mot · G3021023 · 1979-01-01 00:00:00 — Motion 1979/80:1023 av m. fl. Situationen i den svenska ekonomin är utomordentligt allvarlig. Den internationella konjunkturförbättringen har inte kunnat skyla över de grundläggande obalanserna i ekonomi. Det statliga budgetunderskottet ökar år för år och ligger på en nivå, som knappast ens ansågs vara tänkbar för endast . Detsamma gäller underskottet i utrikeshandeln. Också prisutvecklingen visar avsaknaden av stabilitet i ekonomin. Trots en, jämfört med tidigare, hög arbetslöshet har konsumentpriserna stigit . Bristen på balans i ekonomin är i mycket en spegling av läget inom den svenska industrin. Den låga ekonomiska aktivitet som präglat industriländerna har fört med sig att den svenska exportindustrin drabbats av stora avsättningssvårigheter. Flera av våra viktiga exportbranscher har också mött starkt ökad utländsk konkurrens. Vi står nu inför en ny nedgång i den internationella konjunkturen och måste därför räkna med att exportindustrins avsättningsproblem kortsiktigt ytterligare försvåras. Utsikterna till en påtaglig förstärkning av efterfrågan från industriländerna är inte heller i ett längre perspektiv särskilt ljusa. Det finns anledning att räkna med fortsatt stigande oljepriser och därmed fortsatta bytesbalansproblem för de länder som traditionellt utgör mest betydelsefulla exportmarknader. Det innebär att man i dessa länder sannolikt även fortsättningsvis kommer att bedriva en återhållsam ekonomisk politik, bl. a. med syftet att hålla tillbaka importen. Vad som kännetecknat är emellertid inte endast att industriländernas efterfrågan varit begränsad. Det har också skett en strukturell förskjutning i det internationella efterfrågemönstret. De oljeproducerande länderna har fått möjlighet att starkt öka sin import. Med fortsatt stigande oljepriser blir de alltmer betydelsefulla som potentiella marknader för svensk export. Man måste också räkna med att utvecklingen i de s. k. nya industriländerna kommer att i ökande grad inverka på utrikeshandel. I många länder utvecklas snabbt, delvis inom ramen för s. k. frizoner, industri som starkt konkurrerar med bl. a. den svenska, såväl på export- som på hemmamarknaden. Det finns anledning att understryka att just delar av den importkonkurrerande industrin drabbats hårt av 1 1979/80. konkurrensen från låglöneländer. Vi vill dock understryka att vi självfallet inte ser industrialisering som något i sig negativt. Den innebär ju att nya potentiella marknader för svensk export växer fram. Det krävs mycket stora ansträngningar från svensk sida, om vi med den här skisserade utvecklingen skall lyckas komma till rätta med den bristande balansen i vår utrikeshandel. Det är nödvändigt att vi utvecklar industrin, så att vi kan ta till vara möjligheterna att expandera exporten på de nya viktiga marknader som växer fram. Men det är inte tillräckligt. Vi måste också stärka konkurrenskraften inom de traditionella svenska exportbranscherna och på de marknader inom industriländerna där den helt dominerande delen av svensk export avsätts. En annan viktig uppgift blir att utveckla den importkonkurrerande industrin. Vår uppfattning att svensk industri står inför allvarliga problem säger sig den borgerliga regeringen dela. Däremot anvisar regeringen inga vägar ut ur svårigheterna. I finansplanen och budgetpropositionen saknas i det närmaste helt förslag till åtgärder för att lösa problemen. Där redovisas enbart en föråldrad liberal syn på samhällets ansvar och samhällets möjligheter. Löntagarna uppmanas till återhållsamhet i sina lönekrav det är enligt regeringens uppfattning genom en långsam löneutveckling som skall återvinna sin konkurrenskraft. Men inte ens här anvisar man några vägar att verkligen uppnå målet. Självklart är vi från socialdemokratisk sida också medvetna om betydelsen av en lugn avtalsrörelse. Vi är dessutom beredda att sätta in åtgärder som skapar förutsättningar för en sådan. I vår ekonomisk-politiska motion redovisar vi ett program