mot · G2022089 · 1979-01-25 00:00:00 — av m. fl. om utvecklingen av de mindre orterna och landsbygden De senaste årens strukturomvandling av det svenska samhället har farit hårt fram med stora delar av vårt land, särskilt i de mindre orterna och på landsbygden. Antalet sysselsatta i jord- och skogsbruk - landsbygdens dominerande sysselsättningskälla - har minskat från 440 000 till 207 1975 och förutsätts minska med nära hälften fram - allt enligt SCB:s prognoser. Det är en utveckling som inte kan fä fortsätta om vi vill att de små orterna och svensk landsbygd skall överleva, inte heller om vi på ett rationellt sätt vill ta till vara vårt lands natur- och andra resurstillgångar. Samhällets insatser för att motverka denna utveckling har endast marginellt kunnat påverka alla de krafter som verkat för en koncentration av näringsliv och befolkning. Samhällets egen politik, bl. a. regionalpolitik och jordbrukspolitik har tvärtom ofta medverkat till centraliseringen. Alla prognoser pekar mot en fortsatt kraftig koncentration. Om inte mer medvetna åtgärder vidtas som styr utvecklingen in i andra banor kommer - flertalet residensstäder och större centra att ta huvudparten av länens totala befolkningsökning, - de redan expansiva regionerna att öka mer - på de svaga regionernas bekostnad. Förutom sociala, miljömässiga och ekonomiska fördelar med boende i mindre orter vill vi peka också på följande fråga. De välfärdsvinster man trott sig uppnå genom koncentrationen inom teknik, ekonomi och bebyggelse har bl. a. lett till en ökad sårbarhet i skilda hänseenden. Samhällets ökade sårbarhet bör på ett helt annat sätt än tidigare föras in i samhällsdebatten. Sårbarheten gäller många områden, näringsliv, kommunikationer, energi, ekologi osv. Storskaligheten i skilda sammanhang ökar sårbarheten medan småskaligheten minskar den. Detta är en mycket viktig anledning,jämsides med sociala och andra skäl, varför vi hävdar målet om ett decentraliserat samhälle. Att bygga i den lilla skalan ger ökade möjligheter till ett byggande som inte tär på resurserna så mycket och som ger en mänsklig skala. Fördelarna med lokala integrerade samhällen är stora i ett kort tidsperspektiv men kommer att visa sig ännu större i det längre perspektivet. I denna motion kommer främst att behandlas frågor inom samhällsplaneringen som tar sikte på en utveckling av de mindre orterna och av landsbygden. Som framgått av det ovan anförda har den förda samhällsplaneringen inte kunnat motverka en kraftig koncentration i samhället. Det beror enligt vår uppfattning främst på att den övergripande regionalpolitiska planeringen inte varit tillräckligt kraftfull, eller t. o. m. motsägelsefull i sina målsättningar. Samhällsplaneringen har dessutom varit alltför splittrad - uppdelad på bl. a. regionalpolitik, fysisk riksplanering och regional trafikplanering. Den har dessutom varit alltför toppstyrd. Den är karakteristiskt för den planering vi haft, att man efter tre omgångar av den regionalpolitiska planeringen ännu inte har någon systematisk kartläggning av utvecklingspotentialen i respektive kommuner och län. Man har utgått från centralt utformade prognoser och planeringsmodeller, inte från den sociala och fysiska verklighet som planeringen är avsedd att påverka. Den enskilde har svårt att se sin verklighet så sektoriserad som olika planerande myndigheter presenterat den för honom/henne. Detta är en anledning till att man heller inte fått den medverkan från allmänheten i planeringen, som man eftersträvat. Flertalet av de problem som här berörts måste beaktas i de många planeringar som f. n. pågår, i tillämpningen av den nya jordbrukspolitiken och i det lagstiftningsarbete, som är på gång. En annan slutsats är att man också inom bör se över hur man där skall få en bättre samordning till stånd. Vi har på detta plan den kommunalekonomiska långtidsplaneringen (KELP). har utvecklats en integrerad planeringsmodell, som populärt går under namnet Kommunernas gemensamma planeringsförutsättningar (GPF). Även om den senare planeringsmodellen måste utvecklas vidare, utgör dessa planeringsformer en god utgångspunkt för en mer verklighetsförankrad planering än den vi har. Det