mot · G30269 · 1979-10-16 00:00:00 — den borgerliga riksdagsmajoriteten avslog vårt krav om en ökning av denna utbildning. Det nuvarande statsbidragssystemet inom barnomsorgen medger i sig en frihet för kommunerna att själva variera insatserna med hänsyn till skiftande behov i olika förskolor. I många fall har emellertid kommunerna svårigheter att svara upp mot dessa behov. Detta är bakgrunden till att vi lagt fram förslag om att komplettera de generella statsbidragen med bidrag till behovsorienterade insatser i forsta hand i förskolans daghem. Vi upprepar vårt förslag om att 50 milj. kr. anvisas för behovsinriktade insatser från /81. Vi hänvisar i detta avseende till vad vi anfört senast i motionen 1978/79:509. Barn har ett stort behov av gemenskap och samvaro med andra barn och av att få förtroende också för andra vuxna än föräldrar. Den gemenskapen är viktig för dem i deras utveckling till fria och självständiga människor. Men om samhällets barnomsorg skall kunna fylla denna uppgift behövs det att staten - utöver den redan beslutade bidragsgivningen - går in med extra medel för att ge kommunerna möjlighet att genomföra erforderliga behovsorienterade insatser i förskolan. Detta är ett viktigt led i arbetet på att förstärka barnomsorgens kvalitet. Därigenom kan man få faktiska möjligheter att särskilt beakta behoven hos de barn som tillfälligt eller kräver speciellt stöd och stimulans. Särskilda medel bör anvisas för detta ändamål, och huvudsyftet skall vara att skapa en i stort sett likvärdig miljö för barnen. Dessa medel bör inte bindas för någon viss typ av åtgärd. Det är tvärtom en fördel att man genom ett utnyttjande för olika personalstödjande åtgärder kan få praktiska erfarenheter för det fortsatta reformarbetet på förskolans område. Det bör därför ankomma på att noggrant följa och utvärdera verksamheten samt delge kommuner och personalgrupper information härom. Våra förslag om på detta sätt behovsinriktade insatser är ett uttryck för vår vilja att sätta barnens behov av stimulans och utveckling i centrum för barnomsorgspolitiken. En viktig del av den kommunala barnomsorgen är familjedaghemmen. Dagbarnvårdarna har numera trygga anställningsvillkor, och mycket av den tveksamhet som funnits gentemot denna tillsynsform har successivt försvunnit. Men insatserna för att göra familjedaghemmen till en allt bättre del av barnomsorgen måste fortsätta. Här krävs bl. a. bättre utbildning. En utbyggnad av den s. k. öppna förskolan är också av betydelse för de barn som är placerade i kommunala familjedaghem liksom för de hemarbetandes barn. Till barnomsorgen i vid mening kan även föräldrautbildningen sägas höra. På förslag av barnomsorgsgruppen skall nu en utbyggnad påbörjas i samband med barns födelse. Vi vill beträffande denna verksamhet erinra om vad vi anförde i motionen 1978/79:2482. I samband med SlA-propositionen infördes ett särskilt bidrag till kommunerna för att ge föreningslivet möjligheter att ordna aktiviteter för barn och ungdom i anslutning till skoldagen. Det var ett led i den socialdemokratiska regeringens strävan att öppna skolan mot samhället och att markera skolans ansvar för eleverna. Efter endast verksamhet slopade den borgerliga riksdagsmajoriteten detta statsbidrag. Därmed försvann också i många fall den verksamhet som föreningarna påbörjat. har redovisat många positiva erfarenheter av verksamheten. Man framhåller bl. Av de redovisningar som kommunerna inlämnat till framgår att verksamheten genomgående har upplevts som mycket positiv. Den resurs som statsbidraget utgjorde var för flertalet kommuner en förutsättning för att aktiviteter inom den allmänna fritidsverksamheten i större utsträckning skulle kunna komma komma igång. Behovet av aktiviteter visade sig vara mycket större än man kunnat förutse och deltagandet har därför varit stort. På låg- och mellanstadiet har deltagandet varit mycket stort, medan intresset varit mindre bland högstadieelever. De elever som deltagit har överlag varit mycket