för stabilisering av den svenska ekonomin. Vi föreslår där en rad åtgärder för att dämpa inflationen. Sådana åtgärder tillsammans med en skattepolitik som inte okar kompensationskraven är nödvändiga om löntagarna skall kunna visa återhållsamhet i avtalsrörelsen. Men en sådan återhållsamhet löser inte ensam den svenska industrins problem inför 1980-talet. En förnyelse av industrin kommer att ställa oerhörda krav på kapitalbildningens område. För att ge utrymme åt de nödvändiga investeringarna krävs ytterligare återhållsamhet från löntagarnas sida. Enligt socialdemokratisk uppfattning måste denna återhållsamhet motsvaras av ett inflytande över hur kapitalet utnyttjas. Diskussionen om löntagarfonder skall bl. a. ses mot den bakgrunden. Ett område, där vi från socialdemokratisk sida har en i grunden annorlunda inställning än de borgerliga partierna, gäller de anställdas rätt till inflytande över den industriella utvecklingen. Vi ser det som självklart att de anställda skall ha den rätten den gäller frågor som har en avgörande betydelse för människors livsvillkor, deras sysselsättning och arbetssituation. Men vi ser inte ett ökat inflytande från de anställdas sida som enbart en rättighet. Det är också ett sätt att ta vara på kunnande, att ge utrymme för initiativ. Vi har också från socialdemokratisk sida en helt annan uppfattning än regeringen om samhällets ansvar för och möjligheter att stärka den svenska industrin. Vi menar att samhället genom aktiva, riktade insatser på ett avgörande sätt kan stimulera industriell forskning och utveckling av nya produkter samt stödja företag som vill söka sig ut på nya marknader. En sådan aktiv industripolitik förutsätter ett vederhäftigt beslutsunderlag. Det är ett skäl till att den industripolitiska planeringen måste utvecklas. Ett annat hänger samman med själva strukturomvandlingsprocessen. En strukturell omvandling måste ske i näringslivet, om vi skall kunna möta de krav på konkurrenskraft som vi tidigare talat om. Men vi accepterar inte att den omvandlingen sker på kapitalets villkor, med de följder det får för enskilda människor som drabbas. De grundläggande kraven för en socialdemokratisk näringspolitik är: behöver en fortsatt långsiktig industriell expansion. Detta är nödvändigt för att vi skall kunna förverkliga målet arbete åt alla och få resurser för en fortsatt utbyggnad av den gemensamma sektorn, en ökad social och ekonomisk utjämning och en balanserad regional utveckling. Industriutveckling måste ske på människornas villkor. Utvecklingen får inte ske till priset av utslagning och sämre arbetsförhållanden. Arbetsmiljön såväl psykisk som fysisk måste förbättras. Utvecklingen får inte innebära en rovdrift med våra naturresurser. Våra satsningar på forskning och teknisk utveckling måste ökas kraftigt. Detta är nödvändigt för att vi skall kunna utveckla nya industriella verksamheter, effektivisera vår produktionsapparat och höja kvaliteten på vår produktion. Vi måste också öka satsningarna för att förbättra den industriella miljön. Vi måste vidareutveckla våra basnäringar. Parallellt med våra satsningar på nya produktområden måste vi slå vakt om, effektivisera och vidareutveckla våra traditionella basnäringar. Vi har inte råd att utan ansträngningar ge upp arbeten, branscher eller delbranscher. I våra basnäringar finns en betydande utvecklingspotential som måste tas till vara. Vi måste låta vår väl utvecklade gemensamma sektor blienmotor i vår industriutveckling. Inom stora delar av den gemensamma sektorn har vi i vårt land nått en utvecklingsnivå som är utomordentligt hög vid en internationell jämförelse. Våra erfarenheter och vårt kunnande liksom våra högt ställda krav på samhällsservice måste tas till vara inom industrisektorn och stimulera industriutvecklingen. De anställda måste på ett helt annat sätt än fl 1979/80. delta i industrins utveckling. De anställdas medverkan i och inflytande över de beslut som styr utvecklingen måste ökas. Detta är inte bara en demokratisk