mot · G2021108 · 1979-01-25 00:00:00 — Ingenting kan fullt ut ersätta familjen som en trygg uppväxtmiljö för barnen. Samhällsutvecklingen har emellertid i grunden förändrat situationen för både föräldrar och barn jämfört med den nuvarande föräldragenerationens förhållanden under den egna uppväxttiden. Arbetslivets krav på välutbildad arbetskraft och ett allt starkare tryck på alla vuxna att förvärvsarbeta under hela sitt verksamma liv har medverkat till denna förändring. Omflyttningar och urbanisering har brutit eller försvårat kontakter mellan föräldrar och barn, med äldre generationer, med släkt, vänner och grannar, kontakter som är viktiga för både trivsel och trygghet. Äktenskapet är en naturlig form för samlevnad mellan män och kvinnor. Äktenskapslagstiftningen syftar till att ge makar ömsesidig social och ekonomisk trygghet. Många väljer emellertid att sammanbo utan att gifta sig. Ett sådant val kan vara grundat pä en genomtänkt livsåskådning. Där så inte är fallet har motiven sannolikt mindre att göra med familjerättsliga regler än med de ekonomiska fördelar det kan innebära att inte vara gift. Inom skatte- och sociallagstiftningen behandlas visserligen numera ogifta sammanboende med gemensamma barn som gifta. Men inom studiestödssystemet är det en klar fördel att inte vara gift. Och för ogifta sammanboende utan gemensamma barn de kan ändå bilda familj tillsammans med barn som båda eller någon av parterna har i tidigare förbindelser kan det ge fördelar även i fråga om skatter och sociala förmåner att avstå frän att gifta sig. Reglerna i dessa system bör ändras i syfte att inte missgynna äktenskapet så som sker. Barn är en stimulans till utveckling, en källa till inspiration och skapande. Barnen är vårt samhälles framtid. Satsningar på våra barn och deras trygghet är att satsa på vår framtid. I den offentliga debatten har länge inte endast från socialistiskt håll gjorts gällande att yrkesarbetet är den enda vägen för människor till mognad och utveckling till självständighet. För att ge främst kvinnor bättre möjligheter till sådan personlighetsutveckling har genomdrivits en ensidig satsning på barnomsorg. De som varit tveksamma till den offentliga barnomsorgen har ihärdigt bearbetats genom ett ständigt ifrågasättande av enskilda föräldrars förmåga att ge sina barn en utvecklande och stimulerande uppväxtmiljö. Det har sagts, och sägs alltjämt, att daghemmen i allt är en bättre uppväxtmiljö än de enskilda hemmen. Var och en som haft vårdansvar för andra människor vet, att sådan erfarenhet är lärorik och utvecklande. Lika säkert vet den som aktivt deltagit i samhälls- och arbetsliv, att de erfa 1978/79: 1108 renheterna är lärorika och utvecklande. Sådana erfarenheter kan aldrig ställas mot varandra; de kompletterar varandra genom att utveckla olika kunskaper och egenskaper hos människan. När människor bibringas uppfattningen att de inte själva har förmåga att ge sina barn god uppväxtmiljö eller att deras egna utvecklingsmöjligheter står i motsats till deras önskan om att ha barn och att bilda och bibehålla en familjegemenskap, då har samhället blivit inte bara barnfientligt utan människofientligt. Många föräldrar har möjlighet och anser det riktigt att, med den hjälp med barnomsorg som står att få, ägna sig åt ett krävande yrkesarbete som de tar ansvar för barn och familj. Andra vill eller orkar inte leva med en sådan dubbelroll och har då rätt att finna det lika naturligt att varva hem- och vårdarbetet med arbete utan för hemmet. Kraven utifrån på föräldrar får aldrig ställas högre än att de också kan bejaka barn och familjegemenskap som en stor och berikande tillgång. De senaste årens befolkningsutveckling utgör en allvarlig tankeställare inför utformningen av den framtida familjepolitiken. En återblick på utvecklingen i de industrialiserade länderna ger vid handen att barnens trygghet alltför ofta har åsidosatts för andra intressen. Förutom att sjunkande födelsetal har ekonomiska eller