mot · G2021728 · 1979-01-25 00:00:00 — av m. fl. om ett nytt skattesystem Industrialiseringen har på ett par århundraden fullständigt förändrat människornas levnadsförhållanden i industriländerna. I vårt land kan man säga att det gått fortare än så, och den huvudsakliga förändringen har skett . Länder som påbörjat utvecklingen senare har fått uppleva ett ännu snabbare förlopp, och det förefaller som om tiden för ett lands industrialisering förkortas. Detta är också naturligt med tanke på att man har tillgång till all tidigare erfarenhet. I samband med en begynnande industrialisering i skedde också stora politiska förändringar. Industrialiserad, koncentrerad och ökad produktion krävde nya politiska system. De politiska idériktningarna liberalismen och socialismen, vilka fortfarande bedöms som stora", tillkom under detta skede. Målet, var att producera mesta möjliga antal varor till en snabbt växande befolkning med växande behov. I förhållande till både behov och produktionskapacitet fanns det gott om resurser och råvaror att förädla. Då det gällde att producera maximalt fanns ingen större skillnad mellan politiska idériktningar. Det gjorde det däremot beträffande produktionsresultatets fördelning. I samband med ökande industrialisering och uppbyggnad av ett mera komplicerat samhälle ställdes i alla länder också ökade krav på den offentliga sektorn i form av utbildning, vård etc. Detta krävde också en ökad beskattning. Skattesystemet hade som en primär uppgift att skaffa inkomster för samhällets gemensamma kostnader. Det naturliga var då att ta en del av människornas inkomster. Dessa var huvudsakligen av karaktären arbetsinkomster, varför inkomstskatten kom att bli en skatt på arbetet. Eftersom inkomsterna var ojämnt fördelade och. krav på ökad jämlikhet gjorde sig gällande i den politiska debatten, kom det in ett moment av utjämning i beskattningen. Genom den offentliga sektorns expansion har det efter hand blivit nödvändigt att finna nya skatteformer och nytt skatteunderlag. Det har av olika skäl inte ansetts möjligt att ta ut hela skatten i form av direkt inkomstskatt. I stället har man belastat produktionen med moms och De olika avgifterna till ATP, sjukförsäkring m. m., som ingår i arbetsgivaravgiften, bör i detta sammanhang likställas med annan skatt även om de är öronmärkta. Beträffande de två här nämnda skatteformerna kan sägas att arbetsgivaravgiften fullständigt och momsen i huvudsak belastar arbetet liksom inkomstskatten. Vi har alltså efter hand fått många olika skatteslag, av vilka här endast nämnts de viktigaste. En fullständig uppräkning är i detta sammanhang inte nödvändig. Det kan dock konstateras att bilden är svåröverskådlig. Överskådligheten har ej heller underlättats av årliga mindre justeringar och tillägg. Beteckningen lapptäcke, som ofta används för vårt skattesystem, är synnerligen rättvisande. har den svenska ekonomin - liksom i många andra industriländer - inte haft samma snabba tillväxt som under de närmast föreliggande årtiondena. Det framhålls ofta att detta beror på en ovanligt långvarig konjunktursvacka. En annan, kanske väl så trolig, förklaring skulle kunna vara att BNP-kurvan håller på att ut på en hög nivå. De offentliga utgifterna har emellertid fortsatt att stiga i snabb takt. Detta har främst tre orsaker. Dels grundas dagens behov på närmast föregående tidsperiod, och denna hade en snabbare expansionstakt. Den snabba expansionen har lett till balansproblem i samhället av bl. a. regionalpolitisk natur, till miljöproblem som kräver åtgärder, till ökade vårdkostnader etc. Dels vill politiker på olika nivåer inte acceptera en minskad ökningstakt i ambitionsnivåerna. Dels har man genom samhällsinsatser velat stimulera sysselsättning och produktion för att brygga över det man ansett vara en konjunktursvacka. Resultatet visar sig