mot · G2021851 · 1979-01-25 00:00:00 — av m. fl. om utredning av kulturarbetarnas ställning behandlade och 1977 bl. a. socialdemokratiska motioner rörandé kulturarbetarnas skatter och socialförsäkringsavgifter. a. föreslogs sådan förändring i lagstiftningen att kulturarbetarnas motparter, arbetsgivarna, skulle bli skyldiga att betala socialförsäkringsavgifter på ersättningar grundade på avtal eller direkt på upphovsrättslagen. Motionerna avslogs med hänvisning till att frågorna om kulturarbetarnas skatter och avgifter skulle behandlas av pensionskommittén och företagsskatteberedningen. Men dessa utredningar kunde inte till följd av sina direktiv behandla alla de förslag som framförts i detta sammanhang. Företagsskatteberedningen föreslog emellertid endast införande av ett upphovsmannakonto, utformat på ett sådant sätt att det skulle ha gett påtagliga fördelar endast åt de kulturarbetare som får stora engångsersättningar. Kulturarbetarna har i olika sammanhang bl. a. i remissyttranden över företagsskatteberedningens och pensionskommitténs betänkanden krävt en särskild utredning om kulturarbetarnas situation som rörelseidkare. I Konstnärliga och litterära yrkesutövares samarbetsnämnds (KLYS) remissyttrande över pensionskommitténs betänkande anförs bl. a. följande: KLYS finnér det djupt otillfredsställande att inte alla frågor som till sin natur är oskiljbara kan utredas och behandlas i ett sammanhang. Detta skapar stora svårigheter eller förhindrar kulturarbetarna från att skapa förståelse för deras situation. Problematiken måste ses och behandlas i ett sammanhang om den skall kunna förstås. Kulturarbetarorganisationerna har genom sin samorganisation utfört ett omfattande utredningsarbete. KLYS utredningar av 1975 och 1977 visar att kulturarbetarna inte schablonmässigt kan hänföras till skattegruppen rörelseidkare/egenföretagare. Kulturarbetet, som är helt knutet till den enskilde individens speciella egenskaper och kunskaper, kan enligt KLYS mening inte bilda plattform för utövande av företagsverksamhet i egentlig mening. Många kulturarbetare är anställda. Anställningar kan avse längre eller kortare tider eller enstaka framträdanden. Inom grupperna skådespelare, musiker journalister m. fl. är anställning vanlig men även fria yrkesutövare finns inom dessa kategorier. Inom gruppen författare, översättare, bildkonstnärer (målare, fotografer, tecknare, skulptörer, grafiker, textilkonstnärer, konsthantverkare) är anställning mera sällsynt. Men utvecklingen på kulturområdet har lett till en viss ökning av anställningar och uppdrag även bland dessa kulturarbetargrupper. Det bör i sammanhanget noteras att många 1 1978/79. kulturarbetarverksamheter endast kan bedrivas i icke-anställningens form. Kulturarbetarna blir då behandlade som företagare i skatte-, avgifts- och andra hänseenden. Nedan ges några exempel på vad rörelsebegreppet tillämpat på kulturarbetare ställer för krav på dem. Egenskapen av rörelseidkare medför automatiskt att kulturarbetarna blivit skyldiga att föra kontinuerliga räkenskaper enligt den nya bokföringslagen. Före den nya bokföringslagens ikraftträdande förelåg inte denna skyldighet. Bokföringslagen har givit kulturarbetarna en ny arbetsuppgift som kan synas stor i förhållande till verksamhetens art och omfattning. Samhällets kontrolloch informationsbehov tillgodoses vidare genom bestämmelserna i taxeringslagen om skyldigheten att föra anteckningar m. m. som underlag för deklaration och kontroll härav. Enligt § 8 rättshjälpslagen får allmän rättshjälp inte lämnas näringsidkare i angelägenhet som har samband med hans näringsverksamhet. Genom rörelsebegreppets tillämpning blir kulturarbetarna även näringsidkare och drabbas därför av inskränkningar i rättshjälpslagen. Kulturarbetare som utfört konstnärligt arbete under anställningens form kan alltså erhålla rättshjälp eftersom rörelseidkarbegreppet då inte är tillämpligt. En kulturarbetare kan alltså råka i olika situationer beroende på om arbetet utförs i anställningens form eller inte. I årets budgetproposition anges emellertid att förbättrade villkor på detta område är att vänta. har att övervaka den fria konkurrensen och prisbildningen inom näringslivet. Näringsidkare faller under dessa lagar. Så kan alltså på formella skäl anses vara fallet även med kulturarbetarna. har därför ansett sig ha att tillse att den fria konkurrensen mellan kulturarbetarna i möjligaste mån upprätthålles. Det har ansetts självklart att konkurrensrätten inte kan vara tillämplig vad gäller avtal mellan arbetsmarknadens parter (arbetare, tjänstemän och deras arbetsgivare). Så är emellertid inte fallet när det gäller kulturarbetarna, trots att dessa i förhållande till sina motparter intar samma ställning som löntagarna i förhållande till sina arbetsgivare. har intresserat sig för ett avtal mellan och angående honorar för återgivande av fotografier i böcker. Dessa avtal skulle enligt kunna stå i strid med förbudet mot horisontella prisöverenskommelser och alltså vara konkurrensbegränsande. Om uppmärksamhet