mot · G2022692 · 1979-05-11 00:00:00 — Den allmänna finansiella situationen med de av budgetunderskottet förorsakade kraftiga ökningarna i penningmängd och likviditet tillsammans med riskerna för en acceleration av de internationella priserna gör att man även har anledning att ifrågasätta den prognos för konsumentprisernas utveckling under loppet av 1979 som folkpartiregeringen redovisar i finansplanen. Enligt denna skulle konsumentprisstegringen begränsas till . I och för sig är detta ett med hänsyn till den långsiktiga utvecklingen för högt tal. Inflationsbekämpningen måste inriktas på en prisstegring som är väsentligt lägre. Inte desto mindre talar den för handen varande ekonomiska situationen för att prisstegringarna kan bli större än vad regeringen bedömer som sannolikt. Utvecklingen på olje- och råvaruområdet kan tillsammans med företagens tilltagande benägenhet att höja sina priser driva fram en klart snabbare stegring av konsumentpriserna. I detta sammanhang bör även nämnas att del räknat med en större prisstegring än vad regeringen stannat för. Konsekvenserna för arbetsmarknadens löneavtal av en ökad prisstegring är här en allvarlig varningssignal. I fråga om bostadsbyggandet har regeringen reviderat ner sina bedömningar i jämförelse med dem som redovisades . Dessa investeringar beräknas nu endast öka i volym . Redan i vår motion (1978/79: 1124) med anledning av finansplanen ifrågasatte vi den prognos som regeringen då redovisade. Vi konstaterade att andelen outhyrda lägenheter i nyproduktionen på nytt ökat i vissa delar av landet till följd av bl. a. den starka kostnadsstegringen i bostadsproduktionen. Hyrorna i nyproduktionen har under de borgerliga regeringarnas tid stigit så snabbt att många bostadssökande inte har råd att ta de nya lägenheterna. Vi krävde då förstärkta insatser på det bostadspolitiska området och åtgärder som bättre kontrollerade kostnadsutvecklingen. Eljest skulle risk föreligga för att bostadsbyggandet inte alls skulle komma upp i det tal som man räknade med i finansplanen. Våra farhågor har besannats. Regeringens passivitet på detta område kan leda till att inte ens det nu nedreviderade talet kommer att förverkligas. Även om läget på en rad punkter är osäkert och även om man på flera punkter kan peka på riskerna för att uppgången försvagas under loppet av året, talar ändå det mesta för att den svenska ekonomin kommit in i en uppåtgående konjunkturfas. Det paradoxala med folkpartiregeringens förslag till inriktning av den ekonomiska politiken är emellertid att denna förs som om utvecklingen fortfarande var tillbakagående. Vi återkommer senare till frågan om hur denna politik enligt vår mening borde föras med hänsyn till den nu föreliggande situationen. 1978/79: 2692 I den reviderade finansplanen presenteras en del överslagsvisa kalkyler över utvecklingen . Ur dessa siffror framträder en mycket ljus bild av de närmaste årens ekonomiska utveckling. Den totala produktionen kommer att öka i snabb takt. Investeringarna inom industrin skjuter fart, exporten ökar kraftigt och den privata konsumtionen tillåts öka i en takt som ligger vida över vad som var fallet under svångremspolitikens år. Konsumentprisernas ökning kommer successivt att minska. Underskottet i bytesbalansen är egentligen det enda mörka inslag som redovisas det ligger fortfarande på en långsiktigt alldeles för hög nivå. I propositionen redovisas emellertid inga som helst förslag till åtgärder som skulle kunna förverkliga denna utveckling. Man skriver visserligen att det är en självklar uppgift för den ekonomiska politiken att så långt möjligt skapa förutsättningar för att den nu påbörjade konjunkturuppgången får en sådan styrka och varaktighet som möjliggör en återgång till en mer balanserad ekonomisk utveckling. Men några åtgärder som skulle kunna skapa dessa förutsättningar redovisas inte. Man redovisar inte heller den långa rad av problem som måste lösas inte minst på det statsfinansiella området för att denna utveckling