mot · G2022562 · 1979-04-19 00:00:00 — Motion 1978/79:2562 t'v m. fl. med anledning av propositionen 1978/79:112 om regionalpolitik har krävt kraftfulla insatser för att hejda den pågående utvecklingen mot ett samhälle med en alltmer koncentrerad närings- och bebyggelsestruktur. har drivit en mer aktiv och långtgående regionalpolitik än den som vunnit majoritet i . Vi kan nu konstatera att det varit starkt motiverat. Stordrift och ökad geografisk rörlighet på arbetsmarknaden har varit ett medvetet och grundläggande inslag i närings- och arbetsmarknadspolitiken som lett till ökad koncentration i samhället. Konsekvenserna av denna politik blev en accelererande tillväxt av de större tätorterna med koncentration av service och administration som följd. För glesbygdsområden i vårt land, framför allt inom skogslänen, resulterade denna koncentrationspolitik i ett starkt vikande befolkningsunderlag och försämrad service. Köproblemen och de sociala missförhållandena förvärrades i koncentrationsområdena. Den starka inriktningen mot bebyggelsekoncentration och stordrift, stimulerad bl. a. genom en rörlighetsstimulerande arbetsmarknadspolitik till de stora orterna, innebar att intentionerna i besluten om en aktiv lokaliseringspolitik i stor utsträckning har neutraliserats. har regionalpolitiken mer och mer fått karaktären av ett medel för en rättvis fördelning av tillgängliga resurser med syftet att skapa en allsidig välfärd i skilda delar av landet. Denna målsättning kom klart till uttryck i det beslut om samordnad sysselsättnings- och regionalpolitik som fattades . I detta beslut sägs att regionalpolitiken bör få en mer decentralistisk inriktning. Politiken bör utformas så att människor i olika landsdelar ges allsidig sysselsättning och service samt god miljö. Bebyggelsen i glesbygden och mindre orter bör underlättas. Strävan bör vara att med olika åtgärder inom länen tillgodose bygder och orter med negativ utveckling så att det skapas en bättre inomregional balans. Denna målsättning måste enligt vår mening gälla även för det kommande riksdagsbeslutet om den framtida regionalpolitiken. En sådan inriktning på regionalpolitiken skapar förutsättningar för att arbetskraften och landets övriga produktionsresurser kan utnyttjas på ett tillfredsställande sätt. Den ger möjligheter till en balanserad fördelning av tillgängliga materiella resurser och förutsättningar för goda livsmiljöer i olika delar av landet. En decentralistiskt inriktad politik, 1 1978/79. 1978/79: 2562 där de regionalpolitiska insatserna är en av hörnpelarna, är i hög grad nödvändig . Detta gäller oavsett om man bedömer utvecklingen från sociala eller från ekonomiska utgångspunkter eller om man ser den ur ett vidare perspektiv, som också innefattar de långsiktiga kraven på resurshushållning och hänsyn till miljön. De allmänna ekonomiska förutsättningarna och konkurrenssituationen är grundläggande för de närings- och regionalpolitiska insatserna i stort. Insatserna för att komma till rätta med problemen inom olika branscher orsakade av en fortgående strukturomvandling och förändrade konkurrensförhållanden gentemot utlandet måste därför mötas med såväl industri- och arbetsmarknadspolitiska som regionalpolitiska insatser. Målsättningen för de närings- och regionalpolitiska insatserna måste vara att ingen mot sin vilja av arbetsmarknadsskäl skall tvingas flytta från sin hemort. De undersökningar som finns tyder också på att det ekonomiska nettot av en flyttning i mångå fall är negativt för såväl samhälle som individ. Till detta kan läggas de åtföljande sociala verkningar i glesbygdsområden som berörs av utflyttningen och de psykiska påfrestningar som det kan innebära för de enskilda individerna att bryta upp ett invant socialt mönster. Vi kan för vår del således inte acceptera en målmedvetet ökad geografisk rörlighet, varken som ett medel att öka den ekonomiska tillväxten eller att lösa sysselsättningsproblemen vid strukturförändringar. Det krävs samordnade närings- och