mot · G202740 · 1979-01-22 00:00:00 — av m. fl. om utbildningen vid universitet och högskolor Sammanfattning Vpk har redan tidigare, i samband med propositionen om högskolereformen, redovisat sin syn på högskolans organisation och uppgifter. Det finns emellertid anledning att återkomma till detta eftersom högskolereformen, som vi befarade, inte kommit att innebära en förändring som är till gagn för arbetarklassen. Den sociala snedrekryteringen kvarstår, något som knappast är förvånande då reformen har inslag som t. o. m. gör det svårare för stora grupper att komma i fråga för högre utbildning. I motionen pekar vi bl. a. på tillkomsten av nya spärrar och skärpningen av förkunskapskraven, förändringar som enbart tillkommit för att tillgodose den kapitalistiska ekonomins krav på en utbildning anpassad efter näringslivets behov. Den traditionella ideologin på högskoleutbildningens område har varit idén om den s. k. akademiska friheten. Huvudtanken i denna ideologi är att den akademiska utbildningen och forskningen skall vara fria från statsmakternas och andra partsintressens direkta inblandning. Forskningen skall utformas av forskarna själva, lärama och studenterna skall själva få lägga upp sin utbildning. Denna ideologi har naturligtvis aldrig motsvarats av någon faktisk verklighet men kunde fungera ganska bra som legitimation för ett system med relativt stor inre självstyrelse för universiteten. Förutsättningen var det gamla systemet med en fri universitetsutbildning, ett system där bara en ytterst liten del av befolkningen fick universitetsutbildning och där denna förbehölls borgarklassen eller till denna intimt knutna skikt. 1 det läget kunde studenterna också räkna med att de själva skulle komma att hamna i traditionella akademikeryrken och därmed tillhöra ett mer eller mindre privilegierat skikt. Fler studenter - ökad kontroll växte antalet studerande vid universitet och högskolor mycket kraftigt. Detta innebar emellertid bara en mycket blygsam ökning av antalet studenter från arbetarklassen; främst kom det ökande antalet studenter från bredare tjänstemannaskikt. Dessa studenter kunde inte räkna med ekonomisk hjälp hemifrån, han eller hon kunde inte heller vara säker på att få jobb inom ett traditionellt och högavlönat akademikeryrke. Det uppstod en betydande arbetslöshet bland akademiskt utbildade. Denna förändrade situation var en viktig bakgrund till den ökade fackliga och politiska medvetenhet som växte fram bland studenterna . Orsakerna till den stora ansvällningen av studentantalet måste naturligtvis sökas i de allt större krav på utbildning och kvalificering hos arbetskraften som den teknologiskt utvecklade kapitalismen ställer. Jämsides med detta finns ett ständigt stigande behov av akademiskt utbildade i näringslivets och statsapparatens förvaltning (inkl. den kommunala förvaltningen). Det är som ett försök att lösa dessa problem som 1960-talets regeringsförslag om reformering av högskolan måste ses. De lösningar man stannade för innebarliksom vid motsvarande reformer utomlands, t. ex. i och - en ökad styrning och kontroll av den högre utbildningen. Syftet med denna styrning är till en del ideologiskt. Vänsterströmningarna bland studenterna innebär ett hot mot etablerade värderingar. En ökad ideologisk övervakning av utbildningens innehåll har på så vis blivit en angelägenhet för statsmakterna. Men framför allt skall styrningen ses mot bakgrund av statens allt större engagemang i den kapitalistiska planeringen, vilken i hög grad kommit att prägla näringsliv och ekonomisk politik i . Staten har tagit på sig ett direkt ansvar för att kapitalismen skall fungera. Man har i det läget inte kunnat lämna den högre utbildningen som en sorts självständig ö i det övriga samhället. En av staten dirigerad anpassning av högskolorna till näringslivet i stort var en av målsättningarna för reformen. Det vidgade tillträdet till den högre utbildningen, som är ett av de positiva inslagen i reformen, måste