i en skatteandel på av BNP, som budgetunderskottet i statsbudgeten uppgår till tal som skulle ha tett sig som helt orimliga. Ändå kan det hävdas att stora budgetunderskott varit lättare att försvara med dess höga tillväxttakt än när framtiden ter sig synnerligen oviss. Under industrialiseringen, med undantag för depressionsperioderna, och med ökad markering har arbetskraften varit så gott som den enda begränsade resursen då det gällt produktion och ekonomisk tillväxt. Därför har skattebelastningen på just arbetet varit riktig. Den fördyring av arbetet som därigenom åstadkommits har påskyndat rationaliseringar och effektiviseringar. På så sätt har tillgänglig arbetskraft utnyttjats effektivare och produktionen per capita stigit snabbt. Avsättningsmöjligheter till för oss gynnsamma priser på världsmarknaden, vilket varit en förutsättning för denna utveckling, har upplevts som självklara. är läget annorlunda och torde så förbli under överskådlig framtid. Vår tekniska utveckling innebär att vi kan producera ökande mängder varor med minskad insats av arbete. Denna teknologi blir också känd och tillämpad i allt fler länder, varför världsmarknaden inte kan förutses bli lika gynnsam för oss som . Det uppstår allvarliga strukturella sysselsättningssvårigheter. börjar en viss knapphet göra sig gällande på andra områden. I fråga om energi är den redan ett faktum, och teoretiskt kan knapphet också observeras på vissa , även om detta endast gett utslag på priset vid enstaka tillfällen. En annan begränsning är miljön. Produktionens avfallsproblem blir alltmer märkbara, och kostnaderna för dåliga arbetsmiljöer visar sig i ökad sjukdomsfrekvens. som vi , och troligen även framöver, bedöms ha en stor reserv av arbete att tillgå, råder det en viss brist på kapital. Debatten om löntagarfonder visar att man inom olika områden hyser oro för kapitalbildningen . Egentligen är kapital i huvudsak ackumulerat arbete gammalt arbete, som sparats och eventuellt investerats. Det paradoxala förhållandet har uppstått att vi har överskott på nytt arbete och brist på gammalt arbete. Att inte denna brist kan ersättas med nytt arbete torde bero på att detta, framför allt på grund av skattetekniken nästan fördyrats till oanvändbarhet. har redan nämnts målet ökad jämlikhet - skattepolitikens fördelningspolitiska effekt. Även om vi i i detta avseende nått längre än många andra länder, kvarstår naturligtvis detta mål med oförminskad styrka. På grund av människans egoistiska läggning och förmåga att anpassa sig för att motverka och kringgå regler och bestämmelser måste skattepolitikens utformning i detta avseende ständigt ses över. Ett annat mål, som börjar mogna fram alltmer i det allmänna medvetandet, är hushållningsmålet. Det gäller att hushålla med både miljö och naturresurser. (I skattepolitiken, som är vårt viktigaste ekonomiska styrmedel, har dock tagits ringa hänsyn till detta samhällsmål.) För framtiden är detta mål troligen ett av de allra viktigaste. Ett tredje centralt samhällsmål, som är politiskt erkänt, är kravet på en decentraliserad produktions- och samhällsstruktur. En sådan struktur är också en förutsättning för att man skall ha möjlighet att få till stånd en god social struktur som skapar kontakt och gemenskap mellan människor och underlättar hushållning och ekologiskt ansvarstagande. De två senare målsättningarnas betydelse har givits stort utrymme i den politiska debatten . Dock har föga gjorts för att utnyttja skattesystemet, som är vårt viktigaste ekonomiska styrmedel, för att nå målen i fråga. Underskottet i årets budgetpropositon inger allvarlig oro för framtiden. Vi har genom detta intecknat eventuella inkomstförstärkningar framåt. I samband med en diskussion om det framtida skattesystemet måste därför också frågan ställas, om det är möjligt att utforma samhällsekonomin så, att