regionalpolitiska insatser för att skapa ett livskraftigt näringsliv i alla delar av landet och därigenom också skapa förutsättningar för en allsidig välfärd för de enskilda människorna. I ett föränderligt näringsliv krävs en yrkesmässig rörlighet såväl mellan företag som mellan olika branscher. Man måste dock vara medveten om att i orter med ensidigt näringsliv och ett litet utbud av arbetstillfällen kan en yrkesmässig rörlighet genom exempelvis omskolning och utbildning i realiteten även innebära en geografisk rörlighet. Utbildningsinsatserna måste i dessa områden kompletteras med betydligt mer kraftfulla åtgärder för att skapa nya arbetstillfällen. På större arbetsmarknader med ett differentierat utbud av sysselsättningstillfällen får inte den yrkesmässiga rörligheten negativa regionalpolitiska konsekvenser utan är ett användbart instrument för anpassning till lokala sysselsättningsförhåll anden. Det är viktigt att de ur regionalpolitisk synpunkt nödvändiga investeringarna inte hämmas p. g. a. brist på kapital. En offensiv näringsoch regionalpolitik innebär även att man måste aktivt inordna och ta till vara de möjligheter till ökad sysselsättning som en utveckling av landsbygdens näringsliv erbjuder. Nya verksamheter inom de areella näringarna bör kunna ge icke oväsentliga sysselsättningstillskott, bl. a. inom energiområdet. Därigenom kan möjligheter att komplettera de 1978/79: 2562 traditionella landsbygdsnäringarna med nya typer av verksamheter utvecklas och därmed skapa en mer differentierad näringsstruktur på landsbygden. Ett viktigt led i en sådan politik måste vara en samordning av de olika länsorganens insatser. De regionala utvecklingsfonderna bör få ökade möjligheter att göra regionalpolitiskt motiverade insatser i glesbygdsområden i hela landet, inte minst på energiområdet, vilket vi framhållit i annat sammanhang. En betydande sysselsättningsökning förväntas äga rum inom den privata och offentliga servicen. Det är därför av största vikt att lägga mer markerade regionalpolitiska synpunkter på utbyggnaden av statens och kommunernas verksamhet och noggrant inventera möjligheterna att decentralisera funktionerna i verk och institutioner. Det bör ankomma på de statligt regionala organen att pröva vilka funktioner som kan decentraliseras och lokaliseras ut från residensstaden till andra orter i länet. Det är synnerligen väsentligt med tanke på att en stor andel kvinnor är sysselsatta inom den offentliga sektorn. Från jämställdhetssynpunkt är det också väsentligt med aktiva regionalpolitiska insatser inte minst inom den offentliga sektorn. Med utgångspunkt i dessa riktlinjer måste regionalpolitikens uppgifter ytterligare utvidgas. De regionala skillnaderna på arbetsmarknaden kommer som redan nämnts bl. a. till uttryck i stora skillnader i förvärvsintensitet mellan olika delar av landet. visade redan i sitt principbetänkande 1975 att en höjning av förvärvsintensiteten i hela landet till samma nivå som i de bäst ställda länen ställer krav på 400 000 nya arbetstillfällen. Målsättningen måste självfallet vara att öka antalet arbetstillfällen. räknar i sin analys med en sysselsättningsökning på ca 230 000 . Det fordras en förstärkning av regionalpolitiken för att dessa arbetstillfällen skall styras så att en bättre regional balans uppnås. Skillnaderna i förvärvsintensitet inom vårt land gäller i första hand kvinnorna. En total sysselsättningsökning av den omfattning som nämnts kommer därför också i hög grad att stärka kvinnornas ställning på arbetsmarknaden och bidra till ökad jämställdhet mellan kvinnor och män. Regionalpolitiken måste också vara ett komplement till de näringsoch industripolitiska insatser som krävs för att ersätta de sysselsättningsoch försörjningsmöjligheter som gått förlorade genom de nödvändiga bantningarna i krisbranscherna. Målsättningen måste vara att erbjuda dem som mister sitt arbete annan sysselsättning på de berörda orterna. Regionalpolitiken måste också utformas så att den kan bidra till fortsatt förnyelse av det svenska näringslivet. Både svensk exportindustri och de företag som är inriktade på hemmamarknaden kommer att möta hård internationell konkurrens. fl 1978/79. 