mot · G30212 · 1979-10-05 00:00:00 — 1979/80 12-18 med anledning av propositionen 1978/79:213 med redovisning av planeringsskedet i den fysiska riksplaneringen I propositionen 1978/79:213 redovisas översiktligt de utgångspunkter som regeringen har angett för det fortsatta arbete som bör ske i län och kommuner inom ramen för den fysiska riksplaneringen. Härvid förordas vissa förtydliganden av riktlinjerna för utveckling av fritidsbebyggelse i vissa områden. föreslås godkänna vad som där anförts. I bilaga 2 till propositionen finns en sammanställning, län för län, av de av regeringen angivna utgångspunkterna för det fortsatta planeringsarbetet. Där ges detaljerade synpunkter på hur stora delar av vårt land skall planeras. Riktlinjer och direktiv kan emellertid aldrig ersätta lokalt engagemang och ansvar. För exempelvis skulle ett godkännande av de i propositionen angivna riktlinjerna få svåröverskådliga följder. För del utgör den kommunomfattande markdispositionsplanen kommunens dominerande insats för den fysiska riksplaneringen. Tack vare ett positivt intresse för de översiktliga planeringsfrågorna igångsattes planeringen och fick ekonomiskt stöd av statens planverk . Kommunen blev därigenom den första som färdigställde en i vederbörlig ordning framtagen markdispositionsplan. Arbetet var synnerligen omfattande. Öns inventerades från ett flertal olika aspekter och den fysiska planeringen sammansmältes med den ekonomiska planering som sedermera fortsatt i form av flerårsplanering resp. länsplanering. bedrevs arbetet i nära samarbete mellan och kommunen. a. upp ett särskilt planeringskansli för att ta fram erforderliga inventeringar. Inför det egentliga planeringsarbetet fördelades rollerna så att kommunen tog fram de konkreta förslagen medan tog hand om tillsynen från statlig sida och bevakade riksplaneaspekterna. Riksplanedirektiven var inte formellt givna, men var ändå i huvudsak kända på ett tidigt stadium och låg som en grund för arbetet. Vad gäller t. ex. fritidsbebyggelsens lokalisering har man sålunda aktivt sökt efter attraktiva och lämpliga etableringsplatser mitt inne på ön och även funnit sådana platser. Det konkreta arbetet visade dock att direktiven i viss omfattning var för allmänt hållna, och att just fritidsbebyggelse skulle kunna lokaliseras även till vissa strandsocknar utan att andra intressen skulle trädas för nära. Det förtjänar att nämnas att de gotländska stränderna är helt obebyggda och att de 1 1979/80. enda större hindren för turism och friluftsliv utgörs av fågelskyddsområden och försvarets skyddszoner. Det är självklart kommunens avsikt att även i fortsättningen hålla stränderna fria från bebyggelse. Genom ett omfattande samrådsarbete bearbetades planförslagen så att full enighet kunde uppnås mellan lokalbefolkningen, kommunen, , planverket och . I detta skick ställdes planen ut i enlighet med byggnadslagens regler för antagen generalplan och eftersom inga allvarliga erinringar kom in kunde den antas av kommunfullmäktige. Av det anförda framgår att och kommun kan anföras som ett exempel bland många på det omfattande och omsorgsfulla arbete som i de flesta regioner i vårt land lagts ned på planeringsåtgärder som i detalj förankrats regionalt och lokalt. Man kan på goda grunder ifrågasätta huruvida det därefter är riktigt och lämpligt att i form av regeringsbeslut detaljerat ingripa i sådan planering. Regeringens beslut i dessa avseenden visar enligt min mening en övertro på möjligheterna att ersätta lokalt engagemang och ansvar med riktlinjer och direktiv från centrala organ med begränsad kännedom om de verkliga lokala förhållandena. När det gäller har det, enligt uppgift, varit svårt att i få gehör för det faktum att planen är i detalj genomarbetad och tillfredsställer högt ställda krav på hänsynstagande till olika intressen, bl. a. naturvård och rörligt friluftsliv. Vid de överläggningar som förevarit har man på kanslihushåll inte kunnat peka på någon konkret punkt där en felaktig avvägning skulle skett i planen. Kanslihustjänstemännen har dock vidhållit en allmän uppfattning att fritidsbebyggelsen skulle skäras ner och regeringen har gått på denna linje. Då det gäller upplåtelseformerna för fritidsbebyggelse delar jag helt regeringens inställning att uthyrning i olika former har vissa fördelar. Det ger de mindre bemedlade möjlighet att hyra semesterbostad och arbetstillfällen för anläggande och drift. I form av bygdesemester kan det bli ett tillskott till vissa jordbruksföretags ekonomi, om subventionerade lån eller bidrag kunde ges till anläggandet. Med tanke på att dessa upplåtelseformer f. n. saknar ekonomisk bärkraft och att även staten uppenbarligen inte kommer att kunna ge erforderligt stöd anser jag dock att det vore orealistiskt och mycket olyckligt att stoppa huvuddelen av den enskilt ägda fritidsbebyggelsen. Denna är av stort rekreationsvärde för gotlänningar och fastlänningar och ger utan större kostnader för samhället värdefulla bidrag till perifera kommundelars ekonomi, vilket innebär regionalekonomiska fördelar av stor betydelse. Jag anser därför att det kan vara riktigt att i första hand medverka till fritidsbebyggelse i hyrda former men att man inte ensidigt kan inrikta sig på detta utan måste arbeta med de ekonomiska förutsättningar som i realiteten föreligger. Slutligen bör det - med som exempel - framhållas att gamla kulturbygder med fördel kan utformas med inslag av rätt utformad och rätt lokaliserad ny bebyggelse i glesa former. Men denna utformning kan endast ske genom en byggnadslagstiftning som stöder kommunernas byggnadsnämnder i deras strävan att i den lokala planeringen fä en inriktning på regionalt och lokalt anpassad bebyggelse. Centralt utformade planeringsriktlinjer som är så restriktiva att de medför risk för att stora landskapsavsnitt läggs öde kan få förödande följder. Med stöd av ovanstående hemställer jag att som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts beträffande minskad detaljreglering från regeringens sida vid utformningen av kommunernas fritidsbebyggelse.