mot · G30270 · 1979-10-16 00:00:00 — av m. fl. med anledning av propositionen 1979/80:1 om I propositionen 1979/80:1 föreslås bl. a. att lagen (1954:579) om nykterhetsvård upphävs. föreslås att bestämmelser om tvångsvård av alkohol-och narkotikamissbrukare förs in i lagen (1966:293) om beredande av sluten psykiatrisk vård i vissa fall m. m. (LSPV), som i samband härmed föreslås få beteckningen lag om psykiatrisk vård i vissa fall (LPV). Vår gällande lagstiftning om sluten psykiatrisk vård vilar på den för ett rättssamhälle självklara grundsatsen att endast den som lider av psykisk sjukdom och är i oundgängligt behov av psykiatrisk vård skall kunna utan sitt eget samtycke tvångsvis tas in på psykiatriskt sjukhus. Till den grundsatsen bekänner sig psykiatriker och andra läkare världen över. Den har också kommit till klart uttryck i den yrkesetiska kodex som antogs vid internationella psykiatrikerkongress, den s. k. Hawaiideklarationen (, 1977). 1 propositionen föreslås att i 2 § LPV skall tas in en bestämmelse om tvångsvård av alkohol- och narkotikamissbrukare. Den som är beroende av alkohol eller narkotika och är i trängande behov av avgiftning och psykiatrisk vård i anslutning därtill skall under vissa förutsättningar kunna utan eget samtycke tas in på psykiatriskt sjukhus för vård . Det uppställs inte något krav på att missbrukaren skall lida av psykisk sjukdom. 1 lagmotiven anförs att yrkesetikens krav på psykiskt sjukdomstillstånd torde vara uppfyllt genom att omhändertagande enligt den nya bestämmelsen skall kunna komma i fråga endast när en person som är beroende av alkohol eller narkotika befinner sig i ett sådant tillstånd att hon eller han är i trängande behov av avgiftning. Uttalandet vilar uppenbarligen på uppfattningen att en alkohol- eller narkotikapåverkad persons behov av avgiftning är liktydigt med psykisk sjukdom, under förutsättning endast att det föreligger ett beroende av alkohol eller narkotika och att avgiftningsbehovet är trängande. Denna uppfattning är grundlös och saknar stöd i modern medicinsk-psykiatrisk vetenskap. Psykiatriker och andra läkare torde vara ense om att avgiftningsprocessen i allmänhet inte utgör något medicinskt eller psykiatriskt problem. Endast om kroppsliga eller psykiska komplikationer i form av t. ex. abstinensreaktioner eller förvirringstillstånd uppträder under denna fas torde medicinsk-psykiatriskt sakkunnig behandling krävas. I propositionen anförs inte heller någon som helst medicinsk eller psykiatrisk motivering till stöd för det citerade uttalandet. Det är mot denna bakgrund naturligt att man från psykiatrikerhåll har rest 1 1979/80. allvarliga invändningar mot en lagstiftning som innebär att man skall kunna ingripa med psykiatrisk tvångsvård mot den som är beroende av alkohol eller narkotika enbart på den grund att det akuta avgiftningsbehovet är trängande. En sådan lagstiftning är inte bara oförenlig med Hawaiideklarationen, den innebär ett klart åsidosättande av den inledningsvis angivna grundsatsen och är följaktligen inte godtagbar i ett rättssamhälle. Även lagrådet ställde sig kritiskt till den nya bestämmelsen. Lagrådet uttalade att regler om personer tillhörande en annan vårdkategori än de psykiskt sjuka inte utan vidare låter sig inpassas i LSPV och att det sannolikt vore att föredra om en särskild lag för tvångsbehandling av missbrukare kunde utformas. Denna kritik har inte bemötts i propositionen; tanken på en särskild lagstiftning om vård av missbrukare diskuteras inte alls. Inte bara psykiatrikerna utan också de övriga personalkategorier som kommer att få tillämpa LPV har uttalat starkt missnöje med den föreslagna psykiatriseringen av vården av missbrukare. Reformen saknar således helt stöd bland de tjänstemän som skall ha ansvaret för dess praktiska genomförande. Det finns under dessa förhållanden allvarliga risker för att reformen kommer att förfela sitt syfte. Läkarna kommer med hänsyn till de yrkesetiska krav som Hawaiideklarationen ställer att försättas i en svårlöst konfliktsituation. Då LPV-förslaget inte innehåller några stadganden om skyldighet att utfärda vårdintyg beträffande alkohol- eller narkotikamissbrukare, torde läkarna ofta komma att lösa konflikten genom att helt enkelt avstå från att utfärda vårdintyg. Eftersom den föreslagna lagstiftningen innebär att det över huvud taget inte skall finnas några andra möjligheter till tvångsingripande mot vare sig alkohol- eller narkotikamissbrukare kommer sannolikt ett än större antal av dessa i och för sig vårdbehövande människor att lämnas åt sitt öde än fallet är - utan det stöd och den hjälp från samhällets sida som de så väl behöver. Om återigen den föreslagna bestämmelsen faktiskt vinner tillämpning på den kategori i medicinsk-psykiatrisk mening icke psykiskt sjuka missbrukare som den i första hand synes åsyfta, inställer sig frågan vilka former av psykiatrisk vård och annan behandling som skall meddelas under de maximalt som omhändertagandet skall få bestå. Propositionen lämnar i det hänseendet inte någon