprojekten bör främst bestå av grundlig information samt avgiftning, vård och rehabilitering med åtföljande uppbyggnad av drogfria miljöer ute bland lokalbefolkningen. Detta bör forst inriktas på ungdom och stadsmiljön för att sedan gå vidare till de äldre och ut i byarna. Detta är en av de mera grundläggande förutsättningarna för att biståndsarbetet i övrigt skall få en lyckosam utveckling i de olika länderna. Därför är det angeläget att vårt statliga verkligen tar initiativ i den här frågan, främst i de länder där vi redan nu bedriver biståndsarbete. Många afrikanska stater skulle hälsa ett sådant målmedvetet svenskt socialinitiativ med största tillfredsställelse. Med hänvisning till det anförda hemställs att uttalar att frågan om avalkoholiseringsprojekt i enlighet med motionen aktualiseras av SIDA inom ramen för det svenska biståndsarbetet, främst i södra .