också ses i detta perspektiv. Det har sin rot i ett ökat behov också för den äldre arbetskraften. Denna vidgade rekrytering har naturligtvis kopplats samman med kravet på större kontroll. I detta sammanhang är det värt att uppmärksammas att den del av arbetskraften, som näringslivet anser behöva mer utbildning, är tjänstemannaskikten. Studiemedelssystemet utesluter också effektivt industriarbetarna från att i större utsträckning gå in på högre utbildning. I samma riktning verkar också de traditionsbundna kraven på förkunskaper liksom de diskriminerande frivilliga högskoleproven, som gynnar dem som har studievana. I den nya högskolan avspeglar sig de här skisserade målsättningarna på många sätt. Några av huvudpunkterna visas nedan: Själva förvaltningen av högskolan sköts genom den nya beslutsorganisationen i långt större utsträckning än tidigare av företrädare för statsmakterna, byråkratin och det enskilda näringslivet (vilka alla i korporativistisk anda uppfattas som representanter för det allmänna). Utbildningen har rollen av att verka underbyggande och förnyande av det kapitalistiska samhället, som förnyelsen inte får verka i en samhällsomvandlande riktning. Fasta studiegångar har ersatt de studerandes val av fria kurser. Dessa studiegångar avser att ha en klar yrkes- och arbetsmarknadsinriktning, anpassad efter storfinansens intressen. De samhällsorienterande delarna hänvisas till bildningsförbunden. Utbildningen styckas upp så att helhetsperspektivet går förlorat, ett sätt att få studenterna att bortse från det sociala sammanhang i vilket deras kunskap skall användas och skyla över kapitalismens brister. En total dimensionering har införts. Genom spärrar hoppas man kunna åstadkomma en bättre planering och anpassning till arbetsmarknadens behov. De idéer som växer fram på fabriksgolven, vid varven, i textilindusrin etc. kommer aldrig att tas till vara för att omvandla utbildningens innehåll i annan riktning än den rådande borgerliga. Det är genom detta vi kommer fram till att utbildningen och forskningen måste ges ett annat innehåll. Dagens utbildning och forskning kan inte leva upp till de krav som växer fram i samhället, krav som uppstår i nedläggningshotade företag och på arbetsplatser där den s. k. strukturomvandlingen slår hårt. Utbildningen på högskolorna måste syfta till att vara nyttig för samhället och de stora grupperna i det. Vi behöver en utbildning och en forskning för en alternativ produktion. En utbildning och forskning som kan ställas i varvsarbetarnas tjänst, som kan hjälpa tekoindustrin, som kan omforma militärindustrin och som kan skapa en ny energihushållning. Och allt detta måste ske genom att utbildningens innehåll förändras, förändras i riktning mot ett nytt samhälle, ett socialistiskt samhälle. Det är utifrån detta vi för fram parollen För en utbildning och forskning i arbetarklassens tjänst. Vad finns då att invända mot högskolereformen? En ökad planering och samhällsinflytande över utbildningen kan knappast i sig vara något negativt. Vari ligger felen? För det första kan verklig planering inte tänkas för en ekonomi som fungerar efter anarkistiska principer. Den svenska ekonomin styrs av opersonliga marknadskrafter som inte kan kontrolleras. Detta påverkar också, om än med en viss dämpnig, den offentliga sektorn. Planering kommer därför inte att fungera mer än fragmentariskt. För det andra är planeringen avsedd att tillfredsställa kapitalisternas ekonomi. Effektivitet är inte-ens närden kan uppnås - något självändamål. Vi måste fråga: effektivitet för vad? Risker som man bör peka på är att en alltför snäv och trångt uppfattad yrkesinriktning kan leda till fragmenterade och handgreppsmässiga kunskaper i stället för en kritisk och vetenskapligt grundad utbildning. Kapitalismens intresse av att dess rätta natur skyls över och fördunklas medför också att en ökad styrning kan leda till fler ovetenskapliga och borgerligt ideologiska inslag i forskningen och