mot · G2021208 · 1979-01-24 00:00:00 — av m. fl. Allt livs materiella grund är vår jords tillgång. De yttersta gränserna för all mänsklig verksamhet sätts av ekosystemen. Mänskligheten måste alltid leva inom de ramar som satts av naturen. Så har det varit genom årtusendena. Råvaruförbrukningen har varit stabil eller växt endast gradvis från generation till generation. Utvecklingen under det senaste århundradet - industrialismens tidsepok - har emellertid inneburit en drastisk och snabbt ökande exploatering av naturtillgångarna. Någon hänsyn till om dessa varit förnyelsebara, eller icke förnyelsebara, har knappast tagits. Gångna tiders ramar för den mänskliga verksamheten slogs stonder inom loppet av . Produktionen i de industrialiserade länderna kom att fördubblas vart 15:e eller . Med denna produktionsexplosion kom också konsumtionsexplosionen. Förbrukningen av icke förnyelsebara råvaror har under det senaste årtiondet ökat med i genomsnitt . Det historiska perspektivet på råvaruanvändningen är viktigt att ha med i bilden. De stora uttagen av lagrade råvaror har pågått under en i mänsklighetens historia. Det är också viktigt att notera att den rikedom den industriella revolutionen medfört är förbehållen en mycket liten del av mänskligheten, nämligen de människor som lever i de rika industrialiserade länderna och ett fåtal i som lever på i-landsvillkor. lever majoriteten av jordens befolkning - åtminstone två tredjedelar - kvar i knapphetens och fattigdomens tecken. De råvaror som finns i dessa människors länder används inte för att tillfredsställa deras nödtorft. I stället förs de över till de redan rika för att öka deras överflöd. Allt fler, både forskare och politiker, utfärdar nu varningar för att jordens resurser är begränsade. Situationen är så allvarlig att världens tillgångar på fossila bränslen och mineraler kan vara nästan helt uttömda på , även om hänsyn tas till nya fyndigheter och nya tekniker att få fram svåråtkomliga tillgångar. De mest extrema tillväxtivrarna framhåller ofta att det inte går att fastställa några definitiva gränser för våra råvarutillgångar. De pekar på nya, okända fyndigheter, ersättningsmaterial och förbättrade utvinningsmetoder. Vi lever emellertid inte i en värld med obegränsade tillgångar. Genom att leva på dagens konsumtionsnivå i de rika länderna kommer vi, utan återanvändning, att förbruka alltmer av jordens icke förnyelsebara råvaror. Då har ändå inte hänsyn tagits till de alltmer växande kraven på global rättvisa. Skulle vi under det närmaste århundradet åstadkomma något så när jämlika förhållanden mellan världens länder måste vi fem- till tiodubbla talen för uttag och ickeförnyelsebara råvaror. När det gäller livsmedlen är råvarukrisen ett faktum. Hundratals miljoner människor lever i akut svält. Trots många nya insatser är antalet svältande i stigande. Ökningen i livsmedelsproduktionen håller knappast takten med folkökningen. Den odlade jordbruksmarken och betesmarken krymper. I i-länderna tas stora delar av produktiv mark i anspråk för andra ändamål än livsmedelsproduktion. Öknarna breder ut sig. Detta beror bl. a. på att modern teknik, anpassad till i-länderna, urskillningslöst överförts till . Världssvälten är också en fördelningsfråga. För att vi skall kunna lösa livsmedelsproblemen måste de rika ländernas överkonsumtion angripas. Vatten utgör en livsviktig del för människors dagliga försörjning och avgör i vilken utsträckning produktiv verksamhet kan äga rum. Vattenförsörjningen är ett problem såväl i de fattiga länderna som i industriländerna. Vattenbristen är mest påtaglig i de fattiga länderna. Omkring en miljard människor lever utan tillgång till en acceptabel vattenförsörjning inom rimligt avstånd. Vattenföroreningar på grund av en snabb och oplanerad industrialisering skapar enorma problem för den framtida vattenförsörjningen, framför allt i de stora industriländerna. De rika länderna måste nu på allvar bli medvetna om att deras överkonsumtion av råvaror är oförenlig med kravet att alla människor skall få en rimlig försörjning. Slöseriet och misshushållningen med råvaror är ett hot också mot kommande generationer. Frågan om fred och trygghet i världen hänger ytterst samman med om vi lyckas skapa