liknande konkreta orsaker kan de vara uttryck för människors oro för sin egen och sina barns framtid. Förvärvsarbetande småbarnsföräldrar lever ofta under starkt stressande förhållanden. Jäktet mellan hemmet, barnstugan och arbetsplatsen och känslan av att aldrig få tillräcklig tid för barnen medför ofta stora bekymmer och allvarlig samvetsnöd för många. Det överhängande problemet för många är hur de skall kunna förena sin strävan att ge barnen bästa möjliga utveckling med bibehållen ekonomisk trygghet och självständighet. Många barnfamiljer har svårt att nå eller upprätthålla en acceptabel ekonomisk standard, om bara en av föräldrarna förvärvsarbetar. För den ensamstående föräldern är det över huvud taget inte möjligt att själv ta hand om sina barn i hemmet utan att bli långvarigt beroende av socialhjälp. Även män måste få ha barn Kvinnornas förvärvsverksamhet ökar successivt, och långtidsutredning förutser en fortsatt ökning. Detta är en naturlig följd av utvecklingen i samhället utanför familjen. Men de förhärskande attityderna till föräldraskapet har inte följt med i denna utveckling; alltför ofta räknas det med att föräldraskap i praktiken är en angelägenhet huvudsakligen för kvinnor. När en man blir far, förväntas inte detta medföra någon påtaglig förändring av hans möjligheter att deltaga i arbetsliv, utbildning eller samhällsarbete. Men när en kvinna blir mor, räknas det ännu alltför allmänt med att hon inte skall avbryta all verksamhet utanför hemmet utan också därefter bära huvuddelen av ansvaret för familjevården och slutligen använda de krafter hon kan ha kvar till arbete utanför hemmet. Sådana attityder måste motarbetas. Barn är barn inte bara utan . Barn behöver gemenskap med föräldrarna, de behöver föräldrarnas tid och krafter . Män och kvinnor måste få ta gemensamt ansvar, inte bara ekonomiskt utan också praktiskt, för sina barn. Både män och kvinnor önskar sig barn. Både män och kvinnor får barn. De måste få inte bara formella möjligheter utan reella förutsättningar för att också ha barn tillsammans. I och med trepartiregeringens tillträde påbörjades en markant kursomläggning i familjepolitiken, vilken stadfästes i regeringsförklaringen. Trepartiregeringen verkade inom familjepolitiken med det bestämda målet att öka valfriheten för föräldrar och därigenom skapa bättre förutsättningar för barnens trygghet. a. följande åtgärder: Fristående rätt till ledighet för vård av barn infördes. Det innebär att föräldrar som har barn har lagstadgad rätt att förkorta sin arbetstid till normalt . Föräldrar med barn under 1 1/fick rätt till hel tjänstledighet från arbetet. Föräldraförsäkringen byggdes ut med ytterligare och omfattar nu , varav de första åtta ersätts enligt inkomstbortfallsprincipen och den nionde månaden med garantibeloppet (f. n. per dag). Ledigheten kan enligt föräldrarnas egen önskan tas ut under barnets första och kan därvid uppdelas som hel, halv eller tre fjärdedels ledighet. Barnbidraget höjdes två gånger med sammanlagt . Utbyggnaden av barnomsorgen fortsatte. tillkom ca 29 000 platser i daghem och familjedaghem och drygt 9 000 platser i fritidshem och familjedaghem för barn mellan . beräknas ha tillkommit 21 300 platser i daghem och familjedaghem, 18 1978/79. 1978/79: 1108 varav i daghem 15 600, och 6 900 platser i fritidshem samt 3 900 platser i familjedaghem för skolbarn. Regeringen tillsatte en utredning för att se över samhällets stöd till ensamstående föräldrar. Syftet med stödet skall vara att barn till föräldrar som lever åtskilda och barn vars ena förälder saknas skall tillförsäkras levnadsvillkor som så långt möjligt är likvärdiga med dem som gäller för barn med sammanboende föräldrar. En översyn av adoptionsreglerna gjordes i syfte att förenkla möjligheterna att adoptera barn under bibehållen eller förstärkt samhällskontroll. En bred statistisk undersökning inleddes för att utröna orsakerna till den vikande befolkningsutvecklingen. En kommitté, statskontrollkommittén, fick