är också inom ramen för dessa planeringsformer som man bör söka underlätta de mindre orternas utveckling. Det detaljplanekrav, som ställdes upp byggnadslag, har också starkt bidragit till att bebyggelsen koncentrerats till större orter. Glesbebyggelse har ända i princip varit fri. I byar och mindre orter, samt i områden som allmänt bedömts som lämpliga och attraktiva att bygga i, där har detaljplan krävts. Men i realiteten har kommunerna varken haft resurser eller vilja att utforma detaljplaner i dessa områden. Tvärtom har det oftast framstått som alldeles orimligt att bekosta detaljplan där. Ett allt vidare hävdande av tätbebyggelsebegreppet, och det därtill knutna kravet på detaljplan med små dispensmöjligheter, har därför i realiteten för stora delar av vårt land verkat som ett långvarigt nybyggnadsförbud. Där kommunerna oftast numera hävdar att bebyggelse är olämplig, t. ex. i mycket avlägsna lägen med reella eller förmenta kommunalekonomiska konsekvenser som följd om byggande medges, där har bebyggelserätten således länge varit i det närmaste fri. I mindre orter, där det egentligen borde fått byggas, har det däremot ofta varit stopp. Konsekvenserna av denna sneda lagstiftning har blivit förödande för många bygder därigenom att de små orterna ej fått byggas ut. De som ej kunnat få sin utkomst inom t. ex. lantbruket har fått flytta till stora orter. Även om glesbebyggelserätten avskaffades 1973 så innebar lagändringen då vissa lättnader för de mindre orternas utbyggnad. Dispensmöjligheterna inom tätbeyggelsen (i juridisk mening) vidgades nämligen kraftigt, eftersom dispens tidigare endast skulle medges i verkliga undantagsfall. Genom lagändringen som trädde i kraft , underlättades byggandet ytterligare vid tätbebyggelse av mindre omfattning. De som har att tillämpa byggnadslagstiftningen trampar tyvärr inte sällan vidare i gamla hjulspår. Lagstiftningen behöver förenklas i sig. Vi tar för givet att de inkonsekventa och oformliga reglerna i nuvarande byggnadslagstiftning rensas ut i det förslag till en ny plan- och byggnadslag som är under utarbetande. Enkelhet och balans i hävdandet av allmänna och enskilda intressen måste tillgodoses. Rådgivningen om hur den nuvarande lagstiftningen kan tillämpas behöver förbättras eftersom det kan dröja innan en ny plan- och byggnadslag träder i kraft. En utveckling av den fysiska översiktliga planeringen är positiv. Den översiktliga planeringens möjligheter och begränsningar måste dock noga beaktas. Det kan starkt ifrågasättas om kommunerna alltid hanterat instrumentet kommunöversikter som det var tänkt och om tillämpningen i enskilda ärenden på ett lämpligt sätt beaktat kommunöversiktens betydelse och roll. Å andra sidan får man förstå att en ny planeringsform innebär svårigheter vid införandet. Enligt vår uppfattning bör planverket i samråd med andra berörda verk utvärdera kommunöversikternas hittillsvarande utformning och tillämpning i syfte att underlätta en revidering. I samband med en sådan översyn bör bl. a. följande beaktas. Översiktsplanering sorn ej förs vidare till fastställd generalplan tjänar till vägledning. Det ligger i sakens natur att särskilt kommuntäckande planer eller översikter måste blir översiktliga. Detta är en självklarhet om denna planering skall utvecklas på avsett sätt t. ex. som ett instrument för den fysiska riksplaneringen. Konsekvenserna av detta måste dock beaktas i hanteringen av byggnadslovs- och dispensärenden. De enskilda fallen kan sällan fullt ut fångas in av generella riktlinjer som gäller för stora områden. Vi varken kan eller bör ställa kravet att varje byggnadsföretags lämplighet kan avgöras enbart på grundval av en kommuntäckande översikt. Trots en restriktiv riktlinje skall lov i vissa fall kunna beviljas och tvärtom, om skälen i det enskilda fallet också beaktas. Det är bl. a. därför viktigt att kunna bedöma varje enskilt fall för sig och att sakligt motiverar sitt ställningstagande t. ex. i ett byggnadslovsärende. En rad inventeringar och uppgifter föreligger inom t. ex. regionalpolitiken, jord- och skogsbrukspolitiken, den fysiska riksplaneringen och länsorganens och kommunernas övriga planering och uppgiftssamlande. Det