en värld med någorlunda likvärdiga levnadsförhållanden för hela jordens befolkning. De skillnader i ekonomiska och sociala förhållanden som råder och den orättfärdiga fördelning av och slöseri med jordens resurser som sker bär inom sig ett hot om våldsamma urladdningar och krigiska konflikter som i sin förlängning hotar allt mänskligt liv på jorden. Det är en skyldighet för vårt land liksom för andra industriländer att aktivt bidra till en utveckling som leder till utjämning av dessa klyftor och som skapar förutsättningar för jämlikhet och trygghet. Den råvaruförbrukning och det resursslöseri som sker i de rika länderna kan inte förenas med en framtida global rättvisa. Vägen till global rättvisa är lång. Den kräver genomgripande förändringar av ekonomiska och sociala strukturer, internationellt och inom såväl i-länder som . Vi måste i den rika världen förändra vårt produktions- och konsumtionsmönster. Vi måste skapa ett resursbevarande samhälle. Vi måste på ett bättre sätt utnyttja och ta till vara energi och råvaror. Vi måste i högre utsträckning inrikta oss på återanvändning. En utveckling till social och ekonomisk rättvisa försvåras också av den koncentration som pågått och alltjämt pågår. Dessa koncentrationstendenser gör sig gällande inom alla områden; rikedom och politisk makt koncentreras till i-länderna, företagsfusioner skapar allt färre men starkare ekonomiska maktgrupper, forskning och utbildning koncentreras till västvärlden. Ofta har samhällsmönster med inbyggda problem överförts till den fattiga världen genom biståndspolitik och på annat sätt. Detta har hat negativa effekter och snarare motverkat en utveckling i utjämnande syfte. Bryts inte denna koncentrationsutveckling är det en uppenbar risk att de fattiga länderna förblir dömda att tjänstgöra som råvaruleverantörer åt de rika länderna och de transnationella storföretagen. U-ländemas möjligheter att bli oberoende och själva utveckla sitt land omöjliggörs härmed. Vad som måste åstadkommas är en decentralisering av den ekonomiska och politiska makten. I den i samband med /symposium 1974 i presenterade COCOYOC-deklarationen uttalas: Vi tror att en grundläggande utvecklingsstrategi måste gå ut på att öka den nationella självförsörjningsgraden. Det innebär inte självtillräcklighet. Det innebär ömsesidiga fördelar av handel och samarbete, och en mera rättvis omfördelning av sådana resurser som kan tillgodose grundläggande behov. Det betyder självförtroende, ett förlitande till i första hand de egna resurserna, mänskliga tillgångar såväl som naturtillgångar samt en förmåga till självständig målsättning och beslutsfattande. Det utesluter beroende av främmande inflytande och makt, vilka kan övergå till politiska påtryckningar. Det utesluter exploaterade system för handelsutbyte som berövar somliga länder de naturtillgångar de behöver för den egna utvecklingen. Det är givetvis önskvärt att finna former för överförande av teknik, men betoningen bör ligga på att lyfta fram och anpassa lokalt tillgängligt tekniskt kunnande. Det innebär decentralisering av världsekonomin och ibland även av den nationella ekonomin för att öka känslan av personligt deltagande. Men det innebär också ökat internationellt samarbete för en kollektiv självtillit. Framför allt inenbär det ett förtroende för folk och nationer, en tillit till folkets egen förmåga att i ökad utsträckning tillgodogöra sig dessa och också använda dem på ett för samhället gynnsamt sätt och till att de tar ett visst mått av ledning över ekonomin samt att de skapar en egen livsform. har människor i ökad utsträckning börjat omvärdera fördelningen av och innehållet i tillväxten. De krav som vi måste ställa på framtidens tekniska landvinningar, på produktionssystem och konsumtionsmönster måste som tidigare framhållits bli helt annorlunda. ländernas krav på en ny internationell ekonomisk världsordning har vi på allvar blivit påminda om den ojämlika fördelning som råder. Självfallet var det oljekrisen och den debatt om vår energiförsörjning som därefter följde som blev den stora vändpunkten. Vi blev på allvar medvetna om att oljan dels är begränsad till förekomst och mängd, dels vållar allvarliga miljöproblem när den används. Men energidebatten är bara