bl. a. i uppdrag att föreslå förändringar i statsbidragssystemet för daghem och fritidshem och se över de statliga normerna för barnstugebyggnader. Full arbetsdag och därtill restider innebär att barn och föräldrar är skilda från varandra varje arbetsdag, dvs. största delen av barnens vakna tid. Tio timmars vistelse borta från hemmet är mycket ansträngande för barnen, i synnerhet om de är i stora barngrupper. För barnens skull är det angeläget att vistelsetiden utanför hemmet minskas. Trepartiregeringen införde därför som ovan nämnts rätt för föräldrar till barn att förkorta arbetsdagen . Men än är det långt kvar innan arbetslivet anpassats så, att alla småbarnsföräldrar verkligen kan avkorta sin arbetstid, särskilt i mansdominerade yrken. Socialdemokraterna är ofta starkt negativa till den växande andelen deltidsarbetande. Men den som väljer att arbeta deltid har oftast andra förpliktelser, vanligen vårdansvar för familjemedlemmar, t ett samhälle präglat av valfrihet måste det finns utrymme att förena detta ansvar med förvärvsarbete. Att deltidsarbete skulle ge sämre möjligheter till personlig utveckling är inte sant. Vårdarbete är också utvecklande, och vårdsansvar som begränsar möjligheterna till heltidsarbete varar dessutom sällan livet ut; långt vanligare är att det varar endast av en människas verksamma liv. Det sägs ofta att en ökad andel deltidsarbetande orsakar organisatoriska svårigheter på arbetsplatserna och leder till effektivitetsförluster. På många arbetsplatser är det säkert fortfarande så. Men på andra håll behöver önskemålen om deltid alls inte komma i konflikt med kraven på effektiv produktion. Det gäller t. ex. arbetsplatser med dyrbar produktionsutrustning, där ett ökat inslag av deltidsarbetande tvärtom kan medföra ett rationellare utnyttjande av denna utrustning. Två sextimmarsskift kan vara mer rationellt än ett åttatimmarsskift. 1978/79: 1108 nerarbeten, där tva personer delar pä och ansvarar för en tjänst, kan leda till större effektivitet i arbetet. Om arbetslivet inte ger utrymme för människors önskan att åta sig värdansvar, kan följden bli vantrivsel i arbetet, ökad frånvaro och därmed minskad produktivitet. Därför är det angeläget att inrätta fler deltidstjänster, även med kvalificerade arbetsuppgifter, som erbjuds både män och kvinnor. Likaså bör systemet med s. k. flextid kunna utvidgas för att göra det möjligt för fler att anpassa arbetet utanför hemmet till arbetet med hem och barn. Moderata samlingspartiet anser att vård av barn är en samhällsnyttig insats, oavsett var vården sker. De insatser stat och kommun gör bör tillkomma alla barn likvärdigt. Samma typ av barnomsorg passar inte alla barn och är heller inte tillgänglig för alla barn. Det förhållandet att en familj fritt väljer eller pä grund av daghemsbrist tvingas acceptera andra former än kommunalt daghem eller familjedaghem får inte leda till att familjen ekonomiskt diskrimineras i jämförelse med andra familjer. Syftet med en vårdnadsersättning är: 1. att markera att vården av egna barn är en samhällsnyttig insats, 2. att ge ekonomiskt stöd åt familjer som vill eller måste leva pä en inkomst, 3. att utjämna den mycket stora och orättvisa skillnaden i ekonomiskt stöd mellan familjer som vill och kan utnyttja barnomsorg och familjer som vill eller måste ordna barnomsorgen på annat sätt. En vårdnadsersättning bör självfallet utformas så, att den inte styr arbetsfördelningen inom familjen. Driftkostnaden för en späd- eller koltbarnsplats beräknas till . Varje daghemsplats subventioneras av staten med i genomsnitt ca . Därtill kommer ytterligare tillskott av kommunala medel. Den enskilde betalar i genomsnitt 4 . per plats och år. Den som helt avstår från förvärvsinkomst för att själv vårda sitt eller sina barn får inte något som helst motsvarande bidrag. Statens bidrag till den kommunala barnomsorgen stiger mycket snabbt, nästa budgetår med ca 1 000 milj. kr. till 3 600 milj. kr. skulle statsbidraget med oförändrade regler och oförändrad utbyggnadstakt uppgå till nära 8 000 milj. kr. En del av den ökningen måste reserveras för en successivt utbyggd vårdnadsersättning. Den nu gällande överenskommelsen mellan staten och kommunerna löper ut med utgång, då etappen 100 000 nya daghemsplatser avses vara klar. Förhandlingar skall tas upp med om ett nytt utbyggnadsprogram för perioden 19821985. 