är av stor vikt att dessa uppgifter nyttiggörs mer aktivt för de små orternas utveckling. Kommunerna bör i den översiktliga planeringen stimuleras till en aktivare landsbygdsplanering. För kommunerna är det ofta fråga om behov av insikt och kunskap för att kunna utveckla en alternativ planering. De kommunala förvaltningarna är inriktade på det etablerade byggandet i de större orterna. Kunskapsspridning från skilda håll, t. ex. centrala verk, länsstyrelser, organisationer, men främst genom kommunens egen verksamhet, bör kunna öka förutsättningarna att bryta det psykologiska motstånd som finns mot en annan planeringsinriktning. De flesta människor bor i närheten av skola och affär för dagligvaror. räcker dessa funktioner oftast till för att trivseln i områdena skall finnas kvar. Ytterligare en mängd skolor i mindre orter - liksom i städerna i vissa fall är nedläggningshotade, bl. a., på grund av de låga födelsetalen. I en utvecklad landsbygdsplanering inom den översiktliga planeringens ram bör ett primärt mål vara att rädda skolan och affären genom att lokalisera ny bebyggelse till områden där risk för nedläggning föreligger. Små skolor, små klasser och B-form i utbildningen måste accepteras. Det är av stor social och miljömässig betydelse att de mindre orterna kan byggas ut successivt. Människor med förankring i bygden har då en chans att bo kvar och chansen att arbetstillfällena ligger nära ökar. Men när en kommun bygger många hus i en del av kommunen och inga i andra delar, minskar chanserna att kunna bo och arbeta i kommunen. Även för den nödvändiga kompletteringen med små lägenheter för t. ex. äldre behöver bebyggelse i begränsad omfattning kunna tillföras. Särskilt orter med ensidig villabebyggelse kan från inkomst-, yrkes- och åldersstruktursynpunkter behöva kompletteras. Finansieringssystemet erbjuder här hinder därigenom att produktionskostnader för gruppbyggda hus räknas på förhållandevis stora objekt. Att bygga t. ex. 3-4 hus eller lägenheter i sänder leder till överkostnader som ej kan . Dessa spörsmål som knyter an till även förnyelseverksamheten också i större tätorter har behandlats i en motion från till årets riksdag om förnyelse av befintliga bebyggelsemiljöer. Det har ofta påståtts att boende i glesbygd och i mindre orter är en för samhället dyrare form av boende. Man pekar särskilt på behoven av skolskjutsar, barntillsyn o. d. som kan fordra större insatser per person. Symptomatiskt för påståendena är att de oftast är obevisade. En fullständig belysning av samhällets kostnader för glesbygdsboendet fordrar bedömning av en mängd faktorer. Exempel på frågor som borde ingå i en fullständig belysning av frågan är t. ex. samhällets kostnader för gator, vägar, parker och andra fysiska miljöelement per person, behov av och kostnader för olika fritidsaktiviteter, förekomsten av sociala störningar, brottslighet m. m. samt kostnaderna härför, värdet av att en bygd hålls vid liv från skilda synpunkter, t. ex. landskapsbilden osv. Först bör det noteras att byggnadslag egentligen inte avsåg att förhindra glesbebyggelse, eftersom den i princip var fri från början. Några kommunalekonomiska invändningär av den art som görs gällande avsågs därför med säkerhet inte när det gäller glesbebyggelse och knappast heller beträffande bebyggelse i mindre orter, även om tätbebyggelse ansågs råda. Inte heller senare har kommunalekonomin förts in i byggnadslagstiftningenmer än i tillämpningen av dem som av olika skäl funnit det viktigt att göra det svårt att bygga utan att detaljplan upprättades. Lagändringarna 1971 och 1972 i byggnadslagstiftningen tillkom inte med anledning av kommunalekonomiska utgångspunkter utan med anledning av den fysiska riksplaneringen. Självfallet bör även kostnadsfrågor kunna diskuteras, men mer nyanserat än som ibland är fallet. Ett ökat byggande i mindre orter torde nästan undantagslöst leda till att existerande service bevaras. Nedläggningshotade skolor och butiker får ett bättre underlag. Skolskjutsar går ej halvtomma. Busslinjer får behållas. Alla som är bosatta i glesbygden gynnas av detta. Normalt utgör markfrågan inget större hinder för byggandet i mindre orter, självfallet under förutsättning att det finns lämplig mark att bygga på. Genom frivilliga avtal kan marken förvärvas och bebyggas. Det kan hända att markåtkomsten kan utgöra ett problem. Bebyggelsen bör ju tillkomma där det är lämpligast, och markägarfrågan får då inte vara avgörande. 