mot · G3021983 · 1979-01-01 00:00:00 — Motion 1979/80:1983 av med anledning av proposition 1979/80:135 om organisation av försvarsmaktens högre regionala ledning m. m. Möjligen är detta bara gnäll eller en skön själs bekännelse. Likväl vill jag ha det sagt. Propositionen föreslår att nuvarande sex militärområden/civilområden behålls. Jag satt med i försvarsmaktens ledningsutredning (FLU 74) som hade att utreda frågan. Där reserverade jag mig för en minskning till fyra milo/civo. Västra och Södra bör slås samman. Bergslagens bör delas upp mellan Östra och Nedre . Mitt förslag skulle ge en årlig besparing på27 milj. kr., mot 11 milj. kr. Skillnaden är alltså 16 milj. kr. Eftersom försvaret planeras i 15-årsperspektiv betyder skillnaden att man med mitt förslag i utredningen skulle ha 240 milj. kr. att disponera för andra ändamål. Det skulle t. ex. medge att man kunde avhjälpa någon eller några av de svåra materiella bristerna i vårt framtida försvar. Majoritetens förslag (som sammanfaller med propositionens) i fråga om antal milo/civo synes mig knappast förenligt med av antaget besparingsmål för denna ledningsnivå. Vidare innebär alternativet med sex milo/civo en alltför stor splittring av planeringsresurserna på högre regional nivå. Det försvårar möjligheterna att effektivt planera försvaret i ett läge då den tekniska utvecklingen gör att angriparens handlingsmöjligheter ökar. Jag anser att detta senare argument ökat i styrka genom de bedömningar som försvarskommittén gjort i sitt första delbetänkande, både när kommittén skildrar hot mot vårt land och när den gör geografiska prioriteringar för försvaret. Eftersom jag ingått i både ledningsutredningen och försvarskommittén anser jag mig kunna säga detta. Mitt förslag i ledningsutredningen skulle göra det möjligt att låta samtliga militärbefälhavare leda alla typer av stridskrafter inom sitt milo. I dagens läge och enligt propositionen även för framtiden har två av militärbefälhavarna bara partiellt ansvar för försvaret, genom att ledningen av luftstridskrafterna åvilar en annan militärbefälhavare. Jag finner detta strida mot själva principen bakom integrerade milostaber, nämligen att vi skulle få en samordnad operativ ledning. Jag inser det meningslösa i att motionsvägen söka få en ändring . Men jag har en känsla av att det går flera tåg. De ökande ekonomiska svårigheterna för försvaret kommer - om inget radikalt görs - att leda till en fortsatt ökning av obalansen i försvaret. Behovet av besparingar i organisationen kommer därför rimligen att öka. Då bör det bli möjligt att återkomma med de nu förkastade rationaliseringsmöjligheterna på högre regional nivå. Jag anser att man då kan få en effektivare användning av resurserna på denna ledningsnivå. Läget skulle ha varit sämre om propositionen gått på utredningens andrahandsalternativ, nämligen fem milo/civo, med sammanläggning av Västra och Bergslagens. Det hade luftoperativt varit ytterst olämpligt, och detta nya milo/civo vore också markoperativt sett en bastard. (Majoriteten förordade detta alternativ, såvida inte statsmakterna vore beredda att frångå besparingsmålet från /78 om att spara 150 tjänster på högre regional nivå.) Jag ser alltså chansen att man tar steg i den riktning jag föreslagit i FLU. Argumenteringen för fyra milo/civo finns i reservationen i betänkandet Flögre regional ledning (SOU 1978:77) s. 323-331. Propositionen innebär ett avsteg från riksdagsbeslutet /78, då angav personalminskningsmål för såväl den centrala som den högre regionala nivån inom försvarsmakten. För den högre regionala nivån angavs ett personalminskningsmål på 150 personer (prop. 1977/78:63). Så sent som i årets budgetproposition höll regeringen fast vid detta (prop. 1979/80:100, bil. 7, s. 64): Sorn jag anfört tidigare avser jag att i annat sammanhang föreslå regeringen att lämna särskild proposition till rörande organisationen av den högre regionala ledningen. Jag förutsätter dock att de krav på personalminskningar som regeringen har