mot · G2021528 · 1979-01-25 00:00:00 — om en kartläggning av subventioner till företagen Den senaste djupa och utdragna ekonomiska krisen har lett till en snabb ansvällning av de selektiva inslagen i svensk ekonomisk politik. Detta är inte en speciell svensk tendens. och i nästan alla europeiska länder har den ekonomiska politiken gått från generella ekonomiska åtgärder till mer selektiva. Det innebär att staten i mindre utsträckning ägnat sig åt konjukturpolitik och i allt högre grad stött branscher, enskilda foretag eller projekt. Skälen till detta är flera. De generella politiska insatserna har haft svårt att slå igenom. De kräver rejäla påspädningar eller ordentliga åtstramningar antingen påfrestande för ekonomin eller också för opinionen. Vidare har de europeiska länderna visat en påtaglig brist på fantasi i sin konjunkturpolitik. Man har valt en försiktighet, en del har t. o. m. talat om återgång till 1920talets ekonomisk-politiska syn med svångremmar i stället för stimulanser. har i stort stött övergången till en alltmer selektiv ekonomisk politik. Den har varit nödvändig för att rädda sysselsättningen och, i en del fall, förhindra kapitalförstöring. är, från liberal utgångspunkt, nackdelarna med en ekonomisk politik som alltmer domineras av selektiva åtgärder uppenbara. Detta illustreras i hög grad av det branschstöd som har satts in . Regeringen har satsat mer än i garantier, subventioner och olika typer av kapitaltillskott till företag. Det finns en rad nackdelar med denna politik. O Den nuvarande näringspolitiken innebär att vi drar in resurser från alla skattebetalare för att styra dem till de branscher som går dåligt. Annorlunda uttryckt tvingas alla konsumenter att avstå från att efterfråga varor de vill ha för att göra det möjligt för vissa företag att producera varor som ingen vill ha. Självfallet innebär en sådan politik i längden ett hot mot marknadsekonomin. Efterfrågemekanismen försvagas successivt. O Riktade åtgärder leder ofta till dåligt resursutnyttjande. Det blir inte företagens effektivitet och marknadsanpassning som blir avgörande för verksamhetens framgång utan deras förmåga att anpassa sig till bidragsbestämmelser. o Ett selektivt stöd tenderar alltid att gynna de stora företagen. Ett storföretag har möjligheter som småföretag inte har att komma i förhandlngspositioner med staten. Om NCB inte varit ett storföretag, utan många små skogsföretag, hade det sannolikt aldrig fått möjlighet till den typ av stöd som ges. o De specialinriktade bidragen kräver centrala beslut. På så sätt förstärker branschpolitiken tendensen till övergång från decentraliserad marknadsekonomi till en mer centraliserad ekonomi - främst på kapitalförsörjningssidan. O De selektiva åtgärderna innebär att företag och statsmakt blir alltmer sammanflätade med varandra. Då minskar möjligheterna till kontroll och risken ökar för vad som brukar kallas myglingsekonomi. O Möjligheten att konstruera branschstödet så att inte konkurrensen snedvrids är mycket liten. De företag som får kapitalsubventioner av staten får också lätt en konkurrensfördel. Såväl från de mindre tekoföretagen som från de fristående varven har protester höjts mot att det statliga stödet hotar att konkurrera ut andra företag. O Risken att man försöker lösa snedvridningarna i konkurrenshänseende med att föra in de konkurrerande företagen i den stora koncern, som får det statliga branschstödet, är uppenbar. Så förekommer t. ex. förhandlingarom att inlemma de små handelsstålsverken i . Då blir följden av branschpolitiken att konkurrensen ytterligare minskar,och vi får mycket få företag i varje bransch. O Denna koncentration är starkt olycklig. Felbeslut är långt allvarligare för jätteföretagen än för småföretag, eftersom de stora företagens felbeslut hotar att drabba hela bygder. De stora företagen kan också lätt komma i en situation där de kan öva utpressning mot staten. Ingen regering som vill föra en ambitiös arbetsmarknadspolitik kan tolerera stora och snabba nedskärningar från mycket stora företag. Alla dessa skäl talar med stor tyngd för att den statliga näringspolitiken bör förskjutas från selektiva åtgärder till mer generella. Att öka den totala efterfrågan i svensk ekonomi genom att späda på konsumtionen är långt effektivare för att värna sysselsättningen än att rädda företag utan framtidsutsikter. Att underlåta att satsa på teknisk forskning och utveckling för att använda resurserna till stöd för branscher med outvecklade produkter hämmar sig. är det svårt att kritisera de enskilda beslut regeringen tagit trots att de lett till en kraftig resursöverföring från framtidsinriktade delar av ekonomin till de svagare. Varje enskilt beslut har motiverats av sysselsättningsskäl. Ett visst mått av branschstöd och selektiva politiska åtgärder är nödvändigt för att en ambitiös sysselsättningspolitik skall kunna fortsättas. Vidare kan näringspolitiska insatser motiveras med att kunnande och kapital inte skall försvinna under en kortvarig konjunkturkris. måste nu en allvarlig diskussion tas upp om i hur hög grad den stegvisa förskjutningen av tyngdpunkten mot en alltmer selektiv politik skall få fortsätta. Jag förutsätter att bereds tillfälle till en sådan diskussion och till närmare ställningstaganden i samband med den näringspolitiska principproposition som har aviserats av regeringen. Ett speciellt problem är att det är nästan omöjligt att få en uppfattning om stödpolitikens struktur, storleksordning och fördelning i olika avseenden. Ingen statlig myndighet har total överblick över de olika typer av subventioner som ges till företagen. Stödpolitiken handläggs av ett 100-tal myndigheter och institutioner. Enbart på grundval av detta finns det anledning att ställa frågan, om den totala bidragsvolymen används på bästa sätt. Bristen på information och frånvaron av en samordnad strukturpolitik tyder på att en betydande slumpmässighet kan råda när det gäller stödens konstruktion och företagens utnyttjande av de olika stödformerna. Kontrollen av att bidragens ändamål uppfylls är i många fall eftersatt. För att ta ett exempel: Det utbildningsbegrepp som tillämpas när det gäller att kvalificera ett foretag för sysselsättningsstöd genom 25-kronan är mycket uttänjt. Detta har också påpekats av de kontrollerande myndigheterna. Olika bidrag och stöd till näringslivet utgår av regional-, arbetsmarknads-, miljö-, forsknings- och energipolitiska skäl. Inom dessa kategorier finns ofta hela skalan av stödformer representerad. I den ena ändan har vi t. ex. kreditgarantier och lån till subventionerad ränta. Av en annan karaktär är insatser för sysselsättning, vilka syftar till att mildra kostnaderna när ett företag avstår från permitteringar. Slutligen finns strukturpolitiskt motiverat statligt ägarengagemang. Det är angeläget att - och allmänheten - får en total översikt över subventionssystemets omfattning och fördelning. En sådan evaluering bör föreligga som en del av underlaget för ett näringspolitiskt ställningstagande . att hos regeringen anhåller om en total kartläggning av de olika näringspolitiska stödformernas omfattning, inriktning och fördelning mellan olika företagstyper.