1978/79: 1108 verkliga kvarstående behovet av barnomsorg kunna klarläggas och tillgodoses, måste småbarnsföräldrarna få bättre möjligheter att välja. Vid förhandlingarna bör således regler för en successivt utbyggd vårdnadsersättning kunna beaktas. Skulle vilket knappast är troligt alla föräldrar ändå i oförändrad omfattning föredra daghem eller familjedaghem, får kommunerna, via högre avgifter från dem som uppbär vårdnadsersättning, tillbaka från föräldrarna vad som inte utgått i statsbidrag. Om däremot vårdnadsersättningen leder till att fler föräldrar föredrar att själva ordna för barnen, faller motsvarande utbyggnadsbehov bort, och kommunerna kan lättare tillgodose den verkliga efterfrågan. I nuvarande statsfinansiella och samhällsekonomiska läge är det inte möjligt att utge en vårdnadsersättning som ens tillnärmelsevis skulle ekonomiskt likställa arbetet med vård av egna barn med annat arbete. Även en mer blygsam ersättning måste införas i etapper, om inte belastningen på budgeten skall bli för stor. Vi föreslår att en allmän vårdnadsersättning, som en fortsättning pä föräldraförsäkringen, införes fr. o. m. och successivt utökas så att den för familjer med barn födda fr. o. m. 1983 kommer att gälla barnets tre första levnadsår. Med utgångspunkt i att föräldrapenning utgår föreslår vi följande utbyggnadsplan: Familjer med barn födda 9+ 9 månader till 18 månaders ålder 1982 9 + 21 30 Reglerna för föräldraförsäkringen medger också övergång från föräldrapenning till vårdnadsersättning efter sjunde eller åttonde månaden, varvid vårdnadsersättning upphör innan barnet fyller . I gengäld har föräldrarna då kvar motsvarande del av föräldraförsäkringen, som kan utnyttjas när som helst t. o. m. barnets första skolår. För att alla föräldrar, som vid ikraftträdandet har barn , skall få någon del i den föreslagna reformen, bör familjer med barn födda eller enligt en särskild övergångsbestämmelse tillföras vårdnadsersättning för två resp. . Vårdnadsersättning bör utgå lika för alla familjer med barn med ett belopp motsvarande garantinivån i föräldraförsäkringen, f. n. Ersättningen bör vara skattepliktig. I en tvåförälderfamilj bör den utbetalas till och beskattas hos den som helt eller delvis avstår från förvärvsarbete eller i de fall båda föräldrarna heltidsarbetar den som handen lägsta inkomsten. 1978/79: 1108 Det är angeläget att arbete med vård av egna barn ger pensionsrätt. Den föreslagna vårdnadsersättningen är emellertid inte tillräckligt stor för att ensam ge pensionspoäng inom ATP. Det kan vidare ifrågasättas om den som väljer att, trots vårdnadsersättningen, förvärvsarbeta på heltid bör ha pensionsrätt utöver den som grundas på arbetsinkomsten. Slutligen måste det, om vårdnadsersättningen skall ge pensionspoäng som annan inkomst, övervägas hur och av vem pensionsavgiften skall erläggas. Dessa frågor bör särskilt utredas. Det finns god tid för en sådan utredning, eftersom ingen på vårdnadsersättningen grundad pensionsrätt behöver beräknas förrän vid utgången av 1980. I avvaktan härpå är det viktigt att arbetet med vård av småbarn ger rätt att beräkna pensionsår inom ATP även då inkomsten inte är tillräcklig för att ge pensionspoäng. I skatteavsnittet av denna motion föreslås att det nuvarande förvärvsavdraget skall kompletteras med viss avdragsrätt för styrkta, nödvändiga barntillsynskostnader. En sådan avdragsrätt är nödvändig för att inte marginaleffekterna på vårdnadsersättningen skall bli orimligt stora för familjer som väljer att bekosta barnomsorgen på annat sätt än genom att en av