rättighet. Det är också helt nödvändigt att de anställdas erfarenheter och kunnande på alla nivåer tas till vara i företagen. Det har gång på gång visat sig att de anställda tidigt såväl inser problem som utarbetar lösningar. Detta är en resurs som inte får förbigås. Vi måste vara beredda att g e m e n s a m t s ä k r a de resurser som krävs för en positiv industriutveckling. Industrins finansiering kan långsiktigt endast tryggas genom kollektiva ansträngningar. Löntagarfonder samt strukturoch utvecklingsfonder är därför nödvändiga. Vi övergår nu till att närmare redovisa vår syn på industripolitikens roll och utformning. I vår motion om industripolitiken lämnade vi en utförlig redovisning av vår syn på behovet av en bättre och mera samordnad planering inom det svenska näringslivet. Vi tog i motionen mycket klart avstånd från den starkt överdrivna tilltron till marknadskrafternas förmåga att på egen hand lösa våra industriproblem, något som präglar den borgerliga industripolitiken. I folkpartiregeringens proposition om riktlinjer för industripolitiken hänvisades samhället och de anställda till en passiv åskådarroll. Den borgerliga riksdagsmajoriteten godkände dessa riktlinjer. På område efter område har vi fått erfara att den spontana utvecklingen på marknadsekonomins villkor får för samhället och de anställda mycket negativa effekter. Inför dessa tvingas slutligen även de borgerliga regeringarna att reagera. Men utan planering och genomarbetat beslutsunderlag kommer åtgärderna för sent och blir improviserade. Detta gagnar självfallet inte en långsiktig, positiv industriutveckling en utveckling som är nödvändig om vi skall återskapa balansen i den svenska ekonomin. Vi skall inte här upprepa den analys och de slutsatser som vi redovisade i vår motion . Vi vill dock peka på några förhållanden som är djupt oroande och ytterligare understryker behovet av en aktiv näringspolitik, där en förbättrad branschplanering måste utgöra en viktig beståndsdel. Flera av våra industribranscher kämpar med stora svårigheter. Vi har vid många tillfällen påtalat detta och lämnat förslag till åtgärder för att komma till rätta med problemen. För flera branscher har vi lagt fram förslag i . Det gäller bl. a. för handelsståls- och specialståls industrierna, skogsnäringen, järn- och stålgjuterierna, gruvindustrin, tekoindustrin och skogsmaskintillverkama. Den spontana utvecklingen leder både till en okontrollerad utslagning av företag och produktionsenheter och till att positiva utvecklingsmöjligheter inte tas till vara. Inför dessa problem står de borgerliga partierna handfallna. Då man till slut inte kan förneka verkligheten har man som redan nämnts i vissa fall tillgripit olika typer av kortsiktiga räddningsaktioner. har man dock i allt större omfattning valt att på ett häpnadsväckande sätt söka komma runt svårigheterna. var det svar som vi och de fackliga organisationerna fick: konjunkturförbättringen skulle ge företagen resurser så att de på egen hand kan lösa problem. De grundläggande problemen i branscherna kvarstår emellertid oförändrade, och det är ett mycket stort ansvar som regeringen påtår sig genom sin passivitet. Några exempel visar detta med all önskvärd tydlighet. Den svenska handelsstålsindustrin består av dels det halvstatliga , dels sju mindre företag. tillbara råder stor enighet om att en samordning och samplanering för hela branschen är nödvändig. Frågan har utretts och konkreta förslag har lagts fram. Den bogerliga riksdagsmajoriteten avvisade dock vårt förslag om initiativ från regeringens sida. Motivet var just att den förbättrade konjunkturen skulle ge företagen möjligheter att själva åstadkomma en långsiktig livskraftig branschstruktur. Men inget har hänt. Företagens resultat har visserligen förbättrats, men problemen kvarstår. Enligt alla bedömningar står vi nu inför en ny försvagning av stålkonjunkturen. Vad detta kommer att föra med sig vet vi inte . Det finns dock all anledning att dela de anställdas djupa oro för