positiva till verksamheten. Att många elever aktiverats som inte tidigare deltagit i organiserad verksamhet ses som speciellt tillfredsställande. Vi har motsatt oss indragningen av statsbidraget till allmän fritidsverksamhet och anser att det bör återinföras från nästa budgetår. avgav betänkandet (SOU 1975:94) Barns sommar, i vilket utredningen föreslog åtgärder för omsorg och fritidsverksamhet för barn och andra lov. Betänkandet har remissbehandlats. Flera organisationer uppvaktade folkpartiregeringen och begä-de att förslag grundat på betänkandet skulle föreläggas . Vi anser att det finns starka skäl att uppmärksamma behovet av sådan verksamhet för barn även . Visserligen har arvsfondsmedel ställts till förfogande för olika försök som kommuner och ungdomsorganisationer bedrivit, verksamheter som gett erfarenheter kring aktiviteter av detta slag. Det är emellertid enligt vår mening nödvändigt och angeläget att frågan nu förs vidare på ett mer aktivt sätt. Det är anmärkningsvärt att man under det borgerliga regeringsinnehavet inte har tagit initiativ i denna riktning. Den nya trepartiregeringens regeringsdeklaration tar inte heller upp frågan. Även om det vuxit fram en annan syn i vad gäller olika former av specialdestinerade statsbidrag får detta inte hindra en utveckling inom det aktuella området. Vi finner det angeläget att regeringen redovisar förslag i anledning av utredningens betänkande och den bedrivna försöksverksamheten. I samband därmed bör man särskilt pröva möjligheten att låta organisationslivet få vidgade uppgifter i vad gäller sommaraktiviteter för barn och ungdom. I propositionen ges en tämligen fyllig redovisning av socialutredningen och pensionärsundersökningen. Vi delar självfallet den grundläggande värderingen att de äldres kunskaper och livserfarenheter i ökad utsträckning måste tas till vara i samhället. Men även här saknas den politiska kraften att fora ut erfarenheterna och rekommendationerna till ett praktiskt genomförande. Vi finnér därför anledning att ta upp en del ytterligare frågor till diskussion. Genom de reformer på pensionsområdet som genomfördes på förslag av den socialdemokratiska regeringen har de äldre i vårt samhälle tillförsäkrats en grundläggande ekonomisk trygghet. Dessa reformer ställer också tillsammans med ett växande antal äldre - ökade krav på samhällsekonomin. Många av dem som är gamla har fått känna av fattigdom och arbetslöshet i ett samhälle där materiell trygghet, god sjukvård och utbildning var förbehållet fåtalet. De har en självklar rätt till en välfärd som de själva varit med om att bygga upp. För socialdemokratin är det därför en självklarhet både att slå vakt kring de trygghetsreformer som byggts upp och att gå vidare för att fördjupa och bygga ut den sociala tryggheten för de många människorna. Grunden för systemet med folkpensioner och ATP lades efter hårda politiska strider . Det har sedan byggts på och förbättrats och därmed väl svarat mot sina uppgifter. står vi inför nya frågeställningar. Det gäller bl. a. utvecklingen av pensionstillskotten efter 1981/82. Det gäller att ge dem som är förtidspensionerade en del i standardutvecklingen. Det gäller pensionsreglerna för de efterlevande. Dessa och andra frågor kan inte lösas isolerat var och en för sig. Därför krävs det en samlad genomgång av de mer långsiktiga frågorna om hur tryggheten för de äldre kan förbättras. som tidigare måste det föras en politik som innebär att samhällets stödåtgärder främst inriktas på att förbättra förhållandena för de sämst ställda. Genom förbättrade pensioner och bostadsbidrag och en kraftig utbyggnad av insatserna för service, omsorg och vård uppnår man fortgående förbättringar av pensionärernas villkor och standard. Ca 800 000 äldre får kommunalt bostadstillägg, och inemot 70 000 erhåller statligt bostadsbidrag. Genom att det enligt vårens riksdagsbeslut lagts fast en miniminivå för bostadsstödet skapas förutsättningar för att många äldre får ett förbättrat stöd. Denna nivå bör