mot · G2021150 · 1979-01-24 00:00:00 — av m. fl. om en översyn av skattelagstiftningen inom jordbruk och skogsbruk Det socialdemokratiska partiet eftersträvar ett från hela folkhushållets synpunkt effektivt utnyttjande av de produktionsresurser som står till jordoch skogsbrukets förfogande. Marken är en av de viktigaste av dessa resurser. Det är därför angeläget att motverka spekulation med jordbruks- och skogsmark och därav betingad prisstegring. Åkerarealen i uppgår till ca 3 miljoner ha. Därav ägs av enskilda, av kyrka och kommun, av staten och av aktiebolag. Landets jordbruk är fortfarande till övervägande del uppdelat i en ägostruktur med små enheter. Samma är förhållandet med de kombinerade skogs- och jordbruksfastigheterna. Medelarealen åker per brukningsenhet var enligt lantbruksregistret fortfarande så lågt som 22 ha. Stora variationer förekommer dock inom riket. Inom vissa län är medelarealen så låg som 11 ha per brukningsenhet. Ytterligare belysande är att av landets 131 949 enheter fanns 55 241 enheter med en åkerareal mellan 2,1 och 10 ha och 42 385 enheter med en åkerareal mellan 10,1 och 20 ha. I storleksgruppen mellan 30,1 och 50 ha fanns endast 15 384 enheter. Fastighetsstrukturen i skogsmarken är i stort sett likartad den inom jordbruket och kännetecknas i betydande grad av en längre gående splittring än vad som är önskvärt i dagens skogsbruk. Den privatägda skogsmarken som utgör av hela skogsmarksarealen och värdemässigt och med avseende på produktionskapaciteten - är uppdelad på många och små företag. De olika företagen och brukningsområdena - skiftena och behandlingsytorna-är därför i betydande utsträckning mindre än vadsom är lämpligt. Företagsstorleken inom privatskogsbruket framgår av följande sammanställning. Produktionsenheter % av antalet % av arealen 0- 25 ha 58 15 25-100 ha 34 39 100- ha 8 46 (Källa: skogspolitiska utredningens betänkande SOU 1973:15). Som framgår av det anförda är den hälft av den svenska skogsarealen som är i privat ägo fördelad på ett mycket stort antal ägare - ca 240 000. framgår att många av enheterna är små och på grund därav samt på grund av form och belägenhet svåra att utnyttja rationellt. Bakgrunden till denna olyckliga ägostruktur är de tidigare förhållanden som ställde stora anspråk på skogs- och jordbruk som försörjningsunderlag. Förhållandena ledde till en intensiv hemmansklyvning. Ägandet av skog som nödvändigt försörjningsunderlag har kraftigt förändrats . Många kombinerde skogs- och jordbruk har lagts ned. På ett stort antal gårdar med mindre andel jordbruksmark har jordbruksdriften lagts ner eller jordbruksmarken utarrenderats. Antalet brukningsenheter med skog utan åker eller med åkern utarrenderad (här benämnda skogsgårdar) har fördubblats. Detta har medfört att antalet skogsgårdar var ungefär lika stort som antalet kombinerade företag . Om de senaste årtiondenas utveckling fortsätter som , kommer andelen skogsgårdar 1985 att vara . Av dagens skogsgårdsägare bor bara omkring hälften på brukningsenheten. Av de ca 250 000 brukningsenheterna med skog ägdes av dödsbon. Bland skogsgårdsägarna återfinns hos dödsbon a. En hel rad aspekter kan läggas på denna utveckling. Den har bidragit till landsbygdens avfolkning. En stor del av skogsmarken ägs av personer som inte är beroende av skogen för sin sysselsättning. Värdestegringen på skogsmark har gjort skogsägarna förmögna. I stora delar av landet är det en förutsättning för ett bestående jordbruk och för att motivera långsiktiga investeringar att en genomgripande strukturrationalisering äger rum. Den yngre generationen jordbrukare har andra krav på företagets storlek och bärkraft samt på rationalitet och arbetsmiljö än den äldre generationen. Strukturrationaliseringen kan ske antingen genom inköp av åker och skog eller genom att åkermarken får disponeras som sidoarrende. Storleksökningen genom tillköp har varit