uttryckt kan realiseras. I den nu föreliggande propositionen däremot binder sig regeringen för sex milo/civo och godtar FLU:s uppfattning att besparingsmålet då inte kan . ÖB har anfört att han önskar ha kvar sex milon men att den resterande ytterligare besparingen då i stället skall tas på central nivå. I remissvaret säger att den ytterligare minskningen om ca 50 tjänster redan har tillgodosetts i den centrala ledningsnivån genom ÖB:s förslag till organisation av de centrala staberna. Såvitt jag förstår har ÖB dock inte för de centrala staberna föreslagit mer långtgående besparingar än dem som beslutade om 1978. Tvärtom har inte heller på central nivå de förutsatta nedskärningarna hållit, nämligen i fråga om de centrala myndigheterna (i och för sig inte konstigt, eftersom riksdagsbeslutet inte hade något som helst genomarbetat underlag för minskningsmålen i fråga om dessa myndigheter). I årets budgetproposition (bil. 7, s. 69) säger sig statsrådet beredd att godta de något lägre personalbesparingar som överbefälhavaren har föreslagit. Det rör sig om 38 tjänster. Sammanlagt betyder detta att den centrala och högre regionala nivån skulle ges 88 tjänster mer än förutsatte . Den ekonomiska utvecklingen i landet, och avvägningsproblemen i försvaret, pekar förvisso inte i den riktningen att man bör ge försvarsmakten mindre ambitiösa personalminskningsmål. Jag ser därför en mycket näraliggande möjlighet, nämligen att de 88 tjänsterna i stället tas från lokal nivå. Pressen på personalen är klart större i centrala staber än ute på förbanden - därom finns många vittnesbörd. Att i det läget kraftigt skära i staberna, ungefär dubbelt mot vad FLU föreslog, leder sannolikt till en ännu hårdare arbetsmiljö där. Personalminskningarna på central nivå skulle dessutom inte fullt ut leda till ekonomiska besparingar, eftersom godtog att de militära tjänster som drogs in på central nivå skulle få överföras till lokal nivå. Det synes mig därför helt självklart att man - när minskningsmålen inte på central och högre regional nivå - tar resterande på lokal nivå. Särskilt inom armén har personalminskningarna på lokal nivå varit skäligen små. har försvarsmaktens personal på central nivå minskats . På lokal nivå har marinen minskat , flygvapnet , medan armén endast minskat . På högre regional nivå har minskningen varit så ringa som . Beräknad personalminskning ger en reduktion av centrala förvaltningsmyndigheter på . Försvarsgrenarna minskar för marinen, för flygvapnet och för armén. Genom förändrad indelning i huvudprogram ingår numera försvarsgrensstaberna i försvarsgrenarnas anslag, varför en stor del av den minskning som ligger i dessa siffror hänger samman med den kraftiga reduktionen av försvarsgrensstaberna. Lokalt är därför reduktionen påtagligt liten. Min slutsats är alltså mycket enkel. bör inte frångå de personalminskningsmål som sattes upp . Men eftersom ÖB och regeringen nu tvingats överge en del av den planerade minskningen på central nivå, och sedan de för den högre regionala nivån inte heller föreslår en organisation som klarar minskningsmålen, bör man kompensera detta genom reduktion på lokal nivå. Detta bör vara förhållandevis mycket lättare och mindre skadligt, eftersom den lokala organisationen inte alls är lika hårt pressad. Redan riksdagsbeslutet slog fast att militärbefälhavarnas huvuduppgift skall vara att leda den operativa verksamheten. Vid sidan av detta skall de svara för mobiliseringsverksamheten. Militärbefälhavarnas befattning med övriga delar av förbandsproduktionen får inte inkräkta på handläggningen av dessa uppgifter. Milostaberna är alltså inte någon allmän ledningsnivå, som skall syssla med allsköns fredstida problem, ty då får man 1* 1979/80. onödig byråkrati, och varken militärbefälhavaren eller hans stab kan då i rimlig utsträckning ägna sig åt att förbereda sin krigsuppgift, som alltså är att försvara militärområdet. Det är mycket angeläget att ärenden som inte är operativt betingade mönstras bort från