framtiden. I vad gäller har regeringen inte ens redovisat den utvecklingsplan som begärde . För specialstålsindustrin ställdes betydande finansiella resurser till förfogande för att den nödvändiga strukturomvandlingen skulle underlättas. Dessa resurser är nu förbrukade, men de långsiktiga strukturfrågorna kvarstår i stort sett olösta. Skälet till detta misslyckande är att de borgerliga regeringarna inte utarbetat en övergripande målsättning och plan för branschutvecklingen. Härigenom har det lånebeviljande organet strukturdelegationen saknat riktlinjer för sitt arbete. Konjunkturutvecklingen har inte varit sådan att en positiv utveckling på något vis har säkrats. Även för järngjuterierna skulle konjunkturen ge andrum och erforderliga förutsättningar för att företagen på egen hand skulle kunna klara de långsiktiga problemen. Även detta har visat sig vara en stor felbedömning. Den okontrollerade utslagningen av företag fortsätter. Detta får alltmera påtagliga, negativa effekter för gjutgodsförbrukarna och då framför allt för de mindre och medelstora företagen, vil ka har svårt att ersätta inhemska leveranser med import. På vissa områden har också vår försörjningsberedskap börjat ifrågasättas. Situationen i skogsindustrin är alarmerande. Virkesbristen är akut, och företagen lägger ned anläggningar eller inskränker driften. Den goda efterfrågan på skogsindustrins produkter kan inte utnyttjas fullt ut, och företagen kommer härigenom att få möta nästa konjunkturavmattning med lägre reserver än vad som skulle ha varit nödvändigt. Regeringen har inte vidtagit de kraftfulla åtgärder som krävs för att komma till rätta med den otillräckliga avverkningen och för att åstadkomma en långsiktigt planerad virkesförsörjning till industrin. Man har dessutom avvisat alla krav på en övergripande ramplanering för skogsindustrins utveckling. Behovet av en sådan planering synes annars så gott som alla vara överens om. Inte minst på företagssidan har insikten härom blivit alltmer uttalad. Denna branschvisa genomgång skulle kunna fortsätta. Det är emellertid inte bara så att de borgerliga regeringarna avvisar varje förslag till en ökad branschplanering. Det finns klara tecken på att man i vissa fall inte ens är medveten om vad som sker inom industrin. Ett klargörande exempel härpå är utvecklingen inom den del av vår industri som tillverkar utrustning för basindustrin. Vårt land har en lång tradition som en internationellt sett framstående producent och exportör inom basindustrierna. Detta gäller främst skogs-, stål- och gruvindustrierna. Denna position har vi till stor del vunnit genom vår tillgång till högkvalitativa råvaror. En annan ytterst betydelsefull faktor har varit att vi legat långt framme och varit ledande i utvecklingen av ny och effektivare produktionsutrustning för basindustrierna. Denna utveckling har skett såväl i basindustriföretagen själva som hos fristående utrustningstillverkare. Av avgörande betydelse har självfallet varit det nära utvecklingssamarbete som funnits mellan beställarna och tillverkarna av utrustningen i fråga. Det är ingen överdrift att påstå att basindustrierna i sin utveckling haft en stor fördel av en kvalificerad inhemsk utrustningsindustri. På motsvarande sätt har det varit en förutsättning för utrustningstillverkarnas fortlevnad att man haft en avancerad hemmamarknadsefterfrågan. Detta har såväl stimulerat den tekniska utvecklingen som givit möjligheter att vid export visa på fungerande referensanläggningar. Den svenska basindustrins köp av ny utrustning sker nu i allt högre grad från utländska tillverkare. Detta leder till en utarmning av den svenska utrustningsindustrin. Denna utveckling går snabbt när den väl startat. Man hamnar i en ond cirkel: har man inga referensanläggningar för sin teknik får man inga order, får man inga order får man inga referensanläggningar. Flera företag är inne i denna cirkel; verksamheten får alltmera inriktas på reparationer och smärre renoveringar. niska utvecklingen, som