utbildningen. Vpk kräver i stället en radikal demokratisering av högskolan som är motsatsen till både professorsvälde och byråkratstyre. En sådan demokratisering skulle lämna rum forén progressiv och kritisk rörelse att utveckla sig på högskolorna. Vpk vill också att individen på högskolan skall tillförsäkras en fullvärdig utbildning som ger honom/henne yrkesförberedande fackkunskaper vilka är grundade på förtrogenhet med relevanta vetenskapliga områden. Men undervisningen skall också ge en kritisk träning och insikter om det samhälle han/hon lever i. Vpk vill ha sådana ramar för högskoleutbildningen att det blir möjligt att utveckla en kamp för en forskning och utbildning i arbetarklassens tjänst. Det är principiellt riktigt med en dimensionering av den högre utbildningen. Denna dimensionering skall emellertid grunda sig på folkflertalets behov och inte på monopolkapitalets behov av utbildad arbetskraft. När det gäller dimensioneringen måste en viktig princip vara att det skall vara möjligt att få arbete inom utbildningsyrket. Staten måste ta på sig ett avgörande ansvar för att så verkligen kommer att ske. Det innebär bl. a. bättre prognosmöjligheter och ökade resurser för yrkesvägledning. Till frågan om dimensioneringen hör också att möjligheterna måste öppnas för att på ett helt annat sätt än följa särskilda kurser vid högskolorna. Som ett tungt vägande exempel kan nämnas behovet för aktiva fackföreningsmedlemmar att under någon eller några terminer följa kuser som har att göra med arbetslivsfrågor. Det senaste beslutet om spärrar kommer att leda till att arbetarklassens andel på universiteten ytterligare kommer att minskas. Gruppen vuxenstuderande med arbetslivserfarenhet och de studentgrupper som kommer från t. ex. folkhögskolor och vuxenutbildningar kommer att få det svårare att studera. Den uttryckliga målsättning som uttalas att förändra snedrekryteringen till högskolan kan efter detta inte tas på allvar. Den sektor som värst kommer att drabbas är den samhällsvetenskapliga, där en stor del av den existerande samhällskritiska forskningen bedrivs. Detta kan inte vara målsättning - eller tänker man återigen gå storföretagens intressen till mötes och skapa en snävt fackinriktad utbildning ämnad att tillfredsställa kapitalets behov? Man avser uppenbarligen att strypa möjligheterna att skapa ett vidgat samhällsperspektiv för de snävt fackinriktade grupperna. gör betygen att många studerande slås ut på ett tidigt stadium. Grupper av studerande som kommer från en miljö där högskolestudier är ovanligt, särskilt stora grupper från arbetarklassen, kommer automatiskt att slås ut. Så länge betyg och ett odemokratiskt antagningssystem finns så är möjligheterna små för många grupper i samhället att skaffa sig en högskoleutbildning. Med en totalspärrad högskola förvärras situationen ytterligare. Därför kräver vi ett demokratiskt antagningssystem enligt köprincipen, en betygsfri skola och ett slopande av spärrarna. Planering i ett samhälle är inte av ondo, men när planeringen styrs av storföretagen, med målsättningen att skapa strömlinjeformade studenter för kapitalets vinstintressen, säger vi nej! Planering måste bygga på folkflertalets behov och vara i arbetarklassens intresse. T rots att allt fler människor, framför allt unga människor, nu åtminstone i teorin ges möjlighet till bättre utbildning, är den sociala snedrekryteringen till den högre, särskilt då den längre sammanhållna utbildningen, lika stor. Arbetarklassens andel är fortfarande försvinnande liten på högskolan. Med den uppbyggnad som finns av rekryterings- och antagningssystem kommer denna andel ej heller att förändras. Frågor som man här måste ställa sig är: Vilka grupper är egentligen önskvärda i dagens högskola? Vilka grupper är missgynnade? Uppenbart är då att man tydligen inte anser det som särskilt viktigt att ändra snedrekryteringen och att man inte anser det särskilt viktigt att tillvarata de erfarenheter och kunskaper som människor