en del av ett mycket större problem, nämligen hur vi hanterar våra resurser och hur vi människor skall inrätta vår tillvaro i förhållande till den naturmiljö som vi ingår i. Det är nödvändigt att vi i vårt biståndssamarbete utgår ifrån en ekologisk grundsyn. Ekologisk balans bör föras in som ett mål för den svenska biståndspolitiken. Vi måste vara helt på det klara med de sociala, ekologiska och kulturella konsekvenserna av den teknik vi är med om att införa i andra delar av världen. Biståndspolitiska utredningen uttrycker det så att bistånd till industrialisering i måste ges sådana former att det bidrar till en höjning av de fatiga människornas levnadsnivå genom direkta angrepp på fattigdomen och dess orsaker. Vi anser också att svenskt bistånd skall motverka den utarmning av miljö och resurser, den obalans i samhället och den utslagning av vissa grupper som ofta blivit en följd av okritiskt införande av främmande kapitalkrävande och arbetsreducerande tekniker i fattiga länder. Det måste understrykas att allt utvecklings- och biståndssamarbete skall bedrivas inom ramen för mottagarlandets egna önskemål. Utvecklingsländerna måste ges möjligheter att utvecklas utifrån de ekologiska förutsättningarna och utan att miljö och natur föröds. Inför den industrialiseringsprocess som är nödvändig i kommer teknikvalet att spela en mycket stor roll. Dagens industriella teknik är utvecklad i i-länderna och utifrån i-landsförutsättningar. I är det i många fall helt andra krav som måste uppfyllas. Föreställningen att icke industrialiserade så snabbt som möjligt skall förmås att efterlikna Västerlandets industristater har i många fall lett till allvarliga missförhållanden. Varje form av ekonomisk tillväxt leder inte alltid till bästa möjliga levnadsförhållanden för det stora flertalet människor. I många av de som uppvisar den snabbaste ekonomiska tillväxen kan man finna en samtidig försämring för stora grupper av människor. Vid UNIDO:s andra generalkonferens i sammanfattade företrädare sina krav på stöd från i-länderna och från FNsystemet för en snabb industrialisering. I programmet för en Ny ekonomisk världsordning ingår att skall svara för av världens industriproduktion mot 1975. När vi solidariskt ställer oss bakom uländernas krav måste vi vara medvetna om att ett uppfyllande förutsätter en välbalanserad inordning av industrialiseringen i en total utveckling i vederbörande land. Kraven såväl på u-landets egna resurser som på bistånd utifrån kommer att vara så omfattande att endast den insats som ger den bästa totala utvecklingseffekten kan accepteras. Ett uppfyllande av krav, sådana de framfördes i Limadeklarationen, förutsätter en industri som bygger på arbetskraften som främsta resurs och inte påen teknologi som leder till en fortsatt utarmning av jordens ändliga tillgångar. Även på industriområdet måste vårt bistånd möta de fattigaste människornas grundläggande behov. Det bör leda till en utveckling efter landets egna förutsättningar utan brutala förändringar av livsmiljö och av bärande kulturmönster. Industriländerna har av alla vetenskapsmän och tekniker. Det betyder att vi har ett oerhört ansvar gentemot utvecklingsländerna. I samarbete med dessa måste vi ta fram en modern teknik som verkligen tjänar deras behov och ge dem alternativa erbjudanden. Så länge vi bara har ilandsanpassad högteknologi att erbjuda dem så har de inget val. För är det nödvändigt med en teknisk utveckling som är optimal utifrån deras behov och förutsättningar och som kan medverka till en bred ekonomisk utveckling. För att vi skall vara bättre rustade när det gäller att erbjuda alternativ teknik speciellt anpassad för utvecklingsländerna krävs forsknings- och utredningsarbete liksom inventering av redan existerande teknik i vårt land. I vårt biståndssamarbete måste vi ge prioritet år sådana utvecklingsprojekt som direkt är ägnade åt att öka livsmedelsproduktionen i de fattiga länderna. Det finns enligt en FN-utredning odlingsbar jord per människa. har den enligt utredningen sjunkit till inemot hälften. Det måste därför bli en koncentration på överlevandefrågan. Det gäller insatser för landsbygdsutveckling som t. ex. kamp mot ytterligare jordförstöring och insatser för att göra jorden