milostaberna. En nödlösning är att staberna skall fortsätta att vara mellannivå mellan arméchefen och lokala förband i fråga om arméns grundutbildning. angavs det som en uppgift likställd med militärbefälhavarens operativa uppgift. Men FLU slår fast att även om milostaberna av praktiska skäl åläggs att ha kvar ledningen av grundutbildning (men med långt mindre detaljstyrning än ) så skall denna uppgift inte få inkräkta så mycket att den försvårar de operativa uppgifterna. Regeringen tycks instämma i detta, och statsrådet säger att utredningen redovisat övertygande skäl för att militärbefälhavarens operativa ansvar inte behöver kopplas till grundutbildningsansvar. Detta är ett uppvaknande i förhållande till tidigare doktriner. (Hur ologiska dessa var framgick inte minst av att utbildningsansvaret låg hos den militärbefälhavare som hade de fredstida regementena i sitt milo, även om krigsförbanden som utbildades primärt var avsedda för ett helt annat milo.) Det är glädjande att propositionen så klart bejakar principen att militärbefälhavaren skall syssla med operativa frågor, inte med fredsadministration i största allmänhet. Av remissvaren framgår att olika specialintressen inte godtar denna princip utan vill ha kvar den ena efter den andra av icke operativt betingade funktioner. Det här kan sägas vara principiella frågor, och de får också konsekvenser för milostabens organisation. Om den senare får vi dock veta skäligen litet genom propositionen. Statsrådet anser nämligen att inte skall ta ställning till organisationen, något som kontrasterar mot den detaljeringsgrad som kännetecknat flertalet tidigare organisationsförslag som förelagts , gällande både lokal, lägre regional, högre regional och central nivå. Statsrådet anser att endast viktigare ramfrågor som t. ex. huvuduppgifter och personalramar bör underställas prövning. Inom de ramar som sålunda läggs fast bör det ankomma på regeringen att fastställa organisationen. FLU lade ned ett stort arbete på att finna en ändamålsenlig organisation, utgående från de nya principerna för militärbefälhavarnas uppgifter och med strävan att så långt möjligt eliminera störningar och problem i nuvarande organisation för milostaberna. Vi hade i utredningen en klar strävan att hålla nere antalet sektioner, för att minska belastningen på stabschefen. Den nuvarande tjänsten som souschef, som finns i tre av staberna, bör utgå, då den är oklar och svår att hantera. I stället bör ledningen för den operativa sektionen förstärkas. (är denna sektion ledd av överstelöjtnanter, medan funktionellt långt mindre viktiga sektorer har s. k. stjärnöverstar något som givit en konstig struktur på ledningen.) På ett par punkter tar statsrådet dock redan nu ställning till organisationen, främst genom att han säger att sektion 8, som har hand om byggnads- och fortifikationsfrågor, skall vara kvar. FLU ansåg att icke operativt betingade frågor, i detta fall främst byggnadsfrågor för fredsorganisationen, skall utgå ur staben. Vidare bör det vara en princip att milostaber ägnar sig åt ledningsuppgifter, inte åt verkställighet - något som sektion 8 fortfarande till stor del sysslar med. Verkställighetsfrågor bör flyttas bl. a. till byggnadskontoren, som finns i varje milo och står utanför milostaben. Utredningen ansåg att dessa kontor bör kvarstå även i krigsorganisationen, inte som upplösas vid mobilisering. Fortifikatorisk personal bör tillföras byggnadskontoren. För milostabens planering av frågor på fortifikationssidan föreslog utredningen en sammanläggning av kvarvarande resurser i sektion 8 med nuvarande fältarbetsavdelning inom sektion 1. Dessa förslag har väckt stor uppståndelse i organisationen, inte minst frågan om huruvida chefen för byggnadskontoret skall vara en fortifikationsofficer (med tanke på krigsplanläggning) eller en högt kvalificerad byggtekniker (med tanke på de fredstida byggnadsprojekten). Frågan om fortifikationskårens storlek har förts in i bilden. Statsrådet godtar att byggnadskontoren bör kvarstå