skall ge framtidens produktion och sysselsättning, kan man inte delta i. Detta får återverkningar också för en mängd underleverantörer. Det är en lång rad svenska verkstadsföretag som i varierande grad drabbats av denna utveckling. Som exempel kan nämnas Mekaniska Werkstad , Morgårdshammar och . Detta är en djupt olycklig utveckling, som kommer att få allvarliga konsekvenser för både utrustningstillverkarna och våra basindustrier. Särskilt uppseendeväckande är att de samhällsägda basindustrierna, bl. a. , bidrar till denna utveckling. Denna utarmning av utrustningsindustrin sker som vi kan förutse mycket omfattande investeringar inom basindustrierna. Självfallet skall basindustrierna köpa bästa möjliga utrustning. Men med en fortsatt oplanerad utveckling förlorar vi för alltid möjligheterna att tillverka denna utrustning i . Vi har i våra branschmotioner pekat på behovet av en ramplanering i basindustrierna. I denna planering skall bl. a. ingå investeringsutvecklingen. Om våra förslag genomförs kommer man att få en utmärkt grund för bedömningar rörande utrustningstillverkarnas utveckling. Det blir då möjligt att bedöma bl. a. vilka projekt som kan bli aktuella för svenska tillverkare, vilken samverkan sorn kan vara fruktbar mellan användare och tillverkare och mellan tillverkarna inbördes samt vilka utvecklingsinsatser som behöver göras. Detta kan i sin tur betyda att våra utrustningstillverkare kan återta förlorade positioner på exportmarknaderna. Det är emellertid bråttom, eftersom utvecklingen går snabbt. Basindustriernas investeringsplaner måste inhämtas och ställas mot utrustningsindustrins nuvarande och potentiella resurser. Denna utvärdering bör sedan vara underlag för en bedömning av vilka åtgärder som krävs för att ge svenska utrustningstillverkare ökade möjligheter att svara mot de krav som basindustrierna ställer. Ansvaret för detta arbete måste åvila regeringen. bör göra ett uttalande av denna innebörd. Ett ständigt återkommande argument mot en branschplanering är att planeringen är svår: marknadsförhållandena förändras ständigt, den tekniska utvecklingen kan inte förutses etc. Vi har i andra sammanhang, och senast i våra partimotioner om stålindustrin resp. skogsnäringen, redovisat vår syn på innehållet i den planering som vi anser vara nödvändig. Vi har där klart understrukit att det inte är fråga om någon detaljplanering av företagens verksamhet. Denna planering skall självfallet ske inom de enskilda företagen. Branschplaneringen skall avse de stora övergripande besluten, dvs. de beslut som har betydelse för hela eller delar av branschen. Till denna kategori kan räknas planer vad avser nedläggningar/kapacitetsinskränkningar, kapacitetshöjande investe ringar, förändringar i produktionsinriktningen samt, där så är aktuellt, råvaruförsörjningen. Genom en sådan planering ges också möjligheter till en bättre sysselsättningsplanering på de orter och i de regioner som är beroende av branschen i fråga. Vi har ovan redovisat exempel från industribranscher som har att kämpa med akuta svårigheter. Vi vill dock kraftigt understryka att en aktiv branschpolitik självfallet inte skall inskränkas till endast sådana områden där problemen är ett faktum. Minst lika viktigt är det att en mera övergripande planering kommer till stånd också inom de industribranscher som kan synas mera problemfria. Att så sker är nödvändigt för att vi skall förbättra vår beredskap inför eventuella framtida svårigheter. Men det är också nödvändigt för att vi på för hela samhället bästa sätt skall kunna utnyttja möjligheterna inom de expansiva delarna av vår industri. En bättre industripolitisk planering krävs på alla nivåer. Vi har ovan redovisat vår syn vad avser branschplaneringen, ett område där behovet är särskilt framträdande och akut. Det finns emellertid också behov av en övergripande industripolitisk planering. Denna planering rör inriktningen av industripolitiken i stort och avser frågor som inte är direkt knutna till speciella