den genom sin konstruktion strävar mot balans. Dt går lätt att konstatera att möjligheterna till inkomstökningar i nuvarande läge är mycket begränsade. Om de funnits, hade de troligen varit utnyttjade. En starkare regering hade måhända föreslagit ett skattetryck som varit 5 å 7 miljarder större. En fråga som kanske inte på länge rests med tillräcklig kraft är om det skulle gå att reducera de offentliga utgifterna. Detta är nog inte möjligt på kort sikt i någon nämnvärd omfattning, men ändå är det en självklarhet att ett mindre institutionsberoende samhälle skulle fungera till lägre kostnader. Som nämnts ovan har vi i vårt land kommit ganska långt i fråga om jämlikhet i disponibla inkomster. Förhoppningsvis kan vi komma ytterligare en bit på vägen mot ekonomisk jämlikhet. Samhällets service till medborgarna är av olika karaktär. Somlig service, såsom sjukvård, tillhandahålls i krislägen för individen. Det är naturligt att sådan service skall finansieras genom skattemedel, som alla bidrar med. Annan service, såsom barnomsorg och åldringsvård, är något som varje människa kommer att ha behov av. Samhällets institutioner kan emellertid aldrig bli av den omfattningen att de räcker för alla barn och åldringar. En stor del av vård- eller servicebehoven i dessa avseenden måste skötas utanför institutionerna. Om vi vill skapa rättvisa och valfrihet måste därför de som utnyttjar och de som inte utnyttjar sådan service jämställas. Detta kan ske på två sätt. Antingen betalar samhället lön för vård av barn i hemmet etc., eller också får de som utnyttjar denna service betala den helt eller delvis via avgifter. För barndaghem betalar föräldrarna nu vissa avgifter, beroende på inkomst, men samhället står för huvuddelen av kostnaderna. Det kan ifrågasättas om samhället har råd att kraftigt höja vissa barnfamiljers (höginkomsttagares) konsumtionsnivå genom subvention av deras barnomsorgskostnader. Från samhällets synpunkt tar likaledes vård i hemmet av äldre endast bråkdelen av kostnaden för vård på ålderdomshem eller långtidsvårdssjukhus. Ett mera kostnadsbetingat avgiftssystem, som tar hänsyn till samhällsekonomiska kostnader, är möjligt om man har en hygglig ekonomisk jämlikhet. Det förra systemet skulle bli väldigt dyrt för samhället, varför även det senare bör övervägas. Ett sådan system skulle motverka överkonsumtion av samhällsservice, den enskilde skulle kunna välja mellan den och annan, privat konsumtion och trycket på institutionerna skulle minska. Dessutom finge ett sådant system struktureffekter, då mer av verksamheten skulle ske i decentraliserade former. Vår nuvarande inkomstbeskattning kritiseras ofta för sina marginaleffekter. Det är ett odiskutabelt faktum att hög marginalskatt i vissa fall verkar hämmande på människornas vilja till ökade insatser inom ramen för det betalda arbetslivet. Dock ger andra effekter större problem. Det finns en strävan hos på arbetsmarknaden starka grupper att kompensera sig för marginalskatterna. Detta verkar höjande på löneläget och inflationsdrivande. Lönehöjningarna till generaldirektörerna är exempel på detta fenomen, som säkert är ännu vanligare inom det privata näringslivet. En annan effekt är att benägenheten att skaffa sig avdrag på mer eller mindre lagligt sätt ökar. Man kan också säga att höga marginalskatter gynnar dem, som har råd att ha låga inkomster, exempelvis dem som har möjlighet att låna för konsumtion. Strävan efter avdrag, exempelvis avdrag för räntekostnader, motiverar till konsumtion av diverse icke nödvändiga artiklar, vilket strider mot målet om hushållning. Av flera skäl vore det angeläget att allvarligt överväga övergång till utgiftsskatt. Ingen skulle då dra sig för viss ansträngning för att för öka sin inkomst men väl för att kasta bort den på onödiga saker. Utgiftsskatten vore också enklare att