i krig. Av skrivningen att döma menar statsrådet också att verkställighetsuppgifterna skall bort från sektion 8: bör militärbefälhavarnas nuvarande ledningsuppgifter vad gäller fortifikations- och byggnadsförvaltningen kvarstå och sektion 8 behållas. Men tanken att MB skall ha kvar "nuvarande ledningsuppgifter vad gäller fortifikations- och byggnadsförvaltningen vore mycket olycklig. MB bör ha de ledningsuppgifter som direkt hänger samman med hans huvuduppgift, alltså operativt betingade frågor. Det är något helt annat än "nuvarande ledningsuppgifter, som till stor del rör byggnadsförvaltning och fredsorganisationen. Men ännu viktigare: med en sådan skrivning skulle MB behålla uppgifter som i stället borde flyttas ned till lägre regional och lokal nivå. Byggnadsfrågor och byggnadsförvaltning är det område - möjligen vid sidan av personalfrågor - som oftast beskrivs som alltför toppstyrda inom försvaret, alltså de fält där man lokalt klagar mest över att man inte själv får påverka besluten. Propositionens ord måste ses som ett olycksfall i arbetet för det är väl inte meningen att statsrådet skall stoppa den i övriga sammanhang deklarerade viljan att decentralisera beslutsfattandet enligt intentionerna i försvarets planerings- och ekonomisystem. Försök med decentralisering pågår i Nedre militärområde. Frågan om byggnadsförvaltningen utreds särskilt av ÖB. Det är ingen hemlighet att här finns starka motsättningar mellan dem som vill ha kvar centralisering och dem som vill ge förbanden ökad frihet. bör uttala att decentraliseringen av byggnadsfrågor är angelägen. Jag finner den av FLU föreslagna lösningen vara mer ändamålsenlig och i linje med uppställda principer. På flera ställen framhåller statsrådet att han vil invänta pågående ÖB-utredningom ledningsformer för fortifikations- och byggnadsförvaltningen, vilket då kanske borde tala för att statsrådet inte redan nu borde binda sig för att sektion 8 skall vara kvar. Jag anser att eftersom inte nu inbjuds att ta ställning till milostabernas organisation bör regeringen senare redovisa hur man tänker sig denna - så att får möjlighet att reagera på de punkter den anser det befogat. I annat fall skulle miloorganisationen skilja sig från övrig statsförvaltning genom att inte alls fått uttala sig om organisationen. I budgetpropositionen (bil. 7, s. 66) anförde statsrådet att man inte nu bör ha samma detaljeringsgrad som fallet var i riksdagsbeslutet om den centrala stabsorganisationen. Jag anser att statsmakternas beslut om stabernas och myndigheternas organisation inte bör vara så detaljerade att det försvårar för myndigheterna att inom en given principorganisation fortlöpande anpassa den interna organisationen med hänsyn till ändrade uppgifter och förhållanden." Det finns exempel på att så skett redan tidigare, t. ex. när milostaben i Nedre inrättat en gemensam personalavdelning. Men det kan inte rimligen vara så att frågan om huruvida sektion 8 bör vara kvar är något som militärbefälhavarna själva beslutar om. I och med att regeringen anser sig böra ta ställning till sektionsindelningen bör få ta del av detta beslut för att kunna reagera på det. FLU ägnade mycken tid åt att finna en rationell sektionsindelning. Antalet bör hållas nere. Men för att underlätta ledningen bör inte sektionerna vara alltför olika i storlek. Sektion 1 har mycket stora uppgifter, och dess ledning förstärks i FLU:s förslag genom tillkomsten av en samordnande operationschef under sektionschefen. I sektionen bör operationsenheter finnas för mark-, sjö- och luftstridskrafter. I sektionen ingår också underrättelsetjänsten. Tanken är att sektionschefen skall kunna ägna stor uppmärksamhet åt både operationer och underrättelsesidan - det senare i linje med riksdagsuttalanden om en förstärkning av underrättelsetjänstens ställning. Nästa sektion skulle enligt FLU vara en mobiliserings- och underhållsenhet, motsvarande dagens sektion 2. Där skulle ligga materielfrågor och sjukvårdsfrågor. En tredje sektion skulle