fruktbar där den en gång ödelagts, åtgärder för vattenförsörjning och skogsplantering måste ges hög prioritet. Arbetslösheten är ett av de största problemen som världen står inför. Det bistånd som vi ger och den teknik som vi erbjuder måste utformas så att sysselsättning kan skapas där människorna bor. Den får inte leda till att ytterligare människor tvingas in till storstäderna och dess slumområden. Insatser för att främja hantverkstraditioner, småindustri och jordbruk måste också vara betydelsefulla inslag i vårt biståndssamarbete. Inte minst väsentligt är det med insatser för att lösa existerande miljöproblem i och förhindra att det uppstår nya. Vårt samarbete med utvecklingsländerna är inte enbart knutet till biståndssamarbetet. I ökad utsträckning knyts kontakter med utvecklingsländerna i politiska, ekonomiska och kulturella frågor. Det finns därför ett klart behov av att väga in åtgärder inom handels-, valuta-, sjöfarts- och den ekonomiska politiken liksom insatser inom forskning och utbildning i en samordnad svensk u-landspolitik. Svenskt agerande i internationella organ Av det svenska biståndet går till internationella biståndsprogram. I flertalet av de organisationer där ingår är vi relativt stora bidragsgivare. Detta gäller bl. a. , och afrikanska utvecklingsfonden. På samma sätt som vi anser det nödvändigt att i det svenska biståndssamarbetet utgå ifrån en ekologisk grundsyn, måste detta synsätt prägla vårt arbete också i de internationella fackorganens biståndsverksamhet. Det är av stor betydelse att vi internationellt arbetar för att stödja uländernas krav att 0,7-procentsmålet nås. Om alla länder hade uppfyllt detta mål, som angivits i för det andra utvecklingsårtiondet, skulle den årliga överföringen av offentligt bistånd nu vara nära större. Speciellt för de fattigaste länderna skulle en sådan ökning av biståndet kunna fä en avgörande betydelse. Som tidigare framhållits krävs en rad åtgärder för att hejda resursslöseriet och skapa en tillvaro där vi brukar utan att förbruka. har krävt att en nationell hushållningsplan får våra naturresurser utarbetas. Det är ett krav som trepartiregeringen tog fasta på då man tillsatte natur- och resursutredningen. En övergripande plan för hushållning med naturresurser borde enligt vår mening också utarbetas på det internationella planet och ligga till grund för i deras biståndsarbete och också utgöra handlingslinjer för enskilda länder. Det är också angeläget att det i internationella sammanhang sker en forskning kring och utveckling av resurssnåla tekniker. Den bör föreslå att FN tar initiativ till att utarbeta en hushållningsplan för naturresurser. Vi behöver ytterligare kunskap om bättre beredskap . Därför måste vi gå vidare och kartlägga bristerna i vårt sätt att hantera naturen och resurserna. Då lär vi ett bättre underlag i den övergripande planeringen av framtidens samhälle. bör ta initiativ till ett internationellt ekologiskt forskningsinstitut. Ett sådant institutcentrum, som gärna kan ha det internationella fredsforskningsinstitutet som förebild, skulle kunna ge viktiga bidrag till kunskapen om resurssituationen, miljöpåverkan av olika verksamheter och processer samt klarlägga möjliga handlingsvägar för framtiden. Med hänvisning till det anförda hemställs 1. att som sin mening uttalar att ekologisk balans skall föras in som ett femte mål för biståndspolitiken vid sidan av resurstillväxt, ekonomisk och social utjämning, ekonomisk och politisk självständighet och en demokratisk samhällsutveckling, 2. att som sin mening ger regeringen till känna vad som anförts i motionen beträffande u-landsanpassad teknik, 3. att som sin mening ger regeringen till känna vad som anförts i motionen angående prioritering av utvecklingsprojekt, som är ägnade att bevara och öka livsmedelsproduktionen i de fattiga länderna, 4. att som sin mening ger regeringen till känna vad som anförts i motionen angående svenskt agerande i internationella organ, 5. att hemställer att regeringen föreslår att FN tar initiativ till att utarbeta en hushållningsplan för naturresurser, 6. att hemställer att regeringen tar initiativ till inrättande av ett internationellt ekologiskt forskningsinstitut. () () () () . () () () () () () ()