från arbetarklassen har om sitt samhälle. En rädsla tycks finnas för att arbetarklassens intressen skall tas till vara på högskolan. I detta sammanhang spelar naturligtvis förhållandena i den grundläggande utbildningen, förskola, grundskola och gymnasieskola, en roll och måste särskilt beaktas. Vpk har i en särskild motion lagt fram förslag om en förändring av skolan i mer demokratisk riktning, varvid särskilt tagits upp också betygens negativa inverkan för utslagningen inom skolan och vikten av att den traditionella uppdelningen mellan teoretisk och praktisk undervisning bryts. Nuvarande antagnings- och urvalsprinciper missgynnar studerande ur arbetarklassen. Urvalssystemet bygger i huvudsak på betygens bibehållande medan arbetslivserfarenhet tillmäts alltför liten betydelse. Flera utredningar har visat att den sociala snedrekryteringen är som hårdast vid de utbildningar som är spärrade, dvs. vid de utbildningar där betygen spelar den avgörande rollen. I sammanhanget måste också beaktas att invandrarnas möjligheter att bedriva högskolestudier på ett grundläggande sätt måste förbättras. Vpk anser att betygen skall avskaffas helt inom grund- och gymnasieskolan. Betygens huvudsakliga funktion i dagens skola är att slå ut elever, i första hand dem som kommer från arbetarklassen. Det mekaniska kunskapsinhämtandet, stressen och hetsen och den ökade teknokratiseringen av utbildningens innehåll är exempel på sådana negativa drag som betygssystemet bidrar till. Betygens funktion som urvalsinstrument är därtill mycket tveksam. I stället borde det vara självklart att skolan genom sitt innehåll och sin organisation garanterar samtliga elever vissa kunskaper, vilket inte sker . Den betygsdiskussion som fors gäller i första hand dem som har de högsta betygen och inte samtliga övriga i skolan. Individen måste själv få möjlighet att t. ex. genom självtester utröna om han/hon har tillräckliga kunskaper för att klara av en viss studiegång. Det förutsätter i sin tur en mer omfattande information om vilka förkunskaper som krävs för en viss utbildning, liksom det förutsätter möjligheter att på nära håll kunna komplettera bristande förkunskaper. Det är självklart att vissa speciella kunskaper krävs för att klara av utbildningar såsom läkar- och civilingenjörsutbildning. Därför måste förberedande kurser anordnas inom högskolan. Dessutom måste ett bättre pedagogiskt arbete inom högskolan genom praktiskt studiestöd - pedagogisk assistans - införas, storleken på undervisningsgrupperna minskas och utländsk litteratur översättas till eller sammanfattas på svenska. Det senare skulle också medföra möjligheter att bryta den orimliga fixeringen till anglosachsisk vetenskaplig tradition som f. n. behärskar de svenska universiteten och högskolorna och skulle också bidra till en önskvärd internationalisering. Möjligheterna till att utveckla alternativa examinationsformer bör också utredas för att kunna komma bort från den korvstoppning som sker inom undervisningen. Kunskaper inhämtas på ett sätt som ofta ter sig helt meningslöst för det syfte de har. En satsning på examinationsformer uppbyggda kring projektarbeten och andra alternativa examinationsformer bör prioriteras. Detta kan också leda fram till att undervisningsformerna i sin helhet kan ges ett definitivt annorlunda utseende. Betygen som urvalsinustrument bör i stället ersättas med ett system byggt på arbetslivserfarenhet och köprincipen. Som arbetslivserfarenhet bör då också räknas egna vårdtagarerfarenheter vid intagning till vissa utbildningar. Genom det nya antagningssystemet har kvinnorna missgynnats. Detta gäller särskilt till de längre utbildningarna. Föreningsmeriterna föreslås därför avskaffas. Vpk kan inte acceptera detta. 