skall komma till stånd. Enligt vår mening har denna typ av kalkyler som inte redovisar de ekonomisk-politiska förutsättningarna och som i långa stycken döljer de verkliga problem som vi står inför knappast något värde som underlag för ekonomisk-politiska ställningstaganden. Man kan inte frigöra sig från intrycket att de mera tillkommit som ett led i försöken att skapa en valplattform för regeringspartiet än som ett seriöst underlag för beslutsfattande i . I kompletteringspropositionen redovisas även långtidsutredning (LU 78). Av flera skäl har emellertid denna redovisning ett mycket begränsat intresse för ställningstagandena i den ekonomiska politiken. För det första har redovisningen av långtidsutredningen som avser perioden 19771983 inte samordnats med de detaljerade prognoser som redovisats för i första hand men även för de två därpå följande åren. I ett och samma regeringsdokument har således regeringen dels presenterat årsvisa prognoser för större delen av långtidsutredningsperioden, dels de genomsnittliga utvecklingstalen för hela perioden 19771983. Regeringen har alltså arbetat med dels ett ettårigt prognosperspektiv, dels ett perspektiv som täcker och dels slut 1978/79: 2692 ligen ett som avser dock utan att dessa infogats i en sammanhängande utvecklingsbild. Dessa olika angreppssätt skapar knappast någon klarhet över framtidsperspektiven snarare tvärtom. För det andra har man inte på ett tillfredsställande sätt redovisat den ganska massiva kritik som riktats mot LU 78. Ett genomgående drag i remissinstansernas kritik har varit att LU 78 bedömt utvecklingen alltför optimistiskt och att man undertryckt för vår ekonomiska framtid väsentliga problem bl. a. på strukturområdet. Flera viktiga remissinstanser har vidare pekat på att LU 78 förutsett en fördelning av produktionsresultatet mellan arbetskraftens resp. kapitalets ersättningar som framstår varken som sannolik eller som önskvärd. För det tredje lider propositionens behandling av LU 78 av samma brist på ekonomisk-politisk konkretisering som redan behandlingen av utvecklingen av kännetecknades av. Man berör exempelvis knappast alls det förhållandet att LU 78 byggde på förutsättningen att underskottet i den statliga budgeten skulle ha nedbringats till ca som man i samma proposition redovisar en långtidsbudget som resulterar i ett underskott på ca . Man talar endast i mycket allmänna ordalag om att skattehöjningar kan behövas . Man drar inte heller ut konsekvenserna för arbetsmarknads- och regionalpolitiken av den av utredningen förutsatta kraftiga ökningen av arbetskraftens rörlighet och de påtagliga riskerna för en ökad regional obalans som skulle följa av utredningens framtidsbedömningar. Enligt vår mening har utvecklingen på bl. a. det statsfinansiella området gjort att LU 78 redan är inaktuell. Varken utredningen själv eller ännu mindre regeringens behandling av dess resultat kan läggas till grund för ställningstaganden om den ekonomiska politikens inriktning på . bör hos regeringen hemställa om att man i samband med arbetet på den nya långtidsutredningen som bör utarbetas skyndsamt på ett realistiskt sätt angriper de problem som den svenska ekonomin står inför. Vi återkommer senare till detta krav i anslutning till vår behandling av den framtida budgetutvecklingen. Finanspolitikens uppläggning på kort sikt Den reviderade finansplanen innehåller praktiskt taget inga förslag till ekonomisk-politiska åtgärder. Skulle de optimistiska prognoserna förverkligas, är emellertid enligt vår mening finanspolitiken alltför expansiv. Den representerar en felaktig och inkonsekvent stabiliseringspolitik genom att vara mera expansiv då produktionen beräknas öka med än vad den var då produktionen stagnerade. Mycket talar emellertid för att den expansiva effekten i första hand 1978/79: 2692 blir av finansiell natur. På samma sätt som skett förefaller finanspolitiken att i första hand ge upphov till en ökning av företagens likviditet och deras finansiella sparande