höjas steg för steg. Men de nuvarande reglerna för de två olika typerna av bostadsstöd har fortfarande många brister. Därför måste man komma fram till ett mer sammanhållet system för det statliga bostadsstödet till äldre. förordats i socialdemokratiska motioner bl. a. under den förra mandatperioden. Social service och omvårdnad De äldres behov av trygghet gäller inte bara en tryggad ekonomi. Det gäller också att ha en bostad sorn passar ens behov, att känna gemenskap med andra människor, att själv få vara med och bestämma i vardagstillvaron, att veta att samhället ställer upp när krafterna sviker, att kunna känna trygghet och få vård och omsorg när man behöver. Det är dessa krav som samhället i första hand nu måste göra allt för att klara . Inte minst är det här fråga om insatser på områden som kommunerna men också landstingen svarar för. Samhällets omsorger för de äldre måste utformas så, att de så långt möjligt kan leva ett normalt, självständigt och aktivt liv. Att få leva kvar i den invanda miljön är ofta av avgörande betydelse. Boendeformer, service och vård måste utformas efter de äldres förutsättningar. Basen för äldreomsorgerna blir därmed det ordinära boendet. Möjligheterna att bo kvar hemma kan öka betydligt genom olika insatser från samhällets sida. Bostäder och bostadsområden måste byggas så att människor kan bo kvar i sin invanda miljö när de blir äldre, Det arbete som inleddes av den socialdemokratiska regeringen med normer som ställer krav på handikappanpassning måste föras vidare. Ekonomiska resurser för upprustning av bostäder måste ställas till förfogande. Genom att tillhandahålla tekniska hjälpmedel ökar också möjligheterna till kvarboende. Staten bör lägga fram utgångspunkter för kommunernas planering och inriktning av åtgärder för de äldres boende. Vi har tagit upp dessa frågor ytterligare i vår partimotion om bostadspolitiken . Vi återkommer senare till denna fråga. För många äldre är också en utvecklad färdtjänst en nödvändighet om de skall kunna ha kontakt med samhällets service i olika avseenden, ta del av kulturlivet, medverka i föreningslivet m. m. Färdtjänstverksamheten har utvecklats i snabb takt sedan statsbidrag infördes . finns färdtjänst i alla kommuner men är skillnaderna stora mellan kommunerna när det gäller taxor, antal resor, geografiska avgränsningar, tillgången på specialfordon osv. Om färdtjänsten skall bli det komplement till allmänna kommunikationer som den bör vara måste den vara av god kvalitet. En kvalitativt god färdtjänst krävs också om försöken med riksfärdtjänst skall kunna fungera på ett tillfredsställande sätt. Många äldre har behov av personlig service i det egna boendet. Den sociala hemhjälpen möjliggör i stor utsträckning att äldre kan bo kvar i egen bostad. Hemhjälpen har kontinuerligt byggts ut . F. n. sker en utveckling mot nya arbetsformer och nya arbetsuppgifter. Tonvikten läggs alltmer på lagarbete i fasta personalgrupper som har ett gemensamt ansvar för de personer som behöver hjälp inom ett visst område. Detta ställer ökade krav på hemtjänstpersonalens utbildning. Staten bör medverka till en ökad satsning på utbildning av och fortbildning för personal i . Det kan också bidra till att underlätta rekryteringen av personal, vilken på vissa håll i landet är mycket problematisk. En utbyggd primärvård inom hälso- och sjukvården innebär en viktig, trygghetsskapande faktor för de äldre. Drabbas de äldre av sjukdom, kan detta snabbt förändra hela livssituationen. Vårdcentralerna måste bli centrum när det gäller att leva upp till principerna om helhetssyn, närhet och tillgänglighet i vården. Den öppna distriktsvårdens utbyggnad måste ske på sådant sätt att den skapar förutsättningar för fortlöpande kontakt mellan patienter och vårdpersonal. FörattM en bättre kontinuitet i vården behövs åtgärder för att säkerställa att utbildade läkare, distriktssköterskor och annan personal i tillräcklig omfattning söker anställning inom den offentliga vården i hela landet. Här