branscher. Hit hör t. ex. frågor rörande industrins kapitalförsörjning, den statliga företagsamhetens roll i industriutvecklingen samt de mindre och medelstora företagen. Vi har tagit upp dessa frågor i särskilda avsnitt i denna motion. Till de övergripande industripolitiska frågorna hör också den tekniska utvecklingen inom industrin. Det räder stor enighet om att svensk industris långsiktiga konkurrenskraft avgörs av hur väl den lyckas med att utveckla och utnyttja ny teknik. Samhället satsar stora resurser för att stödja industrin i detta avseende. Vi tar upp även dessa frågor i ett särskilt avsnitt av denna motion. Men den tekniska utvecklingen inom industrin är långt ifrån problemfri. Vi kan se exempel på detta. Det är helt nödvändigt att dessa frågor med allvar tas in i den industripolitiska debatten och att åtgärder vidtas. En fortsatt utveckling i stort sett utanför samhällets kontroll är riskfylld. Anledningen härtill är inte bara de direkta, negativa effekter som en okritisk användning av tekniken kan få. Det är också mycket viktigt att vi undviker det olyckliga generella avståndstagandet till teknisk utveckling som lätt följer, om vi inte kan bemästra problemen. Vi vill i det följande peka på ett område där det är angeläget att initiativ tas, nämligen automationen. Effekterna av datorisering och automation tilldrar sig allt större intresse. Det är naturligt mot bakgrund av den snabba utvecklingen inom datatekniken och dess tillämpning. Införandet av datateknik skiljer sig visserligen på den enskilda arbetsplatsen ofta inte på något avgörande sätt från andra tekniska förändringar, när det gäller rationaliseringsoch sysselsättningseffekter. Ändå innebär det förhållandet att datatekniken har ett så brett användningsområde att den i ett totalt samhällsperspektiv är särskilt betydelsefull. Dessutom följer av datoriseringen ofta betydande förändringar på den enskilda arbetsplatsen inte bara i produktivitet och behov av arbetskraft utan även i arbetets innehåll och organisation samt i arbetsmiljön. Utnyttjandet av datateknik har främst varit koncentrerat till kontorsområdet. Vad som håller på att ske är att datateknik i allt större utsträckning kombineras med mekaniska system för exempelvis materialbearbetning och -hantering. Den blir alltså ett led i en automatisering av produktionsprocesser inom industrin, distribution etc. Utvecklingen leder därigenom till en alltmer fullständig styrning av hela produktionsprocesser en styrning som i många fall leder till att de anställdas möjligheter att påverka sin arbetssituation begränsas och att arbetets innehåll utarmas. Det vore emellertid olyckligt om vi endast såg de negativa sidorna av utvecklingen på dataområdet. Det är i stor utsträckning genom den tekniska utvecklingen som vi uppnått ekonomisk tillväxt och ökad standard. Att avvisa utnyttjandet av datatekniken vore därför att avvisa ett viktigt medel för ekonomisk tillväxt något som, mot bakgrund av de ekonomiska problem som väntar , vore olyckligt. Dessutom kan naturligtvis datatekniken, rätt använd, utnyttjas för att förbättra dåliga arbetsmiljöer och klara av tunga och farliga jobb. Frågan är därför inte om datatekniken skall utnyttjas utan hur och i vilken omfattning den skall utnyttjas. Datatekniken behandlades av socialdemokratiska partikongress. Man underströk där den nya teknikens allmängiltighet och drog slutsatsen att teknologin på dataområdet är en starkt politisk fråga. Man pekade på att utvecklingen kan gå flera olika vägar. Om vi förhåller oss passiva kommer utvecklingen att ensidigt styras av ekonomiska krafter. Detta är oacceptabelt. Utnyttjandet av den nya tekniken måste ske på människans villkor. Vad som här sagts pekar entydigt på att utnyttjandet av datatekniken och dess tillämpningar måste bli föremål för en helt annan styrning . Det blir bl. a. en viktig uppgift i den näringspolitiska planeringen att noga följa utvecklingen av datorisering och automatisering på olika områden och i skilda branscher.