och i mindre utsträckning stimulera produktion och sysselsättning. Likviditetsökningama inom företagssektorn är nu så kraftiga att de hotar återgången till en bättre balans i vår ekonomi. En förutsättning för att devalveringspolitiken skulle lyckas var att den följdes upp av en konsekvent stabiliseringspolitik. Löntagarorganisationerna tog för sin del på sig ett betydande ansvar för att devalveringarna skulle få avsedd effekt. Varken den tidigare borgerliga regeringen eller folkpartiregeringen visar emellertid ett motsvarande ansvar vid utformningen av finanspolitiken. Om inte finanspolitiken stramas åt, hotar en acceleration av inflationen, en ny försvagning av vår bytesbalans och därigenom även växande svårigheter på sysselsättningens område. Folkpartiregeringen tillstår nu i kompletteringspropositionen att likviditetsutvecklingen inom näringslivet har blivit ett problem. I propositionen föreslås att ett system införs för att suga upp likviditet hos företagen genom insättningar på särskilt konto i . Systemet skall vara öppet för företag som har rätt att göra avsättningar till investeringsfonder och går ut på att dessa skall kunna öppna ett särskilt sidoordnat konto på vilket de kan betala in likvida medel med rätt till särskild ränteförmån på belopp som motsvarar två gånger summan av investeringsfondsavsättningarna 1979 och 1980. På dessa konton skall företagen erhålla dels en ränta som är avpassad till vad som betalas vid insättning av större belopp i bank, dels även en skattefri årlig bonusränta på . Det nu framlagda förslaget innebär ett indirekt accepterande av den kritik som vi från socialdemokratiskt håll riktat mot de borgerliga regeringarnas ekonomiska politik. Denna har inriktats på att skapa en kraftig likviditets- och vinstökning inom företagssektorn. Dessa medel har dock inte använts för en ökning av den reala efterfrågan utan har skapat en överlikviditet som man nu med andra åtgärder måste sterilisera. För att finansiera det väldiga underskottet i statsbudgeten måste nu statsmakterna låna tillbaka en del av den överlikviditet som man skapat inom företagen. Men man gör då detta genom att skapa ytterligare förmåner för företagen skattebetalarna belastas med ytterligare räntekostnader som företagen genom denna inlåning får ytterligare inkomster. Den föreslagna åtgärden utgör ännu ett exempel på den orättfärdiga fördelningspolitik som står för. Därtill kan även läggas invändningen att de medel som sätts in på dessa konton när som helst kan tas ut av företagen. Systemet skapar med andra ord inte någon fastare grund för statens finansiella planering. Mot 1978/79: 2692 Enligt vår mening bör detta förslag avslås. I stället bör åtgärder vidtas som på ett effektivt sätt utnyttjar företagens nu mycket goda finansiella ställning till en ökning av investeringarna och av sysselsättningen. Vi föreslår därför besluta att företagen åläggs att betala in av företagens vinster före bokslutsdispositioner, lagemedskrivning och skatt till särskilda investeringskonton i . Medel avsatta på dessa särskilda investeringskonton bör få disponeras efter beslut av regeringen eller efter bemyndigande av regeringen av . Medlen bör i första hand användas för investeringar i byggnader och maskiner med sikte på en långsiktig förstärkning av sysselsättningen. Dessutom bör de även kunna utnyttjas för investeringar i energibesparande åtgärder. Vid besluten om tillstånd att utnyttja medel på dessa nya investeringsfonder bör särskild hänsyn tas till möjligheterna att utnyttja dem som ett medel i regionalpolitiken. Belopp som tas i anspråk för investeringar får icke avse av kostnaderna. På motsvarande sätt som skedde med arbetsmiljöfondema och de särskilda investeringsfonderna 19741975 (prop. 1974: 177) är det angeläget att löntagarna bereds ett inflytande när det gäller utnyttjandet av investeringskontona. Förslag till investeringar bör kunna tas upp av arbetstagarna genom deras styrelserepresentanter eller genom berörda