1 stället för ett totalt avskaffande av föreningsmeriterna - en åtgärd som kan leda till att också meriter för arbetslivserfarenhet avskaffas -bör systemet ändras. Det är inte i första hand föreningsmeriterna som gör att jämställdheten inom utbildningen och vid antagningen är så liten utan helt andra faktorer. Att skylla på föreningsmeriter är att inte se skogen för bara träd. Ojämlikheten grundläggs redan på ett tidigt stadium och bibehålls bl. a. genom samhällets underlåtenhet att bygga ut antalet barnstugeplatser osv. Vpk tar upp detta i en särskild kvinnopolitisk motion. S. k. studielämplighetsprov bör ej få genomföras. De mäter i stort sett samma sak som betygen och kommer att få effekter också på arbetsmarknaden genom att arbetsköparna kommer att kräva att få se resultaten av genomgångna studielämplighetsprov. ringen till den högre utbildningen kommer att förstärkas. Också inom högskolan har självfallet betygsystemet negativa verkningar. Det försvårar och förhindrar vissa arbetsformer och är till betydande men för det pedagogiska utvecklingsarbetet inom högskolan. Enligt propositionen kommer fortsättningsvis en flora av betygssystem att användas inom högskolan. Vpk anser att de graderade betygen redan nu bör avskaffas, och bör hela betygssystemet avvecklas liksom inom grund- och gymnasieskolan. Kravet på utbildning som en kontinuerligt återkommande företeelse har förespråkats av vpk. Syftet med återkommande utbildning är att utbildningen varvas med annan verksamhet, i första hand yrkesverksamhet. Återkommande utbildning kan då bidra till att avskaffa den övervärdering som råder av teoretiska kunskaper och minska avståndet mellan teori och praktik. Praktisk yrkeserfarenhet gör också de studerande mer medvetna om vilka problemområden som är väsentliga att studera. Det innebär också att utbildningen kontinuerligt kan tillföras viktiga erfarenheter från den praktiska tillämpningen ute i arbetslivet. En förutsättning är då att de studerande har ett reellt inflytande över kursernas uppläggning, så att dessa kan förändras under studiernas gång så att de studerandes individuella yrkeserfarenheter verkligen kan tas till vara. En förutsättning för genomförandet av varvad utbildning är att tillräcklig information om möjligheterna att studera ges och att studiestimulans och kompletteringsmöjligheter ges åt grupper som saknar studietradition. För stora grupper blir utbildning också ett oeftergivligt krav för att kunna hävda sig på arbetsmarknaden. Detta gäller särskilt dem som hotas av arbetslöshet eller redan står utan arbete. Detta gäller också de människor som inte fått del av senare års utbyggnad av utbildningsväsendet. Kvinnor som söker sig ut på arbetsmarknaden har små möjligheter att utan utbildning kunna få ett meningsfullt arbete. Vi är starkt kritiska mot utbildningsministerns kovändning i obligatoriefrågan. För en struntsumma i statsbudgetsammanhang går han emot principbeslut att avskaffa det obligatoriska medlemskapet i studentkårerna. Han bryter härigenom mot en av våra viktigaste demokratiska rättigheter. Genom att verka för fortsatt tvångsanslutning av de studerande till de statsreglerade studentkårerna äventyrar han medborgarnas rätt till att själva avgöra om man vill ansluta sig till en förening eller inte. Det resultat som har presenterats från utbildningsministerns sida måste ses som ett sätt att skjuta ifrån sig ansvaret för en grundläggande demokratisk fråga för studenterna. Ingen fackförening eller någon annan intresseorganisation har något att vinna på tvångsanslutningar och tvångsuttaxeringar. Vi har två grundläggande krav när det gäller obligatoriefrågan: Det ena är att de sociala åtaganden som studentkårerna påtagit sig, förs över på stat, landsting eller kommun. Det innebär att vi är för att det skall finnas tillgång till hälsovård, motionsidrott, lunchservering, kafféer och bostäder för alla som är verksamma på universitet och högskolor. Men det är naturligtvis inte studenterna som skall driva eller bekosta dessa verksamheter. Det andra är att de studerandes inflytande på högskolans organisation och utbildningens innehåll, på studiemiljön och på sin sociala situation måste grundas på ett frivilligt