blygsam i stora delar av landet beroende på ett lågt utbud av fastigheter. Utbudet har varit betydligt lägre än efterfrågan, med en stark markprisstegring som resultat. Fastighetspriserna är så höga att de ofta inte motsvarar avkastningsvärdet. Som exempel kan nämnas priser på jordbruksmark på . Det passiva markägandet har starkt bidragit till den kraftiga prisstegringen på skogs- och jordbruksmark. Det förhindrar dessutom en nödvändig strukturrationalisering. Det kan finnas många skäl till att man köpt och vill behålla skogs- och jordbruksfastigheter eller vill behålla redan tidigare ägda, utan avsikt att själv vara eller bli jord- eller skogsbrukare. Det kan bero på släkttradition, att egendomen har ett affektionsvärde, att man vill ha den som fritidsbostad eller är intresserad av jakt och fiske. Det är också mycket vanligt att skälen är av mera spekulativa privatekonomiska motiv. Det privatekonomiska värdet kan bl. a. ligga i att överföra en gård som förmögenhet till sina barn. Affektionsvärdet ligger då i ett förväntningsvärde som man vill överföra till nästa generation. Andra avsikter med ägoinnehavet är ofta att spekulera i dels värdebeständighet, dels stigande fastighetspriser, vilket tillsammans ökar ägarens reala förmögenhet. Men det kan också finnas andra privatekonomiska motiv till fastighetsinnehavet. Man kan få en årlig inkomst genom t. ex. uthyrning eller ha andra privatekonomiska fördelar av den, vilka minskar levnadskostnaderna. Man kan investera kapital och inkomster från annan förvärvskälla i fastigheten och därigenom slippa beskattning med en ökande förmögenhetstillväxt som följd. Från lantbrukarhåll hävdas att sambandet mellan ägande och brukande av jorden har stor betydelse när det gäller att bygga upp bärkraftiga enheter. Att brukaren långsiktigt kan förfoga över marken när han planerar investeringar måste garanteras, oberoende av om brukandet grundar sig på ägande eller arrende. Med utgångspunkt i dessa krav och ovan beskrivna utveckling kan man konstatera att nuvarande förhållanden långt ifrån är tillfredsställande. Andelen arrenderad uppgår till ca 40 96. Situationen belyses ganska bra av följande exempel. 1 motioner till 1976 redovisar t. ex. länsförbundet i att inom stora delar av länet ägs nu hälften av den enskilda marken av sterbhus och utbor. I vissa områden är siffran för dessa ägarkategorier så hög som 60 till 70 96. Av en utredning över ägarförhållandena i framgår att av den enskilt ägda åkermarken i länet ägs 26 96 av personer som bor utanför den församling där fastigheten är belägen. Motsvarande siffra förden enskilt ägda skogsmarken är 41 96. Av enskilt ägd skogsmark i hela landet ägs ca hälften av personer som inte bebor fastigheten. I utgjordes 84 96 av den jordbruksareal som bytte ägare av släktförvärv. Av de nya ägarna var heltidslantbrukare; 20 96 brukade jorden på halvtid och brukade den inte alls. Den beskrivna utvecklingen innebär allvarliga risker för framtiden. Den enskilde bonden får i ökande utsträckning förlita sig till arrenden med bl. a. som följd att de långsiktiga investeringarna minskar. Ägande utan behov att utnyttja jordbruksfastigheten som försörjningsunderlag torde i de flesta fall innebära sämre utnyttjande av markens produktionsförmåga. innebär ofta nämnda ägarförhållanden att investeringarna i mark och byggnader är mycket låga. Undantag utgörs av fastigheter där långsiktiga arrendekontrakt kan åstadkommas. Förhållandena blir ännu mer svårbemästrade i de talrika fall då ägandet av en fastighet är uppdelat på ett stort antal personer. Ägarna till sådana fastigheter är fotast intresserade av att få inägomarken hävdad men är i allmänhet inte benägna att upplåta marken på långsiktigt arrende. För att över huvud taget kunna bibehålla ett aktivt jordbruk inom stora delar av landet och för att kunna leva upp till den av fastlagda politiska målsättningen, måste