arbetstagarorganisationer. Framställning om att utnyttja investeringskonto skall åtföljas av yttrande från berörda arbetstagarorganisationer. Medlen bör återföras till beskattning när de lyfts från kontot dock att man på de ifrågavarande investeringarna får tillgodogöra sig ett extra avdrag på i fråga om såväl maskininvesteringar som investeringar i byggnader och liknande anläggningar. Har medlen icke använts , skall de återbetalas till företagen men då i sin helhet återföras till beskattning. Den föreslagna extra avskrivningen på får en särskild stimulanseffekt i fråga om byggnadsinvesteringar till följd av att dessa har betydligt längre avskrivningstider än maskininvesteringar. Avsikten härmed är att uppnå en större sysselsättningseffekt och en ökad stimulans av sådana investeringar som leder till en ökad kapacitet. medlen är innestående på kontot bör de ge en ränta motsvarande diskonto. För att stimulera till en snabb insättning bör medel som insätts ge en ränta som fram till tidpunkten för avlämnande av företagets deklaration dock längst till överstiger gällande diskonto. Insätts medlen erhålls tre procentenheters högre ränta fram till samma tidpunkt. Senaste tidpunkt för insättande av medel är vid avlämnande av deklarationen dock . Skulle insättning icke ske , bör en straffavgift uttas. 1978/79: 2692 särskilda investeringskonton bör i övrigt följa de bestämmelser som gällde de särskilda investeringsfonderna 19741975 (prop. 1974: 177), dock att avsättning ej behöver ske om årsvinsten understiger . Detta förslag bör på ett helt annat sätt än regeringsförslaget utnyttja företagens förbättrade vinstläge och höga likviditet till en ökning av investeringarna och av de framtida sysselsättningsmöjligheterna. Regeringsförslaget snarare motverkar denna utveckling genom att skapa ett lönsamt alternativ till en real investering. Genom vårt förslag uppnår man den dubbla effekten att temporärt sterilisera en del av företagssektorns likviditet som man skapar ett förstärkt incitament för investeringar. Det tillför även regionalpolitiken ett effektivt instrument. Ytterligare åtgärder bör emellertid redan nu företas för att göra finanspolitiken mera restriktiv. Redan under innevarande år bör åtgärder vidtas som stramar åt budgeten i förhållande till regeringsförslaget. Vi återkommer i senare delar av denna motion med detaljerade förslag i denna riktning. Om den nu förutsedda konjunktur- och likviditetsuppgången kommer till stånd, bör dessutom en mer allmän finansiell åtstramning åstadkommas . Denna bör i första hand åstadkommas genom att man fr. o. m. inför den av oss föreslagna produktionsfaktorskatten. Denna bör då på det sätt som vi tidigare i vår föreslagit i vår motion (1978/79: 2433) kombineras med en sänkning av den direkta skatten på hushållen. Denna sänkning utformades i vårt förslag som ett avdrag från kommunalskatten som för det stora flertalet inkomsttagare uppgick till . Dessutom föreslog vi vissa smärre justeringar av de statliga marginalskatterna. Denna skatteomläggning har en helt annan fördelningsprofil än den som folkpartiregeringen föreslog. Genom vårt skatteförslag åstadkommer man en dämpning av marginalskatterna i ett brett skikt av inkomstskalan. Inkomsttagare i lågoch medelinkomstlägen erhåller genom vårt förslag större sänkningar än vad som följer av folkpartiförslaget. Detta senare ger utmanande stora skattesänkningar åt höginkomsttagarna, vilket lägger en mycket dålig grund för avtalsrörelsen . För att lägga en bättre grund för denna avtalsrörelse bör skattesänkningarna utformas i huvudsaklig överensstämmelse med det förslag som vi lagt fram tidigare i vår. Skattesänkningen bör dessutom finansieras genom den av oss föreslagna produktionsfaktorskatten. Med utgångspunkt i de nu kända utvecklingstendenserna bör denna läggas på nivån , vilket bör ge en inkomstförstärkning i storleksordningen . Genom att redan nu markera statsmakternas inställning till såväl skattesänkningens profil som vägen för dess finansiering skapar