här skulle leda till ett förbud mot avtalet skulle detta omöjliggöra fotografernas fackliga strävanden. Den icke anställde kulturarbetaren ställs inför stora svårigheter när det gäller att komma i åtnjutande av bostadsbidrag eller höjt sådant på grund av att hans inkomster minskat i förhållande till tidigare års beskattningsbara inkomst, varpå bidraget grundas. Den anställde klarar en sådan procedur genom intyg från sin arbetsgivare. Vissa kulturarbetarinkomster, t. ex. konstnärsbidrag, långtidsstipendier m. m., hänförs i skattehänseende till B-inkomst, vilket medför att kulturarbetare blir sambeskattade för sådana inkomster. Ovanstående utgör några exempel på konsekvenser av rörelsebegreppets tillämpning på kulturarbetarna. Härvid bör observeras att rörelsebegreppet har starka tendenser att smitta av sig i ny lagstiftning, vilket för övrigt framgår av ovan angivna exempel. Lagstiftarna håller sig gärna till befintliga begrepp. Att konsekvenserna därav kan bli mycket negativa för kulturarbetarna när nya lagar och förordningar tillkommer, uppmärksammas först när dessa skall tillämpas. Kulturarbetarna intar i en hel del fall en ställning i förhållande till sina motparter/uppdragsgivare som liknar löntagarnas i förhållande till sina arbetsgivare. Kulturarbetarnas organisationer förhandlar och sluter kollektiva avtal med sina motparter. Dessa är stat, landsting, kommuner samt enskilda företag såsom förlag, tidningar, radio- och TV-företagen m. fl. organisationer som tar kulturarbetarnas tjänster i anspråk. Generellt sett är kulturarbetarna i verklig mening lågavlönade. Detta framgår av inkomstundersökningar som gjorts. Inom konstnärsnämnden pågår en inkomstundersökning. Denna är ännu ej helt slutförd men man kan i det preliminära materialet konstatera att kulturarbetarna inte bara kvarstår som låglönegrupp utan har haft en i förhållande till andra grupper negativ inkomstutveckling. Endast några få grupper har lyckats hävda sig. Dessa återfinns i de organisationer vars medlemmar i stor omfattning är anställda då de utför sitt arbete. De senaste årens otillfredsställande inkomstutveckling för kulturarbetarna har ägt rum trots en intensifierad facklig verksamhet. Kulturarbetarnas motparter håller hårt på att samma ramar skall tillämpas vid fastställandet av ersättningarna till kulturarbetarna som på arbetsmarknaden i övrigt. visat sig i det närmaste ogörligt för kulturarbetarna att i de olika avtalsförhandlingarna kompensera sig för de tid efter annan höjda arbetsgivaravgifterna. Häri ligger en del av förklaringen till att kulturarbetarnas inkomstutveckling inte kunnat hålla jämna steg med utvecklingen på arbetsmarknaden i övrigt. Möjligheten att avtalsvägen få motparterna att betala socialförsäkringsavgifterna har inte i någon högre grad lyckats. Detta är en utväg som kulturarbetarorganisationerna ofta hänvisats till när de på olika sätt försökt påkalla statsmakternas intresse för en lagstiftning på området. Man kan också konstatera att trots dessa rekommendationer från statsmakternas sida har det ännu inte lyckats kulturarbetarorganisationerna att få till stånd ett likställighetsavtal om socialförsäkringsavgifterna med staten. Som helhet kan man konstatera en för det stora flertalet kulturarbetare negativ standardutveckling. De frågor som berör kulturarbetarnas yrkessituation sorterar under flera olika departement. Utredningar som haft att handlägga frågor berörande kulturarbetarna har skjutit uppgifterna från sig med hänvisning till att det skulle krävas ändringar i sådan lagstiftning som den aktuella utredningen inte haft till uppgift att behandla. För kulturarbetarna angelägna frågor har på detta sätt fallit mellan olika departements och utredningars ansvarsområden. Den kulturpolitik som 1974 i stor enighet drog upp riktlinjerna för måste enligt vår mening fullföljas. Socialdemokraterna anser att samhället därvid måste utveckla ett sådant kulturklimat och skapa sådana betingelser för kulturarbetarna att de under trygghet kan utöva sitt yrke. Utvecklingen under en följd av år visar på att detta inte är möjligt utan att på något sätt ändra kulturarbetarnas villkor. Kulturarbetarnas status som rörelseidkare har vittomfattande konsekvenser för hela deras försörjningssituation. Vi hemställer därför att en särskild utredning tillsätts med uppgift att se över kulturarbetarnas ställning som rörelseidkare. En självklar utgångspunkt för en sådan utredning bör vara att samma socialförsäkringsavgifter som tas ut på lönekostnader på något sätt även skall tas ut på de inkomster som skapas genom konstnärliga verksamheter. Vad som bör övervägas är hur dessa skall tas ut. I utredningen bör ingå experter från flera olika områden, exempelvis skatter, arbetsmarknad, kultur samt företrädare för de fackliga organisationerna. Med hänvisning till ovanstående hemställs att som sin mening ger regeringen till känna vad som anförts om tillkallande av en parlamentarisk utredning med uppgift att se över kulturarbetarnas ställning. () () () () HANS () () () () () ()