1978/79: 2562 insatser kan vara ett medel att stärka svensk industris motståndskraft i en sådan situation genom stöd för bl. a. modernisering av anläggningar och utrustning. En viktig regionalpolitisk uppgift blir att tillförsäkra glesbygdsbefolkningen tillfredsställande arbetsmöjligheter och service. Regionalpolitiken måste slutligen inriktas så att den långsiktigt kan bidra till en decentraliserad samhällsstruktur med balans såväl inom som mellan olika regioner. Ett decentraliserat samhälle är enligt vår uppfattning en viktig förutsättning för att på bästa sätt kunna ta till vara drivskrafterna till framsteg och framåtskridande. En decentralistisk samhällsstruktur ger också de bästa möjligheterna att skapa utkomstmöjligheter, tillfredsställande service och en god miljö oavsett kön, ålder, bostadsort och utbildning. Det är angeläget att ha en helhetssyn på bl. a. näringspolitiken, sysselsättningspolitiken, trafikpolitiken, bostadspolitiken och regionalpolitiken. Varje åtgärd inom en rad samhällsområden påverkar den regionala utvecklingen. Därför bör all samhällelig verksamhet underordnas de regionalpolitiska målen. Tyvärr måste man konstatera att förslag som folkpartiregeringen lagt fram endera motverkar de regionalpolitiska insatserna eller är otillräckliga, såsom t. ex. förslagen om ökad rörlighetsstimulans inom arbetsmarknadspolitiken och på de närings- och trafikpolitiska områdena. Den regionala befolknings- och sysselsättningsutvecklingen De regionalpolitiska insatserna har jämfört med de senaste årtiondenas totala satsningar på sysselsättning och industrins utveckling varit av relativt begränsad omfattning. En regional utjämning av befolkningsutvecklingen har dock skett . har emellertid åter börjat växa. har t. ex. inflyttning till förbytts i utflyttning. a. inom inre stödområdet finns stora regioner, där befolkningen successivt fortsätter att minska. Samhällsservicen är klart hotad inom många glesbygdskommuner, om inte denna utveckling hejdas. Den offentliga sektorn har fortsatt att växa i och i vissa orter inom länen. Det gäller särskilt statens och landstingens verksamhet. Primärkommunernas verksamhet är mera jämnt fördelad. Både sysselsättningsutredningens material och länsplaneringen tyder på att denna utveckling kommer att fortsätta, om åtgärder inte vidtas. Den föreliggande propositionen bygger i sina huvuddelar på den analys och de förslag som sysselsättningsutredningen lagt fram i sitt 1978/79: 2562 delbetänkande (SOU 1978: 62) Regionalpolitiska stödformer och styrmedel. I vissa delar ligger vidare glesbygdsutredningens rapport (Dsl 1978: 37) Sysselsättning och service i glesbygd samt ERU:s betänkande (SOU 1978: 46) Att främja regional utveckling till grund för förslagen. Regionalpolitik och ekonomisk utveckling Propositionen behandlar inledningsvis ganska utförligt sambanden mellan regionalpolitiken och den ekonomiska utvecklingen. Som vi redan framhållit spelar regionalpolitiken utan tvekan en viktig roll för att produktionsresurserna skall komma till bästa användning. En aktiv lokaliseringspolitik kan därför i nuvarande konjunkturläge bidra till en ökning av sysselsättningen och till en eftersträvad ökning i industrins investeringar. Långsiktigt underlättar självfallet en god ekonomisk utveckling både möjligheterna att upprätthålla en hög sysselsättning och en höjning av den ekonomiska standarden för ekonomiskt svaga grupper i samhället. Erfarenheterna talar emellertid samstämmigt för att koncentrationstendenserna på samma grunder tenderar att stärkas i en uppåtgående konjunktur. Den betoning av en rörlighetsstimulerande arbetsmarknadspolitik som i så hög grad kännetecknade den socialdemokratiska regeringspolitiken och inte heller tycks vara den nuvarande regeringen främmande förstärker självfallet sådana tendenser. Det finns