man klarhet i en för avtalsrörelsen viktig förutsättning. Genom detta ställningstagande markerar statsmakterna sin bestämda vilja att förhindra att en ny inflationsvåg liknande den vi hade 1977 kommer 1978/79: 2692 Ett viktigt mål för den ekonomiska politiken måste i den nu föreliggande situationen vara att bryta de inflationsförväntningar som eljest kommer att uppstå. Som vi närmare utvecklat i vår skattemotion måste införandet av en allmän produktionsfaktorskatt medföra att offentliga arbetsgivare belastas med samma avgifter som näringslivet får vidkännas i fråga om den del av produktionsfaktorskatten som avser löner. Om inte detta sker, skulle dubbla kostnadsnivåer skapas på arbetsmarknaden med en del icke önskvärda effekter på lönebildningen som följd. Effekterna på kommunernas ekonomi av denna nya avgift på deras lönekostnader är dock inte entydiga. Avräknas denna nya avgift från löneökningsutrymmet kommer den inte att få några omedelbara kostnadseffekter för kommunerna. I gengäld kan den dock på få en effekt på utvecklingen av kommunernas skatteunderlag. Enligt vår mening bör dessa långsiktiga effekter på kommunernas ekonomi av denna nya avgift beaktas. Detta kan dock ske först sedan man har fått en klarare bild av den kommunala sektorns utveckling på . Vi kommer vidare i fortsättningen att föreslå ytterligare åtgärder för att öka industriinvesteringarna och den tekniska utvecklingen och forskningen. Vi har tidigare även föreslagit åtgärder som syftar till att stimulera bostadsbyggandet och hålla tillbaka den kraftiga kostnadsstegringen på detta område. Denna huvudinriktning av den ekonomiska politiken mot ökad kapitalbildning bör vara en viktig riktlinje för den ekonomiska politiken under det kommande budgetåret. De borgerliga regeringarnas ekonomiska politik har lagt tunga bördor på olika utsatta grupper i samhället. I jämförelse med den socialdemokratiska politiken har den lett till växande klyftor. Åtstramningen har inte fördelats efter bärkraft, utan högre inkomsttagare och kapitalägare har fått en relativt sett förmånligare behandling under den borgerliga svångremspolitikens år. Vi har tidigare i vår föreslagit en förstärkning av bostadsbidragen för att hjälpa barnfamiljerna som hårt drabbats av den borgerliga dyrtiden. Vi föreslår nu en höjning av de allmänna barnbidragen med . per barn och år fr. o. m. . Vi föreslår en motsvarande uppräkning av studiebidraget och det förlängda barnbidraget. Statsfinansiellt utrymme för dessa höjningar har kunnat åstadkommas bl. a. genom att vårt skatteförslag inte ger höginkomsttagarna de utmanande stora skattesänkningar som folkpartiregeringens skatteförslag leder till. Den ekonomiska politikens inriktning på De borgerliga regeringarnas ekonomiska politik har byggt på att man genom sänkta lönekostnader och ökade företagsvinster skall lösa lan 1978/79: 2692 dets ekonomiska problem. Politiken har givit resultat i den meningen att man verkligen åstadkommit sänkta reallöner och ökade företagsvinster. Som vi tidigare framhöll kan man emellertid starkt ifrågasätta om detta fört oss närmare en lösning på de långsiktiga problem som vår ekonomi fortfarande brottas med. Vi har all anledning räkna med att vi har framför oss en period av hårdnande internationell konkurrens. En grundläggande förutsättning för att vi skall kunna klara vår välfärd och skapa full sysselsättning är att vi uppmärksammar problemen och med kraft ställer om det svenska näringslivet till den nya situation som håller på att utveckla sig på världsmarknaderna. I ett längre perspektiv kommer vi knappast att få någon större draghjälp utifrån, utan vi måste av egen kraft lösa de problem som en klart långsammare tillväxt i världsekonomin och en hårdnande konkurrens ställer oss inför. Konkurrensen kommer sannolikt att successivt skärpas på de områden där de nya industriländerna har sina givna fördelar nämligen de områden där de kan utnyttja de låga lönerna i kombination med en lätt kopierbar industriell