krävs fortlöpande uppmärksamhet från sida så att åtgärder kan vidtas mot den bristsituation som finns i vissa delar av landet. har i enlighet med en socialdemokratisk motion beslutat om åtgärder för att stimulera utbyggnaden av den öppna vården (motion 1978/79:2629, 1978/79:47). Stora fördelar skulle kunna nås genom en utvecklad samordning mellan hemsjukvården och den sociala där också långtidsvården måste fogas in. Genom ökad samverkan mellan sjukvårdsutbildad personal och den sociala vårdlag kan goda möjligheter skapas för ökat stöd och hjälp till de äldre. I gemensamma arbetslag skall hemsamariter och sjukvårdspersonal ta ett helhetsansvar för pensionärerna inom ett visst område. Arbetslaget skall utgöra den kontaktpunkt där de äldre vet att de kan få hjälp och stöd. Där skall finnas människor som de lär känna och har förtroende för. För att genomföra samordnande insatser krävs också att landsting och kommuner samarbetar i planerings- och programarbetet. Även om förutsättningarna för kvarboende i den egna bostaden ökar genom nu nämnda insatser måste andra boendeformer tillgodoses för dem som behöver en högre grad av omvårdnad. F. n. finns närmare 60 000 äldre i ålderdomshem. har nya boendeformer för äldre vuxit fram. Främst gäller det där närmare 10 000 personer bor. a. att de nuvarande ålderdomshemmen skall ingå i begreppet . Vidare föreslogs att finansieringsreglerna vid byggnation av och ålderdomshem bör jämställas och att statsbidrag bör utgå för vissa driftkostnader vid ålderdomshem. inte statsbidragen styra kommunernas val av utbyggnad av boendeformer för de äldre. I propositionen nämns att finansieringsfrågorna skall övervägas ytterligare inom . Vi finner det angeläget att detta sker skyndsamt. För de äldre är behovet av omvårdnad och sjukvård stort. Socialdemokraterna har drivit kravet om en utbyggnadsplan för långtidssjukvården och mer personal i den befintliga vården. I våra budgetalternativ, framlagda för 1977-1979, har pengar satts av forén utbyggnad med 10 000 platser och för anställning av mer personal i den befintliga vården. Styrkan i dessa krav har lett till att landstingen får statliga bidrag för att kunna genomföra sina planer på en utbyggnad av ca 2 000 platser . Vi ser det som utomordentligt viktigt att dessa planer blir verklighet. För många människor innebär pensioneringen en möjlighet till en lugnare arbetstakt. För andra kommer sysslolösheten. Den moderna forskningen pekar entydigt på hur nödvändigt det är att äldre människor håller sig aktiva. Om äldre människor med mycket fritid hänvisas till en tillvaro där deras skaparkraft och fantasi inte tas till vara kan vårdbehoven öka. Samhället måste ta till vara de äldres kunnande och erfarenheter. Kontakterna mellan unga och gamla kan utvecklas i barnomsorg och skola. Reformerna om skolans inre arbete öppnar möjligheter för de äldre att medverka i skolan. Samhället måste också ta ett ansvar för att de äldres behov av en stimulerande och aktiv fritid kan tillgodoses. Pensionärernas egna organisationer bör i samverkan med kommunerna i större utsträckning fl ansvar för verksamheten på kultur- och fritidsområdet med frihet att utforma verksamheten efter egna idéer och värderingar. I de fall pensionärsorganisationerna kan och vill göra insatser för de äldre i hemmiljön och bygga upp en kontaktverksamhet bland de äldre måste samhället kunna ge stöd till sådan verksamhet. Det är väsentligt att samhället ekonomiskt möjliggör dessa insatser. Endast därigenom kan de äldres egna organisationer få en möjlighet att utforma verksamheten så att den svarar mot behoven av en stimulerande fritidsverksamhet. PRO har i samarbete bl. a. med de bostadskooperativa företagen startat många bra projekt, där äldre människor samlas till givande aktiviteter. Pensionärsorganisationernas vilja att delta i den uppsökande verksamheten bör också tas till vara i kommunerna. Det är också viktigt att kommunerna ställer ändamålsenliga lokaler till förfogande för pensionärsorganisationernas