kontrollera. Trots att en utgiftsskatt liksom nuvarande inkomstskatt borde vara progressiv är det möjligt att den skulle leda till ökad kapitalsamling. Detta är i och för sig inget fel, då vi har behov av viss ökning av kapitalbildningen. Kapitalet är knappast av ondo så länge det inte överförs till privat överkonsumtion. För att motverka en oönskad förmögenhetskoncentration, som skulle kunna uppkomma, kan dock såväl förmögenhets- som arvsskatten höjas. De klara effekter en utgiftsskatt skulle få är minskad konsumtionsbenägenhet (= ökad hushållning) och ökad arbetsvilja. Då vi , och det förefaller gälla även för år framöver, har levt över våra tillgångar, dvs. ökat konsumtionen mer än produktionen, så skulle detta vara en önskvärd effekt. Det skulle kunna anföras att på går en svagare konsumtion inte ihop med ökad tillgång på arbete, men genom en förändring av belastningen av produktionsfaktorerna är det möjligt att ha en större arbetsandel i produktionen. Exempelvis skulle benägenheten att vårda och reparera öka på bekostnad av nyproduktion. Sådana effekter i produktionsoch konsumtionsmönstret får positiva struktureffekter. Man kan även förvänta sig en stimulans för egenverksamhet för att spara utgifter, vilket har en liknande betydelse för ekonomisk och social struktur. Det bör undersökas på vilket sätt en sådan egen verksamhet kan styras till att minska kostnaderna i den offentliga sektorn. Som redan anförts utgår produktionsskatten i nuvarande former i huvudsak på arbetet. För att höja sysselsättningen och verka för hushållning borde skatten i stället belasta övriga produktionsfaktorer. Man kan tänka sig en grundläggande produktionsfaktorskatt, som utgår på energi och råvaror. Även beskattning av kapital och investeringar kan i vissa lägen övervägas. Att helt ta bort skattebelastningen på arbetet är nog omöjligt med tanke på den stora andel av produktionsvärdet som arbetet utgör. Det är också möjligt att förändra momsen så att hela omsättningen belastas. Det finns god möjlighet att finna en lämplig skattegrund i produktionen. Man borde undersöka om löne- och vinstutrymme + nettoinvesteringar + stygga kostnader, dvs. kostnader som samhället anser olämpliga eller oangelägna, exempelvis viss reklam, skulle ha avsedd effekt. Ett förbilligande av arbetet skulle naturligtvis motivera till ökad användning av arbete. Därför skulle vi inte i lika hög grad som f. n. frestas att välja en teknologi som helt onödiggör människan som den oftast är resurskrävande. En beskattning av råvaror och energi skulle leda till att dessa produktionsfaktorer optimerades hårdare. (Jämför vad som f. n. händer med arbetet!) Därigenom skulle befintliga resurser utnyttjas bättre, med bättre hushållning som följd. En annan effekt borde vara att förädlingen lokaliserades närmare råvaran, vilket verkar i decentralistisk riktning. Det kan vid en hastig anblick förefalla som om vad här anförts skulle innebära en fullständig omvälvning av skattesystemet. Även om detta delvis är riktigt, är det ändå möjligt med en successiv övergång. Det går att inledningsvis bibehålla den inbördes fördelningen mellan olika skatteslag, det går att bibehålla den offentliga sektorns nivå. ger emellertid ett system i den stil som skisserats goda möjligheter till styrning av samhällsutvecklingen i en gynnsammare riktning. Skattesystemets betydelse ökar med andelen BNP som det tar ut. Det är därför angeläget att anpassa detta system till dagens och morgondagens samhälle- att inte använda en föråldrad skatteteknik. Vi har inte råd att vänta med ändringar tills nuvarande system brutit samman. Med hänvisning till det anförda hemställs att hos regeringen begär utredning om ett skattesystem som bygger på målsättningar om jämlikhet, hushållning, syssel sättning och regional balans i enlighet med de i framförda riktlinjerna. () ()