teknik. Vi tror inte att problemen för vårt vidkommande kan lösas genom en begränsning av det fria varuutbytet. En sådan kan vara motiverad av beredskapsskäl på vissa begränsade områden. Men en mera allmän begränsning av detta varuutbyte kan mycket snabbt få negativa följder för vår egen ekonomi genom att det i så fall försvårar eller kanske t. o. m. utestänger oss från viktiga exportmarknader. Vi tror att vårt land har en viktig roll att spela i det nya mönster av internationell arbetsfördelning som håller på att utveckla sig. Men då måste vi välja en offensiv väg att angripa framtidsproblemen. Vi måste lösgöra de skapande krafter som finns på alla nivåer inom företagen. Vi måste ta till vara de stora fonder av yrkeskunskap och tekniskt kunnande som finns hos de många människorna i svenskt näringsliv. Vi måste lägga grunden för en varaktig expansion inom den svenska industrin. Då lägger man också den bästa grunden för en fortsatt utbyggnad av den sociala och ekonomiska välfärden. Huvuddragen i en politik för att uppnå denna mera expansiva utveckling är: en förstärkning av näringspolitiken, inrättande av en strukturfond för offensiva satsningar inom industrin, en förstärkning av den tekniska och naturvetenskapliga forskningen och utvecklingsarbetet, en strukturomvandling i socialt acceptabla former, direkt stöd till utvecklings- och investeringsprojekt, en ökning av bostadsbyggandet. En grundläggande förutsättning för att denna långsiktiga återhämtning skall kunna komma till stånd i den svenska ekonomin är att poli 1978/79: 2692 tiken målmedvetet inriktas på att reparera de skador som de borgerliga regeringarna åstadkommit på statens finanser. Under de borgerliga regeringarnas tid har en mycket dramatisk förskjutning av sparandet skett i den svenska ekonomin. har den offentliga sektorns sparande försvagats med nära . Utvecklingen inom den statliga sektorn är ännu mera dramatisk där uppgår försvagningen till ca . har företagssektorns sparande ökat med . Fördelningspolitiskt sett har detta inneburit att sparandet i samhället i betydande utsträckning privatiserats under dessa år. Det innebär en kraftig omfördelning av förmögenheter från den offentliga sektorn till näringslivet, dvs. från skattebetalarna till de privata kapitalägarna. Men det innebär dessutom om inte politiken läggs om att den offentliga sektom framöver måste ta en betydande del av de andra sektorernas sparande i anspråk. I stället för att användas för investeringar måste bl. a. en del av företagens sparande dras över till den offentliga sektorn. I ett sådant framtidsperspektiv kan man inte utesluta en betydande höjning av de långa räntorna, vilket i sin tur kommer att få klart negativa effekter på investeringsbenägenheten inom näringslivet. För att återställa det goda investeringsklimat som rådde i den svenska ekonomin och måste därför den offentliga sektoms anspråk på andra sektorers sparande nedbringas. Den kraftiga försvagning av statsfinanserna som den borgerliga regeringsperioden medfört kommer att kräva en lång återhämtningsperiod. Vi måste dock med beklagande konstatera att underlaget för ett närmare ställningstagande till en sådan långsiktig strategi i stort sett saknas. Den i propositionen redovisade långtidsutredningen anvisar här inga vägar inte heller den i samma proposition redovisade långtidsbudgeten. Detta understryker ytterligare behovet av att man i arbetet på den nya långtidsutredningen på ett realistiskt sätt anger olika vägar för hur vi på nytt skall kunna skapa balans och full sysselsättning i vår ekonomi. De allmänna riktlinjerna för budgetpolitiken De borgerliga regeringarna har försökt försvara den kraftiga försvagningen av statsfinanserna med hänvisning till att denna varit nödvändig för att upprätthålla sysselsättningen. Detta är emellertid långt ifrån fallet. De borgerliga regeringarna har för det första haft en dålig kontroll över statsutgifterna. På flera viktiga områden har man bedrivit en direkt slösaktig utgiftspolitik.