verksamhet. De äldres kunnande och erfarenheter skall även tillvaratas i det direkta samhällsarbetet och därigenom kunna påverka de politiska besluten i riksdag, landsting och kommuner. Under den socialdemokratiska regeringen infördes regelbundna överläggningar mellan regeringen och pensionärernas organisationer. Detta system bör byggas ut. Det är viktigt att skapa former som ger pensionärerna direkta möjligheter att påverka alla de frågor i samhällslivet som berör pensionärerna. De riksorganisationer som är öppna för alla pensionärer måste därför få en överläggningsrätt som så långt möjligt skapar sådana möjligheter. Kommunerna har efter hand inrättat kommunala pensionärsråd. Uppgifterna för dessa pensionärsråd skiftar. Sammansättningen är också skiftande. I vissa fall är pensionärsråden referens- och remissorgan. I andra fall är de endast organ för rådgivning och information. De äldres inflytande i den kommunala verksamheten kan därför vara direkt beroende av bostadsorten. Verksamheten i pensionärsråden bör självfallet ta hänsyn till lokala förhållanden. Men en mer likartad verksamhet är önskvärd i de olika kommunerna. Pensionärsråden bör vara remissinstans i alla ärenden som särskilt berör pensionärer. Råden måste också få möjlighet att yttra sig om förslagen medan dessa befinner sig på planeringsstadiet. Endast därigenom får råden en verklig möjlighet att påverka förslagen till reformer och förbättringar. De bör också kunna ta de initiativ till förbättringar av pensionärernas villkor som man finnér nödvändiga. Dessa principiella riktlinjer för pensionärsrådens verksamhet bör också gälla landstingens pensionärsråd. Avsaknaden av uttryckliga planeringsbestämmelser i propositionen är anmärkningsvärd när det gäller insatserna för de äldre. Detta är - tillsammans med barnomsorgen - det område som kommer att ställa de största kraven på samhällsinsatser . Därtill kommer att olika huvudmän kommuner och landsting - är ansvariga för verksamheten, vilket kräver samordning. En systematisk, samordnad planering av vård och service för de äldre är därför nödvändig. De socialdemokratiska ledamöterna i styrelserna för och har framhållit att planeringssystemen i kommuner och landsting måste utvecklas så att de möjliggör en nödvändig samordning. På kort sikt bör koncentration ske till de mest resurskrävande hjälp- och stödinsatserna - främst somatisk långtidssjukvård, ålderdomshem, serviceboende, social hemtjänst, hemsjukvård, dagcentralverksamhet och dagsjukvård. Dessa planer måste förankras i varje landsting och varje kommun. 1979/80:69 17 Detta bör enligt styrelseledamöterna ses som en forsta etapp i en (ner utvecklad samordning av huvudmännens planering. Liksom när det gäller barnomsorgen bör det av socialtjänstlagen framgå att det i varje kommun skall finnas en plan för vård och service för äldre människor. I planeh bör redovisas hur de äldres behov i form av bl. a. boende, service och omvårdnad skall tillgodoses. Frågan om en planskyldighet i fråga om landstingens sjukvård för äldre får behandlas i annat sammanhang. Införandet av en lagstadgad planeringsskyldighet kommer med stor säkerhet att medverka till ökad aktivitet när det gäller att ta reda på vilka behov som finns och på vilket sätt behoven kan tillgodoses. Det bör ankomma på utskottet att utarbeta erforderliga författningsförslag. Folkpartiregeringen tillsatte tidigare i åren äldreberedning med ledamöter från de departement som närmast berörs av äldrefrågorna. Beredningen är ett samordningsorgan inom . I propositionen föreslås att äldreberedningen skall genomföra en rad olika utredningsuppdrag, alltifrån socialutredningens krav på en utvärdering av servicehusen till kartläggning av stödet till pensionärsorganisationerna. Enligt vår uppfattning är de nämnda uppdragen av sådan vidd och tyngd att de bör läggas in i ett utredningsuppdrag. Om alla de nämnda uppdragen läggs på en intern beredning i finns det risk för att många berörda grupper inte får insyn i