1 andra fall kan det röra sig om en splittrad fastighetsindelning som försvårar lokaliseringen av hus och anläggningar. Kommunen har alltid möjlighet att expropriera men detta är ofta en process som inte lämpar sig för begränsad utbyggnad i mindre orter. Möjligheten att införa regler som underlättar också för enskilda att samverka om exploateringen bör prövas. En viss möjlighet till inlösen av mark bör ges. En nödvändig förutsättning för att hålla många bygder vid liv är att även bebyggelse för annat ändamål än jord- och skogsbruk tillförs bygderna. Prövning av nya bostadshus placering i byar och på landsbygden föranleder ibland svårigheter såvitt gäller hänsynstagandet till miljöskyddsoch hälsovårdslagstiftningen. Tillämpningen av reglerna varierar emellertid. Vår uppfattning är att kraven på t. ex. luktfrihet för nytillkommande bebyggelse ej bör få föras för långt. Eljest förloras den målsättningen sorn angetts ovan. Den som bosätter sig i byar och på landet bör räkna med landsbygdens störningsmoment och liksom tåla normala ändringar i driften på jordbruksfastigheterna. Tillämpningen av lagstiftningen bör på denna punkt ses över så att den nuvarande låsningen i vissa områden hävs. Samhället har successivt skärpt kraven på rening av förorenat avloppsvatten. Reningsverken har byggts ut i snabb takt. Den konventionellaitekniken med vatten som transportkälla har behållits. Många orter, som saknat tillgång till ett gängse avloppssystem med högeffektiv rening, har med tiden förvägrats bebyggelse. Brister i vafrågornas lösning ligger som en hämsko över många mindre orters utveckling. Ekologisk balans som mål för teknik och ekonomi får inte bara bli honnörsord. Avloppsteknikens utveckling står i dålig samklang med kraven på ekologiskt byggande. I all synnerhet framstår utvecklingen som beklaglig eftersom en alternativ teknik borde varit möjlig att ta fram. I stället har vi fortsatt att förorena våra vatten. En satsning på en alternativ teknik som ej förorenar vatten är främst från miljösynpunkt angelägen. En sådan teknik bör självfallet eftersträvas i all bebyggelse, i bostäder och i industri. Eftersom en sådan ny teknik skulle ge möjligheter för många mindre orter att utvecklas behandlas frågan om denna teknik i detta sammanhang. Självfallet skulle en ny teknik också radikalt förändra bebyggelsemöjligheterna i t. ex. stora områden med äldre villa- eller fritidshusbebyggelse i städerna. Den teknik vi avser, förmultningsklosetten,är ej ny. Fungerande förmultningsklosetter finns där mikroorganismer under inverkan av luft förvandlar latrin, hushållsavfall, gräs o. s. v. till jord. Bad-, disk- och tvättvatten måste också beaktas. I glesare områden detta s. k. BDT-vatten bra genom olika brunnar eller genom infiltration i marken. I de större tätorterna kan det vara svårare. Flera kommuner har äntligen börjat visa intresse för den nya tekniken. I vissa kommuner ges bidrag till förmultningsklosetterna Clivus Multrum och I kommun sänks sophämtningstaxan till /år när nämnda klosetter brukas. Det är nu hög tid att staten engagerar sig i utvecklingen av en ny teknik på va-området. En utbyggnad av konventionella va-system kräver mycket stora investeringar och va-kostnaderna är redan en belastning privatekonomiskt och för kommunerna. Utveckling av alternativ till konventionella va-system inklusive av BDT-vatten bör kraftigt stödjas. Även möjligheten till energiutvinning ur BDT-vattnet bör beaktas. Byggforskningen bör kunna engageras i utvecklingsprojekt på detta område speciellt eftersom det inte finns någon särskild myndighet som har ett övergripande ansvar för vatten- och avloppsteknikens utveckling. Lagstiftningen kring i första hand införande av förmultningstoaletter behöver förenklas. Bestämmelser finns i hälsovårdslagstiftningen, renhållningslagstiftningen och byggnadslagstiftningen. Exempelvis krävs två toaletter enligt SBN vid hus av ordinär storlek. Flera