föräldrarna själv stannar hemma. Eftersom ett av syftena med vårdnadsersättningen är att minska subventionsklyftan mellan familjer som har och icke har plats i barnomsorg, bör föräldraavgiften i daghem och familjedaghem för barn med vårdnadsersättning höjas med ett belopp som motsvarar nettobehållningen av vårdnadsersättningen. Vi anser det mer angeläget att snart börja utveckla en vårdnadsersättning än att nu övergå från garantinivå till full inkomstbortfallsersättning för den nionde månaden i föräldraförsäkringen. Den sistnämnda förändrigen, som skulle kosta 180 milj. kr. för helt budgetår, bör därför t. v. anstå. Kostnaderna för vårdnadsersättningen kan beräknas till 25 milj. kr. /80 (endast ersättning enligt övergångsbestämmelsen). Därefter stiger kostnaderna år för år till ca 2 400 milj. kr. brutto , när systemet utvecklats till funktion, dvs. Av bruttokostnaden kan ca hälften beräknas återgå i form av skatt och reducerade bostadsbidrag. Nettokostnaden för staten blir sålunda ca 1 200 milj. kr. Som vi närmare utvecklat ovan anser vi att det beloppet skall täckas inom ramen för det statsanslag till barnomsorg som annars 1985 skulle uppgå till nära 8 000 milj. kr. och på vilket det kommer att ställas motsvarande mindre anspråk just genom införandet av en vårdnadsersättning. Det är föräldrarna inte stat och kommun som skall avgöra vilken form av omsorg som är bäst för barnen. Familjen skall ha valfri 1978/79: 1108 het mellan olika former av kollektiv och enskild omsorg. För manga blir någon form av kollektiv omsorg då det naturliga valet, och statens och kommunernas uppgift blir då att tillse att sådan finns och att den har så god kvalitet som möjligt. För många andra blir andra former det naturliga valet, och statens och kommunernas uppgift blir då att se till att familjerna har de ekonomiska förutsättningarna för detta. Valfriheten måste successivt vidgas och förbättras. Barnomsorgen får inte byggas ut snabbare än att tillgången pä utbildad personal kan säkerställas. Personaltätheten måste anpassas efter barnens behov, varvid hänsyn bör tas till förekomsten av barn med särskilda behov, barngruppens ålderssammansättning och lokalernas utformning. En jämnare ålders- och könsfördelning bland personalen inom barnomsorgen bör eftersträvas. Erfarenhet av vård av egna barn bör tillmätas större betydelse vid intagning till förskollärar- och barnskötarutbildning. Tillgången på psykologisk förkunskap inom förskolan bör förbättras. Pensionärer bör erbjudas möjligheter att deltaga i barnomsorgen som frivilliga medarbetare, till ömsesidigt utbyte för båda generationerna. För barnen och föräldrarna är det viktigt att föräldrarna vet hur barnens vardag ser ut. Alltför ofta finns en osäkerhet mellan föräldrar och personal i barnomsorgen. En större föräldramedverkan i barnomsorgen motverkar denna osäkerhet som är till förfång för barnen. Men det är också angeläget att det finns ett pedagogiskt program för verksamheten i förskolan, dels som ett stöd för personalen i dess arbete, dels för att föräldrar skall veta vilka krav och förväntningar de kan ha på förskolan. Statens och kommunens ansvar för kvaliteten i barnomsorgen måste givetvis också omfatta familjedaghemmen. Att ta hand om andras barn är lika litet för dagbarnvårdare som för förskolepersonal detsamma som att ta hand om sina egna barn. Dagbarnvårdare bör därför alltid ges en introduktionsutbildning och sedan garanteras möjlighet att delta i fortbildning av samma slag som riktar sig till övrig personal i förskolan. Dagbarnvårdarna bör också få möjlighet till kontakter med daghemmen på sätt som sker i de öppna förskolorna. Därmed okar förutsättningarna inte bara för en god kvalitet i all barnomsorg utan också för rekrytering av dagbarnvårdare som personal i förskolan i de fall dagbarnvårdaren önskar utöva detta slag av arbete utanför hemmet. För att barnomsorgen skall fungera tillfredsställande för föräldrarna är det nödvändigt att föräldrarna också kan få hjälp av barnvårdare som tar hand om barnen när barnen eller deras vårdare är sjuka. Det är angeläget att också de föräldrar som själva ordnar sin barnomsorg får tillgång till barnvårdare när barnens ordinarie vårdare blir sjuk. Denna del av barnomsorgen är särskilt viktig för de ensamstående föräldrarna vilkas möjligheter att förvärvsarbeta annars allvarlig försvåras. 