utredningsarbetet eller att de förslag till lösningar som kommer fram inte remissbehandlas på sedvanligt sätt. Vi föreslår att hos regeringen begär att en parlamentarisk kommitté tillsätts med uppdrag att utreda frågan om den framtida äldreomsorgen i enlighet med de krav som vi framförde i vår motion 1978/79:515 om åtgärder för äldre. Enligt vår uppfattning finns t. ex. genom pensionärsundersökningens arbete, samarbetsprojekten mellan , Spri och kommunförbunden och den forskning som bedrivs ett tillräckligt basmaterial för att på bred front ta ställning till hur den sociala och medicinska omsorgen för äldre skall utformas. Det är nu att statsmakterna tar det politiska ansvaret och går från ord till handling. Propositionen uttrycker enligt vår mening en riktig grundsyn på handikappfrågorna. Denna grundsyn har utvecklats under den socialdemokratiska regeringen i samarbete med handikapprörelsen. Propositionen redovisar också betydelsefulla insatser som har gjorts på handikappområdet. Däremot markerar propositionen ingen framflyttning av positionerna. Ett samhälle som utgår från människornas verkliga förutsättningar och förmåga blir lättare att leva i för alla. Grundsynen att hela samhället och dess aktiviteter bör vara tillgängliga för alla innebär att säranordningar för handikappade bör begränsas. I de fall särskilda insatser är nödvändiga för att genom tekniska och praktiska anordningar tillförsäkra handikappade en likvärdig levnadsnivå med andra skall sådana säranordningar utformas som rättigheter. Rätten till arbete är ett grundläggande krav. har i sitt betänkande (SOU 1978:14) Arbete åt handikappade utförligt behandlat utvecklingen av de handikappades möjligheter att fl arbete på den reguljära arbetsmarknaden. Två drag är tydliga: utslagning och utestängning. Antalet personer som tidigare haft ett förvärvsarbete och förlorar det tenderar att öka. växer svårigheterna för personer med handikapp att fl ett arbete. Vi socialdemokrater har i lagt fram förslag för att förstärka insatserna för de handikappades sysselsättning (motion 1978/79:667). Våra förslag innebär bl. a. en skärpt tillämpning av främjandelagen och kraftigt ökade resurser för arbetet med att erbjuda handikappade sysselsättning t. ex. genom uppsökande verksamhet bland unga förtidspensionärer. Vi menar dock att det grundläggande för en politik som syftar till arbete efter vars och ens förmåga är att öka det totala antalet arbetstillfällen och att förbättra arbetslivets villkor. I propositionen talas om vikten av att handikappade har bra bostäder. Tillgängligheten för handikappade är fastställd i lag vad gäller bostäder, arbetsplatser och offentliga byggnader. Men vi måste gå vidare med att anpassa miljön till de handikappades krav. Boendemiljöns utformning spelar en avgörande roll för möjligheten till ett liv i gemenskap med andra människor. Strävan skall därför vara att utforma boendemiljöerna så att alla kan vistas och fungera i dem. Vid förnyelse av bygglagstiftningen skall behovet av anpassning av boendemiljöer beaktas bättre - särskilt i samband med sanering. Vi måste också göra utemiljön tillgänglig så att hindren för handikappades förflyttning minskar. Därför bör byggnadsstadgan också omfatta den yttre miljön. Många handikappade vistas på stora institutioner. Institutionsboendet bör begränsas till ett minimum och om möjligt ersättas av boende i mindre kollektiv. Det bör också byggas fler lägenheter med bra boendeservice dygnet runt. För att åstadkomma detta skall den statliga bidrags- och lånegivningen till bostadsanpassning ses över. Det behövs också ett bättre samarbete mellan kommuner och landsting. Grundsynen - att skapa en miljö med ökad tillgänglighet för handikappade - måste också tillämpas inom trafiksystemet. En viktig del i den trafikpolitiska målsättningen är att den kollektiva trafiken görs tillgänglig för alla. beslut om åtgärder för att anpassa de kollektiva färdmedlen och om att inrätta en riksfärdtjänst är ett viktigt steg i rätt riktning.