anledning notera att människor allt kraftigare reagerar mot koncentrations- och flyttningspolitiken. Mot denna bakgrund är det viktigt att regionalpolitiken ges en mera långsiktig inriktning i enlighet med vad vi ovan anför dvs. att regionalpolitiken måste främja en decentralistisk samhällsutveckling med befolknings- och sysselsättningsmässig balans i olika delar av landet. Länsplaneringen utgör ett viktigt led i utformningen och genomförande av regionalpolitiken. Enligt de riktlinjer som trepartiregeringen utfärdade för nästa länsplaneringsomgång (Länsplanering 80) skall denna bl. a. ta sikte på en precisering av de regionalpolitiska målen för varje län. Planeringen skall vidare inriktas på att ange de problem som skall lösas och erforderliga åtgärder. På grundval härav skall förslag upprättas till ett handlingsprogram för regionalpolitiken i resp. län. Länsplaneringens ökade betydelse och behovet av en helhetssyn på bl. a. de regionala frågorna kräver att länsplaneringen samordnas med de statliga sektororganens planering. Självfallet måste det här bli fråga om ett samspel mellan de olika planeringssystemen. Strävan måste dock vara att göra länsplaneringen överordnad den statliga sektorsplaneringen i länen. 1978/79: 2562 Länsplaneringen måste vidare få en starkare länsdemokratisk förankring än vad som är möjligt inom länsstyrelsernas ram. Propositionen innebär att tanken på att låta länsplaneringen komma under landstingens prövning skjuts . Enligt vår uppfattning bör tiden nu vara mogen att ge länsplaneringen en starkare länsdemokratisk förankring. bör därför hos regeringen begära förslag till en reformering av länsplaneringen i syfte att möjliggöra en länsplanering som baseras på länsdemokratiska ställningstaganden. Som framhålls i propositionen behöver länsplaneringen också göras mera åtgärdsinriktad. Erfarenheterna är goda av de försök som gjorts att knyta regionalpolitiska insatser direkt till länsplaneringen, t. ex. det arbete som utförts inom Norrbottendelegationen. Inte minst bör denna verksamhet inriktas på att decentralisera den offentliga verksamheten. Vi vill i detta sammanhang inte underlåta att påtala de uttalanden som görs av föredraganden angående relationerna mellan fysisk riksplanering enligt byggnadslagstiftningen å ena sidan och länsplaneringen å den andra, vilket ger en felaktig bild av detta samband. Vi tar i annat sammanhang upp dessa frågor. Ortsplan, planeringstal och stödområdessystem Vid sidan av systemet med stödområdena används ortsplan och planeringstal i form av befolkningsramar som regionalpolitiska styrinstrument. Dessa instrument har bl. a. ansetts vara en förutsättning för att planeringen skall kunna bedrivas i decentraliserade former. har de ansetts utgöra en säkerhet för enhetlighet i politiken på riksnivå. Ortsplanen skall enligt propositionen finnas kvar som planeringsinstrument också . Länsstyrelserna har i en utvärdering av systemet påpekat att planens funktioner är oklara. Flertalet länsstyrelser uttalar sig dock för ett bibehållande. torde det stå klart att ortsplanen kommer att mista i betydelse med en mer differentierad stödområdesindelning. Ortsplanen kan på sätt och vis sägas vara en spegelvänd bild av stödområdesindelningen. Den bör därför enligt vår uppfattning i fortsättningen inte tilldelas någon styrande funktion utan endast utgöra en beskrivningsmodell. När det gäller planeringstalen (befolkningsramarna) innebär propositionen inga förändringar i förhållande till vad som f. n. gäller. 