mot · G2022590 · 1979-04-19 00:00:00 — 1978/79 2590-2595 med anledning av propositionen 1978/79:187 om huvudmannaskapet för fjällsäkerheten m. m. Fjällvärlden har varit intressant och lockande för människor , som den ingivit respekt. Intresset har ökat markant de sista decennierna. I fjällen vill man uppleva rekreation och naturupplevelser-hit förlägger man sin semester och ledighet. Allt talar för att fjällvistelser blir än mer omfattande . För det talar längre semester, snabbare kommunikationer, t. ex. ökad flygfrekvens till fjällområdena, och en avsevärd utbyggnad av turistanläggningarna. är väl lottat som har en sådan fjällnatur som ger dessa rekreationsmöjligheter både för svenskarna och med all säkerhet i en växande omfattning även för människor nere i . Den orörda naturen nere i blir mindre och mindre i areal räknat, varför fjällområdena uppe i blir än mer åtråvärda . Tyvärr är fjällvistelser förenade med inte obetydliga olycksrisker; särskilt är detta en företeelse . Många är de människor som fått sätta livet till när t. ex. snöstormen hänsynslöst gått fram över fjällvärlden. Vid oväder i fjällen är risken stor att skidåkande människor går vilse eller utsätts för svårartade frostskador. Fjällvistelse kräver på så sätt flera människoliv. Detta är fjällvärldens tragiska sida. Information och kurser om hur man skall bete sig i fjällen har varit vittomfattande men tydligen inte tillräckliga. Har kanske t. o. m. fjällvandrare fått felaktig information? Ja, så mycket kan man nog vara enig om att informationen inte alltid har varit samstämmig. Den information som lämnats till fjällvandrare har huvudsakligen kommit från och Skid- och . Det är organisationer som gjort mycket för att skapa intresse för fjällen och fjällvistelser. Deras ambition att skapa fjällsäkerhet skall givetvis inte ifrågasättas, och åtskilligt av fjällsäkerhet har också lärts ut av dessa organisationer. Men vad man saknar är en samordnad information och en samstämmig sådan. Det förekommer att den lokala fjällbefolkningen tar avstånd från de råd och anvisningar som lämnats av dessa organisationer. I en del fall har också stark kritik riktats mot de kurser i fjällkunskap som anordnats. Utbildning av färdledare som medföljer på turerna i fjällen bör också prioriteras. har väntats på en samordning av fjällsäkerheten, och därför hälsas 1 1978/79. propositionen 1978/79:187 med tillfredsställelse. Det lagda förslaget tror jag skall komma ett stycke på vägen för att flen bättre fjällsäkerhet. Jag vill dock framföra några ytterligare synpunkter med anledning av propositionen. Det föreslagna fjällsäkerhetsrådet får bl. a. till uppgift att vidtaga åtgärder i fråga om information och utbildning. Skall detta råd få full effekt är det nödvändigt att all information samordnas och granskas så att den kan godkännas av alla parter. Den ordning som i viss mån råder då man konkurrerar med varandra om informationsutgåvor kan inte längre få råda. Det kan vara ett spel med oskyldiga människors liv som insats. De flesta olyckor som inträffar i fjällen beror på att människor överraskats av storm och dåligt väder och inte kan uppnå ett tillförlitligt skydd. Litteratur och trycksaker har lärt ut till allmänheten att det är näst intill ofarligt att gå i fjällen om man bara har vindsäck och spade med sig. Erfarenheterna från de senaste olyckorna i Jämtlandsljällen visar entydigt på samma sak: nedgrävning kan gå bra i fint och medelsvårt väder, men när vinden blir för hård är det omöjligt att gräva ett fullgott skydd. Även om man skulle lyckas med detta tycks skyddet snabbt förstöras av vinden. Vindsäckens betydelse har överbetonats. Den bör ses som ett bra skydd för korta uppehåll. Den är helt olämplig att sitta i och vänta på att ett oväder skall gå över. Det är också farligt att sätta sig i en vindsäck och vänta på hjälp från fjällräddningen. Vid de senaste olyckorna har tre personer frusit ihjäl medan de suttit i vindsäckarna och väntat. Detta trots att fullt korrekta färdmeddelanden har funnits. Om man sammanställer de erfarenheter som finns kan man bara dra en slutsats. Fasta tillförlitliga vindskydd utplacerade på lämpliga avstånd vid lederna tycks ge större säkerhet i fjällen än