mot · G2022637 · 1979-04-23 00:00:00 — av m. fl. med anledning av propositionen 1978/79:183 om ändring i arrendelagstiftningen I propositionen 1978/79: 183 föreslås vissa ändringar i arrendelagstiftningen. Härvid behandlas frågan om jordbruksarrendators besittningsskydd och vissa regler för prövning av arrendeavgifter m. m. Enligt vår mening föreligger numera knappast några arrendeformer som i äldre lagstiftning benämndes sociala arrenden. Således är frågan om arrendeupplåtelser ytterst en fråga om mellan två parter frivilligt ingångna avtal avseende villkor m. m. Behovet att i lagen ange regler för dessa avtal bör ta sig uttryck i en ramlagstiftning ungefär med den utformning nu gällande lag har. Särskilt viktigt är det att arrendelagstiftningen utformas så att en rimlig avvägning sker mellan å ena sidan partsintressen från jordägare och andra sidan partsintressen från arrendatorer. Skulle lagstiftningen i något avseende rättsligt stärka den ena partens förhållanden på den andra partens bekostnad får detta oundvikligen konsekvenser på arrendemarknaden. Enligt vår mening är en central fråga i detta sammanhang jordägarens rätt att återtaga utarrenderad jord, dvs. möjlighet att efter en avtalad arrendetids utgång ej förnya arrendeavtalet. Införs i arrendelagstiftningen sådana bestämmelser att en jordägare vid utarrendering av jordbruk är osäker på om den avtalstid som parterna är överens om kan komma att förlängas mot hans vilja påverkas givetvis vederbörandes benägenhet att utarrendera mark. Inom de riktlinjer som är beslutade av statsmakterna för jordbrukspolitiken anges att familjejordbruken skall utgöra huvuddelen av jordbruk och att den övervägande delen av brukningsenheterna skall ägas av sina brukare. F. n, brukas av på arrende och en stor del av den marken är s. k. sidoarrenden. som det är angeläget att andelen arrenderad mark inte ytterligare ökar är det viktigt att det finns arrendejord att tillgå och då främst s. k. gårdsarrenden. Många lantbrukare finner att arrendeformen är en bra form för lantbruksföretagande och föredrar att vara arrendatorer , andra ser arrendeformen som en möjlig 1 1978/79. 1978/79: 2637 het att börja en lantbrukarbana för att köpa en egen gård. I båda dessa fall är det givet att benägenheten att arrendera ut mark är god. Endast gårdar där det förekommer s. k. historiska arrenden kan till stor del anses som arrendegårdar för överskådlig tid, andra arrenden är att betrakta som mer eller mindre tillfälliga, även om arrendetiderna kan sträcka sig . Flertalet gårdsarrenden är upplåtna för att ägaren eller ägarna i fråga finner att en utarrendering av jordbruksdriften är den mest lämpliga. Faktorer som generationsskiften, skiften av dödsbon, uppväxta och utbildade barn, försäljning av gården etc. kan ändra på förutsättningarna för om ett arrende skall fortsätta. Således får en utarrendering av en gårds jordbruksdrift inte innebära att gårdens ägare blir oviss om huruvida han då också avsäger sig framtida möjligheter att själv bruka sin gård. Enligt vår mening innebär nu gällande lag en balans mellan jordägares intressen och arrendatorer^ besittningsskydd. Att i 9 kap. 8 § punkt 3 utöver nuvarande lydelse tillfoga ett nytt rekvisit som innebär att jordägares rätt till självinträde skall avgöras på grundval av en obillighetsprövning innebär en allvarlig försvagning från äganderättslig synpunkt. De i den allmänna motiveringen redovisade riktlinjerna för intresseavvägning innebär inte att rätten till självinträde garanteras, vilket måste vara ett oavvisligt krav för att arrendemarken skall fungera på ett tillfredsställande sätt. Vi motsätter oss således att obillighetsprövning förs in i lagstiftningen på sådant sätt som föreslås. Oaktat detta kan det från vissa synpunkter vara riktigt att i lagstiftningen införa rekvisitet obillighet i samband med prövning av arrendeavtalets upphörande. Emellertid måste detta ske på sådant sätt att jordägares rätt till självinträde inte ifrågasättes. Härvid bör att formerna för ett arrendes upphörande liksom viss övergångstid kan mildra de effekter som från arrendators synpunkt är obilliga i samband med jordägares självinträde tillmätas stor vikt. Då frågan om jordförvärvslagstiftningen behandlades i hävdade vi angående prövningen av köpeskillingen att en egendoms avkastningsvärde är utomordentligt svårt att fastställa. De i motion 1978/79: 2274 anförda synpunkterna gäller i lika hög grad grunden ett arrendeställes avkastningsförmåga vid beräkning av arrendeavgift. Emellertid är det viktigt att avkastningsförmågan blir en av andra viktiga faktorer som skall tillmätas vikt vid fastställande av arrendeavgifter. Vi vill i detta sammanhang peka på svårigheten att i en ort fastställa vad som är normal avkastning och att en sådan arrendesättningsgrund, såvitt inte fler faktorer tillmäts betydelse, i praktiken kan leda till en för arrendestället orimligt hög eller låg arrendeavgift. 1978/79: 2637 Med stöd av vad ovan anförts hemställs att beslutar att avslå föreslagen ändring i 9 kap. 8 § punkt 3 i förslaget till lag om ändring i jordabalken. . () () L. () () fl 1978/79. 3 sami Nr 2637-2640