1978/79: 2562 1976 fastställda planeringstalen skall alltså även i fortsättningen tjäna som utgångspunkt för planeringen i resp. län. uttalade att planeringen i storstadsområdena skulle inriktas mot undre delen av befolkningsramen, i skogslänen mot övre delen och i återstående län mot mellandelen av befolkningsramen. Dessa riktlinjer för planeringen i resp. län bör enligt vår uppfattning fortfarande gälla. Systemet med stödområden föreslås däremot ändrat så att nuvarande tre områden (inre stödområdet, allmänna stödområdet samt den s. k. grå zonen) ersätts med en indelning i sex områden, kallade stödområde 1 t. o. m. Den nya indelningen ansluter dock som berörs utförligare längre fram i hög grad till den nuvarande stödområdesindelningen. har i sitt tidigare omnämnda betänkande betonat att det föreslagna systemet för stödområdesindelningen ställer krav på ett underlag som gör det möjligt att göra en riktig och rättvis stödområdesindelning. Enligt utredningen bör därför vissa kriterier ligga till grund för indelningen i stödområden, bl. a. behovet av nya arbetstillfällen i en region för att nå den eftersträvade utjämningen av sysselsättningsgraden utifrån bedömningar av kommunernas förhållanden i regionen, arbetslöshetsnivån sedd över och i relation till antalet lediga platser, befolkningsutvecklingen m. m. Vi delar för vår del utredningens uppfattning att någon form av objektiva kriterier måste ligga till grund för stödområdesindelningen. I det följande kommer vi därför att föreslå vissa förändringar av stödområdesindelningen i syfte att åstadkomma såväl en bättre balans inom som mellan olika regioner i förhållande till propositionens förslag och förutsätter att fasta och generella kriterier kommer att utvecklas. Det bör även ankomma på utskottet att pröva i vad mån kommuner med stora glesbygdsområden i t. ex. fjällvärlden bör differentieras inom sig. 1970-talets koncentration i fråga om bl. a. bebyggelse och service beror som tidigare nämnts i hög grad på en stark koncentration inom den offentliga sektorn. Stat, kommun och landsting har fördubblat antalet anställda. Särskilt statens och landstingens ökade verksamhet har till stor del hamnat i huvudstadsområdet och i s. k. primära centra. Kommunernas verksamhet är av naturliga skäl däremot mer spridd. 1978/79: 2562 I har tillväxten av offentlig verksamhet, trots utflyttningarna av statliga verk, varit mycket kraftig. beslut om omlokalisering avsåg ca 11 000 arbetstillfällen. Antalet sysselsatta i nationell statlig verksamhet i har trots detta ändå ökat med ca 8 000 . Ensidigheten på arbetsmarknaden har förstärkts genom att industrin fått allt sämre verksamhetsbetingelser. Det finns anledning att räkna med att även 1980-talets sysselsättningsökning till stor del kommer att äga rum inom offentlig sektor. De uppsatta regionalpolitiska målsättningarna kan under sådana omständigheter omöjligt uppnås utan att man i högre utsträckning planerar den offentliga verksamheten från regionalpolitiska utgångspunkter. Det förutsätter bl. a. att de regionalpolitiska frågorna kommer med i myndigheternas verksamhetsplanering. Förslagen i propositionen framstår här som helt otillräckliga. I första hand krävs i detta sammanhang en klart uttalad vilja att förlägga nya statliga förvaltningsenheter utanför Stockholms-området. bör göra ett klart uttalande i detta syfte. måste alla centrala myndigheter åläggas att redovisa en plan för en successivt genomförd decentralisering inom resp. myndighets område. Planen bör i normalfallet innehålla en reducering av myndighetens centralt placerade personalstyrka med en viss andel, . Målsättningen bör vara att reducera antalet centrala befattningshavare med 10 000 . Myndigheten kan därvid välja olika vägar för att uppnå detta mål. Det kan främst ske genom att uppgifter decentraliseras till befintliga länsorgan och lokala organ. En annan väg är att upprätta filialer eller avdelningar ute i landet. Den översyn och genomlysning av verksamheten som krävs för en sådan decentralisering skulle dessutom säkerligen ha en allmänt stimulerande och effektivitetshöjande effekt. Såväl decentraliseringsutredningen som sysselsättningsutredningen har gjort bedömningen att en sådan decentralisering kan ske utan att enskilda befattningshavare tvångsmässigt behöver flytta. föreslog att ett särskilt anslag skulle ställas till förfogande för att disponeras till särskilda regionalpolitiska åtgärder i den statliga verksamheten m. m. Förslag till sådana åtgärder över