vara utbildnings- och personalenhet, alltså en integrerad sektion som tar över nuvarande armésektion, repetitionsutbildning för flygvapnet och marinen (flygsektionerna och MB:s ansvar för förbandsproduktion inom flygvapnet skall ju utgå enligt riksdagsbeslutet ) samt personalfrågor. Så långt synes statsrådet i huvudsak följa FLU; däremot inte när det gäller den fjärde sektion som utredningen föreslog, nämligen en sektion för transporter, fältarbeten och samband. Statsrådet vill i stället ha kvar sektion 8, alltså en särskild sektion för fortifikations- och byggnadsfrågor. Han synes närmast benägen att lägga frågor om fältarbeten och samband hos motsvarande sektion 1 och transporter hos motsvarande sektion 2. Jag finner FLU:s förslag bättre. Argumenten för att sektion 8 bör utgå i nuvarande form är berörda redan ovan. De tre områden som FLU vill föra till den nya sektionen kan i och för sig sägas vara disparata, och visst finns ett nära sammanhang mellan dem och andra sektioner. Vi trodde dock att denna lösning skulle vara till fördel för områdena i fråga, liksom för ledningsförmågan i hela staben; detta nämligen genom att man fick sektioner med inte alltför olika storlek. Extremfallet är dagens sektion 5, transporter, som består av en enda man. När han är sjuk, ledig eller bortrest finns alltså ingen transportansvarig i staben. Vid byte av innehavare tappas stor kunskap. Detta är allvarligt eftersom transportplanläggning är en allt viktigare fråga i takt med ökat behov av snabb mobilisering och ökade möjligheter för en angripare att snabbt slå ut t. ex. järnvägsbroar. För Nedre milo är detta sannolikt en huvuduppgift, åtminstone i ett krigs inledningsskede. Fick man sektioner med inte alltför olika storlek skulle arbetsfördelningen och den samlade beslutsförmågan på sektionschefsnivån bli bättre än . Chefen för sektionen transport-fältarbeten-samband skulle i hög grad bli en person som fick ägna sig åt kontakter utåt, med civila myndigheter och företag. Många kontakter behövs med SJ, och . Detta kan knappast tillgodoses på samma sätt i den lösning som statsrådet synes önska, nämligen att samband och fältarbeten förs till den operativa sektionen och transporter till den sektion som har de tunga frågorna om materiel och sjukvård. Dessa två senare sektioner skulle helt enkelt bli för stora. Den sektionschef som har att sköta både operationer och underrättelser lär inte få särskilt mycket tid att ägna sig åt sambandsfrågor. Risken är uppenbar att transportfrågorna drunknar i nästa sektion - vilket är allvarligt eftersom FLU fick många vittnesbörd om att transportfrågorna måste ägnas ökad uppmärksamhet. Jag finner alltså att staben vore mer betjänt av en sektion av det slag FLU skissat för transport-fältarbeten-samband än av en bibehållen sektion 8, som ju även i statsrådets förslag skall få mindre arbetsområde än dagens. Landshövdingar som CB ingen bra lösning är de sex civilbefälhavarna landshövdingar. Det är redan nu en lösning på kryckor, och den blir såvitt jag förstår ännu omöjligare om man godtar tanken att CB måste få ett visst planeringsansvar redan i fred. I krig har CB mycket långtgående befogenheter. Han har då direkt makt att kunna bestämma över länen och olika civila organ. Han får då ett stort krigskansli till sitt förfogande. Men i fred är civilbefälhavarskapet en bisyssla, som - naturligtvis beroende på personligt intresse och belastning i övrigt -varierar i omfattning men i flertalet fall bara omfattar en ringa del av vederbörandes tid. I vart fall synes landshövdingeposten dominera klart i fredstid. i fred omfattar bara en handfull personer, som mest synes ägna sig åt planering av utbildning och övringar. Någon fredstida kompetens att verkligen överblicka planeringen hos länsstyrelserna och göra en nödvändig planering för länsövergripande funktioner i krig finns knappast. Detta innebär en mycket svag högre regional ledning inom den civila sidan, som den militära sidan har en kraftig ledning på denna nivå. Det