mot · G2022302 · 1979-03-26 00:00:00 — med anledning av propositionen 1978/79:145 om åtgärder för tekoindustrin I propositionen 1978/79:145 presenterar regeringen en övergripande plan för tekoindustrin underden närmaste tre-årsperioden. Målsättningen begränsas till att gälla produktion av tekoprodukter motsvarande minimala behov i händelse av krig och avspärrning. Men inte ens denna blygsamma målsättning kan med de av regeringen föreslagna åtgärderna. Utslagningen av företag inom tekoindustrin har nämligen gått så långt att den inhemska produktionen ligger under den nivå som anges vara minimum för att upprätthålla försörjningsberedskap i en för landet kritisk situation. Krisen inom den kapitalistiska ekonomin har kommit att hårt drabba den redan tidigare starkt trängda tekoindustrin, släppt lös alla för kapitalismen kännetecknande destruktiva element. Multinationella bolag, där även svenska tekokapitalister har sina boningar, har starkt undergrävt existensvillkoren för svensk tekoindustri. Den tekniska utvecklingen har objektivt krävt en rationellt uppbyggd tekoindustri i vårt land. Men i stället har storkapitalet inom tekoindustrin med hjälp av regeringar av borgerligt och socialdemokratiskt märke satt in åtgärder för att slå ut såväl tekoföretag som företag inom skoindustrin. Den målsättningen har de i hög grad lyckats klara. Det finns skäl att i sammanhanget erinra om uttalanden från officiellt håll under den kapitalistiska högkonjunkturen , nämligen att de företag som inte var konkurrensdugliga fick finna sig i att bli utslagna. Att skapa likvärdiga villkor för konkurrensen betraktades som ovidkommande, ett förhållande som också klart återspeglas i den nuvarande regeringens övergripande plan för tekoindustrin. Jämsides härmed utlöste den långvariga krisen en känd spekulation från de stora kapitalgrupperna inom tekoindustrin. T rots stora statliga subventioner i ett senare skede kördes många tekoföretag till botten, och kapitalet flyttades över bl. a. till företag i s. k. lågprisländer. Skandalen med de stora statliga ekonomiska engagemangen i kan tjäna som belysande exempel. Uppenbart är att de hårda slagen mot svensk tekoindustri utdelats av såväl inhemskt som utländskt kapital. Inte minst det sistnämnda har tilldelats fritt spelrum. Brutalt utnyttjas den sociala misären i halv- och helfascistiska stater för en fruktansvärd utsugning av arbetskraften. Detta skapar utgångspunkten för maximala profiter och givna möjligheter att översvämma marknaden Hur ödesdigra verkningarna blivit för vårt lands tekoindustri är dokumenterat. När det gäller anslagen mot den nationella tekoindustrin finner de kapitalistiska varuhuskedjorna i vårt land det vara till sin fördel att i största utsträckning saluföra importerade tekovaror i stället för svensktillverkade och av betydligt högre kvalitet. Här kan det med fog sägas att den kapitalistiska sammansvärjningen är fullkomnad. Med hänvisning till internationell arbetsfördelning och frihandel vill varken den nuvarande eller tidigare regeringar skapa ett bättre gränsskydd mot den osunda importen, som är ett dödligt hot mot vårt lands tekoindustri och som sist och slutligen hårdast drabbar de anställda inom denna industrigren. Att hänvisa till frihandelsprincipen när det gäller tekoimporten från exempelvis , , , m. fl. hel- och halvfascistiska stater, där multinationella bolag driver sin smutsiga politik, är ingenting annat än en orimlighet men som avser att dölja sveket mot nationens intressen. Till detta kan läggas att talet om frihandel, ställt mot verkliga förhållanden, är tämligen ihåligt. Blockpolitiken på den internationella handelns område är obestridlig och kan inte viftas bort med gamla fraser om liberaliserad handel. Under alla förhållanden har den våldsamma importen från fasciststaterna ingenting att skaffa med begreppet frihandel. Vi anser därför att importen från dessa länder måste starkt reduceras till en nivå som svarar mot våra nationella intressen, till en nivå som skall bidra till att rädda huvuddelen av vårt lands tekoindustri och därmed också det viktiga kapital som yrkesskickligheten hos tekoindustrins anställda utgör. För att rädda denna huvuddel av tekoindustrin undan total förintelse är det nödvändigt med radikala ingrepp från samhällets sida. Den kaptialistiska spekulationen måste hejdas med inriktning att totalt stoppa densamma. De månghundra miljoner staten pumpat in i tekoindustrin, väldiga belopp som skattebetalarna tvingas betala, måste användas på ett från nationens synpunkt förnuftigt sätt. De som utnyttjar tekokrisen för att berika sig måste avlägsnas från sina positioner. Detta aktualiserar med förnyad styrka nödvändigheten av att samhället inte nöjer sig med att satsa miljardbelopp, medan storkapitalet i olika former skördar vinsterna. Kort uttryckt: Skall staten betala skall den också äga. Det gäller de stora och medelstora tekoföretagen. Mot detta kan invändas att redan existerande statliga koncerner inte ändrat den nedåtgående trenden. I sak är detta riktigt, vilket bl. a. belyses av situationen för tekoföretagen i och på andra platser. Men det bör observeras att tillkomsten av den statliga tekokoncernen ändrade inget väsentligt de objektiva betingelser under vilka den skulle verka. Ändrade och bättre betingelser har lyst med sin frånvaro, och den kursen ämnar inte den nuvarande regeringen överge. Ett förstatligande av stor och medelstor tekoindustri måste därför följas upp av en totalt ändrad och radikalt inriktad politik över hela Tältet. Ledningen av en vidgad statlig tekokoncern bör ändras så att de anställda och deras fackliga organisationer får det avgörande inflytandet. Med hänvisning till vad sålunda anförts hemställs att hos regeringen hemställer om åtgärder som syftar till 1. att genom förstärkt gränsskydd begränsa importen av tekoprodukter , 2. att inga tekoföretag får läggas ned innan nya ersättningsindustrier byggts upp, 3. att bygga ut den statliga tekokoncernen genom förstatligande av stora och medelstora företag så att avgörande inflytande bereds anställda och deras fackliga organisationer.