sektorsgränserna skulle enligt utredningens förslag upprättas i anslutning till länsplaneringen och inges i samband med den årliga länsrapporten. Bland tänkbara ändamål för det berörda anslaget nämnde sysselsättningsutredningen regionala och lokala anpassningar av affärsverkens service, speciella lösningar av trafikfrågor och vägfrågor, vissa infrastrukturella insatser, bibehållandet av servicefunktioner och gemensamma kostnader för flera myndigheter vid genomförandet av en decentralisering i den regionala statsförvaltningen. Regeringen har inte tillmötesgått sysselsättningsutredningens förslag. 1978/79: 2562 Enligt vår uppfattning bör dock ett sådant anslag föras upp på statsbudgeten . Anslagsbeloppet kan förslagsvis sättas till 100 milj. kr. Det är angeläget att landsting och kommuner inriktar sig på att genomföra en motsvarande medveten decentralisering av sin verksamhet. Det regionalpolitiska stödet till näringslivet När det gäller det regionalpolitiska stödet till industri, privat serviceoch tjänstesektor samt turism följer propositionen i allt väsentligt sysselsättningsutredningens delbetänkande. Det innebär en betydande utökning av stödet som helhet, som stödformerna i viss utsträckning förenklas. Förstärkningen avser i första hand sysselsättningsstödet. Nuvarande lokaliseringsbidrag och avskrivningslån ersätts med en ny typ av avskrivningslån. Stöd kommer att kunna lämnas även till investeringar i marknadsföring, produktutveckling och liknande åtgärder. De föreslagna förändringarna i de olika stödformerna kommer enligt vår uppfattning att innebära klara förbättringar och förenklingar. får de företag som nyetableras eller utvidgar sin verksamhet inom stödområdena ett väsentligt starkare ekonomiskt stöd än . Den privata serviceverksamheten har i likhet med den offentliga verksamheten bidragit starkt till den fortsatta koncentrationen . Dess lokalisering kan inte på samma sätt som industrins påverkas med enbart ekonomiska medel. Möjligheterna att få till stånd den nödvändiga regionala omfördelningen av sysselsättningen inom den privata service- och tjänstesektorn bör därför enligt vår uppfattning omgående bli föremål för närmare utredning. Därvid måste undersökas vilka administrativa och ekonomiska styrmedel som måste användas för att få till stånd en bättre lokalisering av framför allt den nationella servicen. Utöver stödet till nyetableringar och utvidgningar behövs nu en generell sysselsättningsstimulans i stödområdena 5 och 6. Vi föreslår därför för vår del att en utredning tillsätts med uppgift att utarbeta former för ett differentierat generellt sysselsättningsstöd i dessa områden, motsvarande en sänkning av arbetsgivaravgifterna . Utredningen bör arbeta skyndsamt med sikte på att stödformen skall kunna träda i kraft . När det gäller det regionalpolitiska stödets geografiska omfattning föreslår som nämnts regeringen i likhet med sysselsättningsutredningen att man i fortsättningen övergår till ett system med sex stödområden. Formellt arbetar man med tre sådana områden: inre stödområdet, allmänna stödområdet samt den s. k. grå zonen. I praktiken upprätthåller man emellertid ytterligare skillnader. Inom det inre stödområdet sker således genomgående en viss differentiering av lokaliseringsstödet så att företag i de sämst ställda kommunerna erhåller ett kraftigare stöd än i kommunerna i övrigt. Även inom allmänna stödområdet är stödet i praktiken differentierat. Sysselsättningsstöd lämnas sålunda numera på försök både till företag i gränsområdet till inre stödområdet och till företag på . I den grå zonen lämnas i praktiken också olika kraftigt stöd i de kommuner som ligger i den ursprungliga zonen och i kommuner som blivit stödberättigade . Den föreslagna uppdelningen i sex stödområden ligger alltså i linje med den utveckling mot ökad geografisk differentiering som kännetecknat utvecklingen . En ökad sådan differentiering blir enligt vår uppfattning nödvändig i takt med att ambitionsnivån i regionalpolitiken höjs.