blir ytterst svårt att kunna samplanera om man på ena sidan har MB med en allsidigt sammansatt stab medan den civila sidan utgörs av en deltidstjänstgörande med ett mycket litet kansli. (På lägre regional nivå är det i viss mån tvärtom; där har vi stora länsstyrelser, medan försvarsområdesbefälhavarna bara har enstaka befattningshavare för operativ planläggning.) FLU fann det nödvändigt, trots att direktiven knappast förutsett detta, att syssla åtskilligt med civilbefälhavarna. För att få trovärdighet i ledningsfunktionen på civil sida måste CB förstärkas. Flan måste få rätt att redan i fredstid påverka länsstyrelsernas planering. Det är också orimligt att vissa centrala myndigheter, främst ÖEF, tycks ha helt struntat i CB vid beslut om placering av lager och förråd. Förstärks inte CB i fred finns uppenbara risker för att man inte klarar en snabb omställning till krigsorganisationen, särskilt som allt tyder på att förvaringstiderna kan bli mycket kortare än man tidigare normalt räknat med. Civilbefälhavarna bör få ett ökat ansvar i fred för planering inför krigsförhållanden. Det gäller en rad områden, som FLU visat. Utredningen om sjukvården i krig har pekat på behovet av CB:s medverkan inom detta område. FLU ville alltså ge CB befogenheter att påverka länsstyrelsernas planering. Alla erkänner att i krig skall CB ha mycket långtgående befogenheter. Men länsstyrelserna tycks värja sig mot tanken att CB skulle ha några som helst befogenheter ens på planeringsområdet i fred. Länsstyrelser synes helt besatta av tanken att de är organ direkt under regeringen; alltså får det inte förekomma någon högre regional instans mellan regering och länsstyrelse i fred i något enda avseende. Denna inställning från länsstyrelserna är orimlig, eftersom den ju i praktiken omöjliggör en effektiv CB-nivå i krig. Det går helt enkelt inte att ha en CB-institution som snabbt skall kunna verka vid mobilisering, om CB inte har några som helst fredstida befogenheter att påverka planeringen i civilområdet. I min reservation föreslog jag att man skulle övergå till heltidsanställda CB i de största civilområdena i mitt alternativ med fyra civon. Detta har åberopats som en nackdel (bland många andra bevars) med mitt förslag. Efter hand har jag dock övertygats om att skälen att gå över till heltidsanställda CB är så starka att man bör göra det helst över hela linjen. Det finns många skäl för detta. Det blir allt omöjligare att ha CB-jobbet som en bisyssla i fred. om CB skall ta ett reellt ökat ansvar för planering inom flera viktiga ämnesområden. Alla tycks eniga om att behoven av samordning mellan militära och civila delar inom totalförsvaret, och mellan olika civila totalförsvarspunkter. ökar dels genom samhällsutvecklingen, dels genom resursknapphet och dels - och kanske främst - genom att krigshandlingar kan komma snabbt och därmed tvingar fram en långt bättre förplanering av olika alternativ. Såvitt jag förstår är det en omöjlig tanke att CB skall få en vidgad uppgift, som CB personligen i fred har mycket ringa tid för uppgiften. Det är ingen bra lösning att i stället förstärka kanslichefens roll, för då blir det i realiteten denne som är CB - genom att han då får överlägset bättre kunskaper och personkännedom än CB personligen. CB är förmodligen landets mest anonyma figurer. Ty dagens CB är ju landshövdingar, och från allmänhetens men också myndigheters och organisationers synpunkt är landshövdingerollen så mycket klarare och mera känd. Fick vi heltidsanställda CB fanns CB på ett helt annat sätt som fysisk person, alltså en person som kunde resa runt i samtliga län i civilområdet och komma i kontakt med olika funktionärer och verksamheter. Dagens CB uppfattas i det egna länet bara som landshövding, och andra län har han över huvud knappast tid att besöka. I krigstid är det en uppenbar nackdel att sex län förlorar sina landshövdingar för att de övergår till att bli CB (fem om man väljer en speciallösning för ). Nya landshövdingar blir då några länsråd.