1978/79: 1108 Utbyggnaden av barnomsorg är en av de största ekonomiska satsningar som görs inom den offentliga sektorn. Det är dä av största vikt att de resurserna utnyttjas på sådant sätt att de kommer så många till godo som möjligt. Det är också nödvändigt att hushålla med resurserna. De daghem som uppförs bör byggas på ett sådant sätt att de senare kan användas för andra ändamål när befolkningsstrukturen inom ett bostadsområde förändras. De statliga normerna för barnstugors utformning har hindrat många kommuner att efter upprustning använda redan befintliga lokaler som daghem. Kommunerna bör själva i större utsträckning få avgöra vilka lokaler som skall användas för daghemsändamål och hur dessa skall utformas och utrustas. Det förslag som framlagts av den av trepartiregeringen tillsatta statskontrollkommittén, som leder till en minskad detaljstyrning av kommunerna, bör genomföras. Statsbidragen och kommunernas barnstugeplaner De statliga bidragen till barnomsorgen är utformade så att de i första hand stöder anordnande av barnomsorg i daghem och fritidshem. Kommunerna har i allmänhet ökat antalet platser i barnomsorgen främst genom att bygga daghem. Trots stor efterfrågan på platser i familjedaghem, har dessa önskemål ofta fått stå tillbaka för satsningen pä daghemmen. Daghem är för samhället en totalt sett dyrare omsorgsform. Särskilt kostnadskrävande är daghemsplatser för de minsta barnen. Bade för barnen och för stat och kommuner är familjedaghem i många fall att föredra för de minsta barnen. För barnen därför att barngruppen dä är mindre. Även om det är mycket positivt för barn i alla åldrar, även för de små, att ha relationer till andra människor än den egna familjens medlemmar, blir det lugnare för dem om de kontakterna inte blir för många. För stat och kommuner därför att man utan ökade kostnader kan komma närmare målsättningen att anordna barnomsorg för alla barn, vilkas föräldrar önskar sådan. Också för skolbarnen bör man söka att i större utsträckning finna familjedaghem, främst därför att de barn som inte får plats i fritidshemmen inte skall stå helt utan omsorg . För kommunerna är det ofta dyrare att anordna barnomsorg i familjedaghem för barn mellan , trots att denna omsorgsform totalt sett är mycket billigare för samhället. När den av trepartiregeringen tillsatta arbetsgruppen med uppgift att utvärdera de statliga bidragen till familjedaghem, färdtjänst och social hemhjälp är färdig med sitt arbete, bör dess slutsatser beträffande familjedaghemmen samordnas med resultatet av den tidigare omnämnda statskontrollkommitténs arbete och förslag till förändrat bidragssystem till barnomsorgen fram Man bör därvid överväga att införa ett system där de statliga bidragen utgår per anordnad plats totalt i barnomsorgen, då ett sådant system dels främjar en ansvarsfull hushållning med samhällets resurser och därmed skapar möjligheter att på bästa sätt tillgodose behoven av barnomsorg, dels skapar likställdhet mellan olika barnomsorgsformer. Alla av tillsynsmyndighet godkända barnstugeplatser skall ingå i kommunernas barnomsorgsplaner, dvs. också och frikyrkornas förskoleverksamhet och också om huvudmannaskapet är enskilt. Situationen för flerbarnsfamiljerna är ofta bekymmersam, även om de på papperet har hyggliga inkomster. En anledning härtill är att beskattningen inte tar hänsyn till den faktiska skatteförmågan, en annan att bostadsbidragen börjar trappas av vid en och samma inkomst från . helt oberoende av barnantal. Dessa bidrag kan i flerbarnsfamiljerna t. o. m. vara helt avtrappade innan ens existensminimum* uppnåtts.