särskilda tillstånd krävs normalt enligt hälsovårdslagstiftningen. Informations- och kunskapsspridning om förmultningsklosetten och ev. annan alternativ va-teknik samt om bestämmelser och installationsteknik behöver spridas. Småhusfabrikanterna bör stimuleras eller åläggas att i åtminstone vissa typer av hus som ett alternativ ha möjlighet att installera förmultningsklosett. Lånebestämmelserna måste därvid anpassas så att en ev. merkostnad blir möjlig att klara. T. ex. bör det bli lättare att bygga normalstora hus med källare, där förmultningsklosettens förmultningsdel kan inrymmas. Bebyggelse i små orter är ett sätt att bedriva inkommunal regionalpolitik. Redan byggandet av hus och anläggningar ger en utspridd sysselsättning. Sysselsättningen med förvaltning och skötsel ökar och den blir bestående. Jord- och skogsbrukets naturliga förutsättningar för utveckling i respektive bygder måste noga analyseras samt redovisas vad det betyder för den lokala sysselsättningen och respektive bygders sociala och kulturella liv i övrigt. Hinder som bromsar utvecklingen inom lantbruket måste undanröjas. Förutom bristerna i den jordbrukspolitiska lagstiftningen och dess praktiska tillämpning kan här nämnas ägostrukturen, ålderssammansättningen, kapitalsituationen och olika psykologiska hinder. Statsmakterna har fattat en rad beslut som på väsentliga punkter ställer nya instrument till förfogande eller som kan väntas påverka förutsättningarna för lantbruket. Dit hör främst reformerna på jordbrukspolitikens område, det pågående reformarbetet på närings- och regionalpolitikens områden. Av stor betydelse för utvecklingen av näringslivet på landsbygden och inom jordbruket kan vidare bli statsmakternas ökade satsning på de mindre och medelstora företagen genom bl. a. de regionala De bör på ett verksamt sätt kunna bidra till att förändra det näringspolitiska klimat som lantbruket har att verka i. För det alldeles övervägande antalet lantbruksföretag gäller att man bör pröva hur man kan åstadkomma en ökad sysselsättning respektive lönsamhet inom ramen för de företag man har eller i anknytning till dessa, t. ex. genom kompletterande sysselsättning i andra näringar eller i nya verksamheter knutna till lantbruksföretaget. För att upprätthålla och om möjligt öka sysselsättningen i anknytning till lantbruksföretagen måste förutsättningslöst prövas möjligheterna att till lantbruksföretagen knyta nya verksamheter. Som exempel på sådana verksamheter har nämnts fiskodling, uthyrning av fritidshus osv. Inte minst måste man i detta avseende undersöka vilket bidrag till sysselsättningen en ny energipolitik kan ge. Jord- och skogsbruk utgör i detta avseende en viktig råvarukälla. En dold arbetslöshet,särskilt bland kvinnor, finns. Detta förhållande måste vägas in när sysselsättningsfrågorna diskuteras. När det gäller sysselsättning som ej utgår från eller har samband med de areella näringarna bör särskilt den offentliga verksamheten och servicen skjutas fram som möjlig att lokalisera i de mindre orterna. Det kan gälla t. ex. distriktsläkare, åldringsvård, varuförsörjning, post, barnomsorg, skolor och fritidsverksamhet. Självfallet är det av stor betydelse om även annan sysselsättning kan tillskapas. Genom en kartläggning och utveckling av kommunens egna resurser i de glesare bebyggda delarna kan nya sysselsättningstillfällen skapas. Jämställdhetsfrågorna är viktiga att stryka under. Med hänvisning till vad som ovan anförts hemställer vi att som sin mening ger regeringen till känna 1. att sådana riktlinjer bör ges för den kommunala översiktliga planeringen som främjar utvecklingen av de mindre orterna och landsbygden, 2. att kommunerna bör tillhandahållas ytterligare underlag och anvisningar för en planering enligt vad i motionen anförts, 3. att godkänner de riktlinjer för byggforskningen beträffande utvecklingen av alternativ till centraliserade former av avloppssystem som förordas i motionen, 4. att som sin mening ger regeringen till känna att åtgärder bör vidtas för att - utöver vad i hemställan under 1 och 2 anges, främja en utveckling av de mindre orterna och landsbygden enligt vad i motionen anförts. () SVEN-ER1C ÅKERFELDT (c) () ()