någon annan av de säkerhetsanordningar som prövats. Ett gammalt förslag, som kanske ursprungligen väcktes av "Spökis , är att bygga vindskydd vid lederna med högst mellanrum. Då skulle de som råkar ut för storm och dåligt väder ha en rimlig chans att komma i säkerhet innan det var . En satsning på att bygga flera vindskydd vid de redan befintliga lederna borde därför anses som viktigast. bör man givetvis undersöka vilka andra möjligheter som finns att öka säkerheten. Såväl i fjällsäkerhetsutredningen som i propositionen har framhållits att en utbyggnad av hjälptelefonnätet är oerhört viktigt för fjällsäkerheten. Man bör i det sammanhanget se tillbaka på de olyckor som hänt i . Vid båda tillfällena har de aktuella telefonerna varit ur funktion. Den senaste olyckan, natten till den 26/3 1979, då en kvinna omkom vid leden mellan Stensdalstugan och Gåsenstugorna, måste anses helt ha berott på att inte hjälptelefonen fungerade. Även vid olyckan i den 23-25/2 1978 visade det sig att hjälptelefonen även då spelade en ödesdiger roll. Vid uppehållet i Lunndörrstugan gjorde ledaren för Växjögruppen fruktlösa försök att nå förbindelse med omvärlden både med kommunikationsradion och hjälptelefonen men misslyckades. Man kunde därför ej anmäla ankomst till stugan och inte heller när man gick därifrån. Det är mycket troligt att en räddningsaktion i detta fall hade kommit i gång om man fått kontakt utåt innan gruppen lämnade Lunndörrstugan, kaske till och med så tidigt att alla kommit ur stormen utan skador. Såväl telefonerna i Lunndörrstugan som i Gåsenstugorna är trådbundna med två telefoner på samma linje. Det är därför troligt att felen har berott på samma omständigheter i båda fallen. Det måste därför anses långt viktigare att en genomgripande förbättring av det redan befintliga hjälptelefonnätet kommer till stånd innan en utbyggnad företages. Jag finnér att propositionen alltför kategoriskt förordar en utbyggnad, vilken givetvis måste till. I fjällsäkerhetsutredn ingen som bifogas propositionen fastslås att ansvaret för den egna fjällsäkerheten först och sist tillkommer den enskilde. och har utgivit en broschyr på uppdrag av och bekostad av statsmedel där andemeningen är densamma. "Välkommen till fjälls - men ansvaret är ditt ropar rubriken. Jag är fullt införstådd med att den enskilde fjällturisten har ett ansvar när han ger sig ut på lederna i fjällen. Ingen kan fordra att samhället fullt ut kan garantera fullkomlig säkerhet i en snabbt väderföränderlig fjällvärld. Men samhället kan aldrig komma från sitt delansvar. Vi vet att t. ex. fjällkommunerna - med all rätt - "lockar till sig" turister, vilka på sitt sätt svarar för att "höja omsättningen i kommunen. Det är en fullt riktig åtgärd från kommunernas sida. Dessa glesbygdskommuner behöver ett välförtjänt tillskott från turismen, som denna turism medverkar till att stärka folks hälsa och välbefinnande. Samhället måste ha ett ovillkorligt ansvar för att denna turism blir så olycksfri som möjligt. Samhället måste ha ett bestämt ansvar för att hjälptelefoner i övernattningsstugor verkligen fungerar när de behöver användas. Om de tillfälligtvis är ur funktion måste det ingå i samhällets ansvar att de turister som går ut på tur i fjällen blir upplysta om att telefonerna inte fungerar. Det gäller givetvis också hjälptelefoner i vindskydd och varde än finns placerade. Sjöfarande blir ju varnade om t. ex. en fyr är ur funktion. Samhället måste också ha ansvar för att alla anordningar som inrättats till hjälp och skydd för fjällturister verkligen fungerar när de behöver använ 1* 1978179. Samhället bör också se till att inte utrustning för fjällvandrare marknadsförs på ett sådant sätt att den ger turisten en falsk säkerhetskänsla. Ett exempel på sådant är just fjällsäkerhetspaketet som har hyrts ut till turisterna. En person som hyrt ett säkerhetspaket bör ju sedan kunna känna sig trygg. De olyckor som inträffat har ju klart visat att man inte var säkrare med dessa paket. Med hänvisning till ovanstående hemställs att vid behandling av propositionen 1978/79:187 beaktar de synpunkter som anförts i motionen beträffande 1. information och utbildning, 2. leder, 3. polisens hjälptelefoner, 4. ansvarsfrågor.