en fortsatt strukturrationalisering stimulers. Tillskapandet av bärkraftiga jordbruk eller kombinerade jord- och skogsbruksfastigheter är en förutsättning för att yngre brukare skall vara benägna att satsa på jordbruk. Nuvarande ägareförhållanden utgör en effektiv spärr för en nödvändig strukturrationalisering. Rent allmänt måste sådant ägande av realkapitalet jord och skog som utgör hinder för en positiv sysselsättningsutveckling i olika bygder bedömas som olämpligt från samhällets synpunkt. Att äga mark måste innebära ansvar för att främja sysselsättning och ett i övrigt godtagbart resursutnyttjande. En rad åtgärder har vidtagits för att åstadkomma förbättringar i ägostrukturen och för att åstadkomma bättre och rationellare produktionsförutsättningar. avlämnade sitt betänkande (SOU 1977:93). Proposition med anledning därav kommer att föreläggas . Samma utredning har också lagt fram förslag om en ny skötsellag för jordbruksmark (vanhävdslag). har lagt fram ett delbetänkande (SOU 1978:36) innehållande förslag om förbättrat besittningsskydd för jordbruksarrendatorer. Kommittén avser att lägga fram ytterligare förslag som kommer att förbättra jordbruksarrendatorernas rättsliga ställning och som kan komma att underlätta investerings- och rationaliseringsverksamheten på arrendegårdarna. har under föregående år (SOU 1978:6 och 7) lagt fram förslag om en skärpning av skogsvårdslagstiftningen. har i promemoria framlagt förslag om aktivare fastighetsbildning inom jord- och skogsbruket. Av promemorian framgår att inom vissa delar av landet förekommer mycket otillfredsställande strukturförhållanden. Dålig struktur, såvitt avser jordbruksmarken, inverkar negativt på intresset för ett aktivt brukande och för ofta med sig dålig hävd. Största strukturproblemen finns dock beträffande skogsmarken. Ägosplittringen av skogsmarken är ett påtagligt hinder för ett fullgott ekonomiskt utnyttjande av skogstillgångarna. Dessa problem berör främst privatskogsbruket. Man kan konstatera att av skogs- och jordbruksföretagen i landet ägs av tre eller flera delägare eller av dödsbon. Det är främst förslagen i jordförvärvsutredningen och i lantmäteriverkets promemoria som är ägnade att förbättra jord- och skogsbruksmarkens ägostruktur. Trots att jordförvärvsutredningen lägger fram förslag till flera förändringar i nuvarande jordförvärvslag, vilka är ämnade att främja strukturrationaliseringen och förhindra att skogs- och jordbruksmarken överförs i passiva brukares ägo, torde förslagen endast ha marginell betydelse för att motverka nuvarande utveckling. Orsaken är den stora andelen släktförvärv, vilka är undantagna förvärvsprövning enligt jordförvärvslagen. Utredningens undersökningar visar att jordförvärvslagen blivit tillämplig på en allt mindre del av förvärven. Av antalet prövade förvärv (exkl. statens) prövades . Samma procenttal gäller beträffande arealerna. Bakom denna utveckling ligger släktförvärvens starkt ökade betydelse. Marknaden för jord- och skogsbruksfastigheter har delats upp i en stor släktförvärvssektor och en liten sektor dit den marknadsmässiga efterfrågan koncentreras och där förvärven, med vissa undantag, tillståndsp rövas. Som vi tidigare framhållit har en allt större del av marken övergått till personer som inte är bosatta på orten och som i ringa utsträckning aktivt ägnar sig åt jord- och skogsbruk. Tendensen är mest utpräglad på skogssidan. gick i släktförvärvsfallen hälften av skogsmarken till personer som inte hade för avsikt att etablera sig som lantbrukare. En fjärdedel av all skogsmark ägs redan nu av utbor. föreslår en begränsning i släktskapsundantagen, så att även syskons och syskonbarns förvärv genom köp, byte eller gåva skall bli föremål för förvärvsprövning. Men även om utredningens förslag i denna del genomförs, kommer ändå sannolikt andelen förvärv som blir föremål för förvärvsprövning att stanna . Utredningen