engagemang och en självständig organisering. Vi har inga principiella invändningar mot att använda statligt stöd för detta, men stödet för inte kopplas till något som helst inflytande från statsapparaten över studerandeorganisationerna. De som inte vill delta eller ekonomiskt bidra till de studerandes olika organisationer skall inte heller tvingas till vare sig obligatoriskt medlemsskap eller till obligatoriskt uttaxerade avgifter. Vi anser det också felaktigt att ansluta alla studerande till en organisation eller tvinga dem att ekonomiskt stödja en organisation. De studerande har ingen sådan naturlig intressegemenskap i flertalet viktiga frågor att detta är rimligt. De klassmotsättningar som finns i det svenska samhället i stort avspeglar sig även bland de studerande som t. ex. utbildningsfrågorna i grunden är klassfrågor. Vpk kräver att arbetet med att avveckla kårobligatoriet återupptas, så att detta är helt avskaffat 1980. Studenternas, liksom alla medborgares, organisering måste bygga på frivillighetens grund. De privata imperier som studentkårerna har byggt upp bör brytas ned och överföras till stat, kommun och landsting. Detta menar vi bör ske enligt följande huvudlinjer. o att studentbostäderna kommunaliseras, dvs. de integreras i den kommunala bostadspoltiken. Kategoriboendet bör avskaffas, o att staten står som ekonomisk garant för den reserv av tomma studentrum som är nödvändig för att möta svängningar i antalet studerande. (Högskolan är trots allt en statlig angelägenhet.) o att hyran i studentbostäderna görs till föremål för löpande förhandlingar mellan hyresgästföreningen och kommunen/staten. o att det inrättas studerandehälsovård för alla verksamma på varje högskola, o att studerandehälsovården integreras i nuvarande företagshälsovård, o att det avgörande inflytandet ges lokalt till de studerande och de anställda, o att ambitionsnivån på denna hälsovård skall ligga på minst dagens nivå, o att alla konsultationer skall vara avgiftsfria, o att denna hälsovård skall erbjuda både somatisk och psykiatrisk behandling, o att all studerandehälsovård överförs till landstingen. Daghem och barnpassning o att kåremas daghem kommunaliseras, o att en kommunalisering av studentkårernas barndaghem och barnpassningar inte får medföra några kommunala skatte- och taxehöjningar, o att inga speciella studentbarndaghem skall finnas utan integrering sker med de befintliga daghemmen. o att statsstöd utgår även i fortsättningen under förutsättning att verksamheten breddas och medlemskapet görs öppet för alla, o att kårhus/nationsverksamheten fortsätter. Enligt vår mening kan man i dagens svenska samhälle finna två intresseriktningar som är rakt motsatta varandra. Den klass som äger produktionsmedlen och därmed bestämmer om samhällets materiella grundvalar har intresse av att denna deras rätt kvarstår och att utbildningens syfte är att försvara och förstärka detta förhållande. Lönarbetarna har i motsats till kapitalägarna intresse av att produktionen underordnas demokratiska beslutsprocesser och att det privata ägandet av produktionsmedlen upphör. Därmed har man också ett annat intresse av hur utbildningen utformas. Det är dock principiellt riktigt att samhället får ett inflytande över den högre utbildningen. Däremot vänder vi oss emot att representanter för storfinansen och lönarbetarna jämställs och förklaras som representerande samhällets intressen. Vad avser studerandeorganisationerna så kan, som , ingen organisation förbehållas rätten att representera studenterna i olika organ, när organisationen byggs upp enligt principerna om tvångsanslutning. Dessa representanter skall utses enligt helt andra principer, nämligen genom direkta val. Det s. k. FNYS-systemet som permanentas i den nya högskolan kan inte ses som demokratiskt. sker i skilda valkorporationer där röster från olika grupper väger olika tungt. En professors röst väger tyngre än hundratals studentröster. Detta anser vi inte är demokratiskt.