vägledning. Det finns därför anledning tro att behandling med stöd av 2 § LPV i flertalet fall kommer att inskränka sig till en övervakning av att kroppens eget avgiftningssystem arbetar problemfritt samt att omhändertagandet hävs så snart den intagne är avgiftad och återställd till normala biokemiska funktioner. Det innebär att behandlingstiden regelmässigt torde bli mycket kort, i allmänhet troligen bara någon vecka. Att återfallsrisken efter en så kort vårdtid är överhängande ligger i öppen dag. Det kan därför befaras att åtskilliga missbrukare kommer att underkastas upprepade kortvariga behandlingsperioder, som inte blir annat än högst temporära avbrott i ett i övrigt kontinuerligt missbruk, utan att dessa vårdinsatser ens på kort sikt kan förväntas leda till någon rehabilitering eller över huvud taget någon förbättring i missbrukarens sociala situation. Ett alkohol- eller narkotikaberoende kan otvivelaktigt vara uttryck för eller i sig själv ha lett till ett psykiskt sjukdomstillstånd. I vissa sådana fall kan psykiatrisk vård beredas redan med stöd av 1 § LSPV. Sådan vård är inte i och för sig tidsbegränsad. I den mån avsikten är att åtminstone en stor del av de missbrukare som betecknas som psykiskt sjuka och vårdas med stöd av LSPV i stället skall omhändertas enligt 2 § LPV, torde förslaget innebära en försämring av behandlings- och rehabiliteringsmöjligheterna. En vårdtid är alltför kort för att i dessa fall möjliggöra någon form av adekvat behandling i överensstämmelse med vetenskap och beprövad erfarenhet när det gäller dessa sjukdomstillstånd. Några realistiska möjligheter att åstadkomma bestående behandlingsresultat kommer därför inte att finnas. Det kommer t. ex. inte att ges möjlighet till ens en kortare tids vistelse i ett s. k. terapeutiskt samhälle eller i andra behandlingskollektiv, de enda vårdformer som har visat sig fruktbärande vid behandling av svårt nedgångna missbrukare. De behandlingsplaner som socialnämnderna enligt förslaget till LPV skall upprätta under loppet av i samarbete med läkare och patient kommer även i dessa fall att sakna reellt innehåll. LPV-förslaget kan komma att medföra direkta risker för de personer det är avsett att hjälpa. Alkohol- och narkotikamissbrukare behöver ofta söka hjälp inom kroppssjukvården eller den psykiatriska vården för sjukdomar, skador eller störningar som de har ådragit sig till följd av missbruket. Genom att varje läkare enligt förslaget får rätt att utfärda vårdintyg kommer många svårt skadade eller sjuka missbrukare att hålla sig borta från sjukvården av rädsla att bli tvångsomhändertagna enligt 2 § LPV. En följd av detta kan bli att dödligheten bland missbrukarna ökar i stället för att minska. Enligt lagförslaget skall det nuvarande ansökningsförfarandet vid tvångsintagning enligt LSPV eller nykterhetsvårdslagen avskaffas. Därmed försvinner emellertid ett visst mått av rättstrygghet och möjligheter till insyn i intagningsförfarandet. De anhörigas rätt att initiera en undersökning för utfärdande av vårdintyg enligt LSPV eller meddelande av intagningsbeslut enligt nykterhetsvårdslagen upphör, vilket innebär att de anhöriga i fortsättningen tvingas att göra polisanmälan om brott -1, ex. misshandel eller olaga hot - för att värja sig mot de övergrepp de kan utsättas för av missbrukaren. Inte heller de anhörigas behov av rättstrygghet tillgodoses således genom LPV-förslaget på ett tillfredsställande sätt. Lagförslaget företer också uppenbara lagtekniska brister som kan inverka menligt på rättssäkerheten. Indikationerna för omhändertagande enligt 2 § LPV är oklara. De grundläggande rekvisiten beroende av alkohol eller narkotika och trängande behov av avgiftning och annan psykiatrisk vård har inte definierats eller preciserats i lagmotiven. Den läkare som har att bedöma om en person är i behov av vård enligt 2 § LPV kommer att stå helt utan vägledning. Det finns därmed en allvarlig risk att praxis när det gäller utfärdande av vårdintyg kommer att utvecklas helt olika i olika delar av landet. En sådan utveckling kan inte godtas från rättssäkerhetssynpunkt. Av de skäl som här har anförts bör avslå propositionen i de delar som avser upphävande av nykterhetsvårdslagen och ändringar i LSPV och i stället hos regeringen begära tillsättandet av en parlamentarisk utredning med uppgift att utarbeta förslag till en särskild lag med bestämmelser om tvångsvård av alkohol- och narkotikamissbrukare. Med hänvisning till det anförda hemställs att , med avslag på propositionen 1979/80:1 i de delar den avser upphävande av lagen (1954:579) om nykterhetsvård och ändringar i lagen (1966:293) om beredande av sluten psykiatrisk vård i vissa fall m. m., hos regeringen begär att en parlamentariskt sammansatt utredning tillsätts med uppgift att utreda frågan om under vilka former och på vilka grunder missbrukare av alkohol eller narkotika eller andra berusningsmedel skall kunna oberoende av eget samtycke beredas vård samt att utarbeta förslag till lagstiftning i ämnet. HANS NYHAGE (m) () INGA (vpk)