har varit medveten om de begränsade effekter som dess förslag kommer att få beträffande det marknadsmässiga utbudet. Man har också pekat på en rad andra åtgärder som måste undersökas och vidtas för att öka det marknadsmässiga utbudet, bl. a. skattelagstiftningen. En enhällig utredning framhåller: En annan omständignet av betydelse i sammanhanget är att skattelagstiftningen enligt utredningens mening bör utformas på ett sådant sätt att den inte gynnar ägandet av sådant lantbruksföretag som inte har betydelse för ägarens försörjning. Det ligger emellertid utanför utredningens uppdrag att föreslå ändringar i denna lagstiftning. Utredningen anser det angeläget att denna fråga tas upp till prövning i särskild utredning. Flertalet av de till utredningen knutna experterna har i särskilda yttranden understrukit vikten av en reformering av skattelagstiftningen i nämnda avseende. a. framhåller experten : Skattelagstiftningen medverkar på flera sätt till prisutvecklingen och denna faktor får på grund av skattereglernas utformning ökad betydelse vid stark inflation. Vid överlåtelse av en fastighet är minst den del av prisstegringen som svarar mot penningvärdesförändringen helt skattefri, vilket innebär en mycket god avkastning jämfört med en del andra kapitalplaceringsalternativ. Vidare grundas förmögenhetsbeskattningen på ett värde som i princip motsvarar av fastighetens marknadsvärde två till . 1 praktiken har detta förhållande på grund av den fortgående prisökningen inneburit att fastighetskapitalet beskattats efter i genomsnitt bara halva det aktuella marknadsvärdet. Det är uppenbart att en översyn av jordförvärvslagstiftningen endast kan lösa en del av åsyftade problem med höga markpriser och en orationell fastighetsbildning. Oskäligt stigande markpriser drabbar ytterst konsumenterna och utgör ett hinder för personer utan stora ekonomiska resurser att nyetablera sig som jordbrukare. En utredning bör därför tillsättas med direktiv att söka finna metoder för att kunna stoppa prisstegringarna på skogs- och jordbruksmark när marknadspriserna tenderar att överstiga avkastningsvärdet. Anledningen till många spekulationsköp av jord- och skogsbruksfastigheter är att fast egendom betraktas som inflationssäkert realkapital. Därtill kommer att sambandet med ägandet medför skattetekniska förmåner. Dessa förhållanden påverkar benägenheten att avyttra fastigheter som man äger men inte avser att själv bruka. Från samhällssynpunkt är det principiellt oriktigt att skattetekniska förmåner skall vara förknippade med ägande utan samband med brukande av marken. För att förhindra oskälig markvärdestegring och spekulationsköp borde i stället skattesystemet utformas så att det vore ofördelaktigt att spekulera i ägande av mark. Ett sådant system skulle även öka benägenheten att avyttra fastigheter som man redan äger men som man inte avser att själv bruka. Det skulle påskynda och underlätta en nödvändig strukturrationalisering. Vi vill mot bakgrund av det anförda även föreslå att den av oss föreslagna utredningen även får till uppgift att göra en översyn av beskattningsreglerna för ägande av mark utan samband med eget brukande. Beskattningsreglerna bör utformas så att enbart ägande av mark blirekonomiskt ointressant. Det är brukandet och inte ägandet som skall ge avkastning. Utredningen bör vara oförhindrad att pröva och föreslå även andra åtgärder än rent skattetekniska som kan förhindra markprisvärdestegring och öka det marknadsmässiga utbudet av fastigheter. Med hänvisning till vad som anförts hemställs 1. att hos regeringen begär en utredning med uppdrag att se över skattelagstiftningen inom jord- och skogsbruket i syfte att stoppa markspekulationen och öka utbudet av skogsoch jordbruksfastigheter, 2. att i anslutning härtill som sin mening ger regeringen till känna vad som i motionen anförts beträffande utredningens inriktning och syfte. () ()