mot · G2022690 · 1979-05-11 00:00:00 — av m. fl. med anledning av propositionen 1978/79:150 med förslag till slutlig reglering av statsbudgeten för /80, m. m. Borgerlig ekonomisk politik i ett kapitalistiskt samhälle kännetecknas av att ekonomin får styra politiken och inte tvärtom att politiska beslut får styra den ekonomiska utvecklingen. Politikens uppgift begränsas på det sättet till att försöka dämpa de mer eller mindre tvära kast som kapitalismen under namn av konjunktursvängningar ständigt bjuder på. Däremot ställs aldrig uppgiften att befria samhället från dessa kast. Samhället kan inte befrias från konjunktursvängningar och vad dessa innebär av otrygghet, förrän samhället är befriat från kapitalismens system. Därför blir den borgerliga politiken i mycket ett låtsasspel, när den sätter upp sina traditionella mål för den ekonomiska politiken. Dessa mål full sysselsättning, rimlig prisstabilitet, ekonomisk tillväxt, rättvis inkomstfördelning, regional balans och jämvikt för bytesbalansen skulle kunna sammanfattas som en strävan efter bestående balanserad högkonjunktur. Men högkonjunkturen föder konjunkturnedgången och krisen och vice versa. Redan av den anledningen blir målen illusoriska. Kapitalismen når aldrig bestående högkonjunktur. Dessutom strider de olika målen eller tillstånden mot varandra. Kapitalister okar sitt kapital och ökar så den ekonomiska tillväxten när profitutsikterna ser gynnsamma ut. Men eftersom produktion fördelar sig på profiter och löner, betyder ökade profiter i förhållande till insatt kapital minskade löner i förhållande till produktionsresultatet. Full sysselsättning eller i varje fall perioder av liten arbetslöshet kan givetvis inträda som en följd av ökad tillväxt, men detta slår snart över i kapitalisternas strävan att ersätta arbetskraft med maskiner. Detta kan öka produktionen men begränsar marknaden. Tillväxten når så för tillfället sin egen gräns och hamnar eftersom den är ledd av enskilda kapitals jakt efter profit i motsättning till full sysselsättning. Eftersom kapitalism i tillväxt innebär koncentration av kapital en huvudtendens som inte i och för sig utesluter utan tvärtom betingar nya mindre företag för legotillverkning etc. rubbas ständigt den regionala balansen. Speciellt gäller detta sedan kriserna slagit ut icke tillräckligt starka kapital. De olika tillstånd som den borgerliga politiken kallar sina mål kan således inte nås . 1 1978/79. 1978/79: 2690 om de skulle inträda skulle de snart ha omintetgjort varandra. Målen för den ekonomiska politiken såsom de nu presenteras i varje regeringsdokument om den ekonomiska politiken kan således reduceras till fromma önskningar om att flyktiga tillstånd skall bestå. Därför kan varje regering som för en till kapitalismen anpassad ekonomisk politik säga att målen för den ekonomiska politiken ligger fast. De mål som ställs upp är så allmänna att de också är utan innehåll. Målens innehåll, dvs. samhällsutvecklingens inriktning, blir inte den ekonomiska politikens uppgift utan överlåts till kapitalägarna. Målet full sysselsättning är otillräckligt som mål för ekonomisk politik. En målsättning måste också gälla vad produktionen skall gå ut på, vad de sysselsatta skall sysselsätta sig med. Men varje sådant kvalitativt mål för den ekonomiska politiken hamnar i ett eller annat avseende i motsättning till kapitalägarnas intressen. Om produktionen underställdes samhälleliga mål, skulle inte längre de enskilda kapitalens vinstbegär få styra produktionen. Därav kommer innehållslösheten i de borgerliga målen för den ekonomiska politiken. Sådana målsättningar sådan politik: den ekonomiska politiken syftar bara till att åstadkomma så gynnsamma betingelser som möjligt för de mäktigaste och starkaste kapitalen. Häri kan vi också inbegripa de uppgifter staten ikläds för att ta över och skyla, där privata kapital misslyckats. Detta har inte varit något specifikt för den tid då borgerliga partier innehaft regeringsmakten. Men den borgerliga politiken har sökt skapa dessa gynnsamma betingelser för storkapitalet med en hänsynslös omfördelningspolitik till storkapitalister och höginkomsttagare. Den har använt krisen som förevändning att angripa de lönarbetandes reallöner. Reallönerna för industriarbetare sjönk 1977 och 1978 . Motsvarande siffror var för tjänstemän 1977 och 1978. Krisen blev också en förevändning för statliga stödinsatser, gåvor och förmåner för kapitalägarna som . Visserligen bestod en del av dessa stödåtgärder i statliga utryckningar för att dämpa verkningarna av krisen inom vissa branscher och företag. Men likväl ökade stödet också till andra kapitalägare. Den allmänna arbetsgivaravgiften slopades. Avdragsmöjligheterna blev flera. Att exakt uppskatta de belopp som kapitalägarna vunnit genom den borgerliga politiken låter sig knappast göras. Enligt den reviderade nationalbudgeten uppgick enbart transfereringarna till företagen exkl. livsmedels- och räntesubventioner 1977 till 8 225, 1978 till 9 640 och förväntas 1979 uppgå till 12 765 milj. kr., en ökning på . Det anmärkningsvärda är här också att transfereringarna växer snabbast nu 1979, då vi påstås vara inne i en högkonjunktur som utvecklas på bred front. Utöver transfereringarna från staten tillkommer de vinster kapitalägarna gör genom avdragsregler, möjligheter 1978/79: 2690 att slippa skatt genom investeringsfondavsättningar, genom slopandet av allmänna arbetsgivaravgiften, genom devalveringarnas inkomstöverförande verkan osv. Transfereringarna från staten till företagen är bara en topp på ett . Denna överföringspolitik till kapitalägarna har medfört att statens budgetunderskott stigit till nya rekord. hävdar budgetministem att de stigande vinsterna och den begränsade investeringsuppgången kan komma att leda till en överlikviditet i företagen. Dessa förväntas få för mycket kontanter. Dessa skall sugas upp i fonder för likviditetsutjämning som skall ge särskilda ränteförmåner. Vilket ytterligare kommer att öka företagarnas tillgångar. Eftersom detta system är knutet till investeringsfonderna är det en speciell favör riktad till storfinansen. Sådan är den borgerliga politiken: När de borgerliga partierna fick regeringsmakten i den senaste konjunkturnedgångens inledning hette det att konsumtionen måste skäras ned och att reformerna får vänta. Det var kris och näringslivet behövde allt önskvärt utrymme och ökade profiter. säger folkpartiregeringen att konsumtionstillväxten måste begränsas, att reformerna får vänta (stark återhållsamhet med de offentliga utgifterna), för nu går vi mot högkonjunktur och företagen måste få utnyttja de bättre tiderna och få bättre vinster. Om det inte finns en lågkonjunktur för att motivera kapitalägarnas förmåner så finns högkonjunktur att ta till. Trots högkonjunkturen vill regeringen ha kvar möjligheten att kunna ge företagen det s. k. sysselsättningsbidraget för att hindra uppsägningar, som kan innebära störningar på lokal arbetsmarknad, ett bidrag som utgår av avskedshotad arbetskrafts lönesumma om hotet icke går i verkställighet. Vpk kritiserade skarpt detta bidrag då det infördes (motion 1976/77: 1526). gäller att företag hotar med avsked för att komma i åtnjutande av bidrag. Bidraget är betänkligt som sysselsättningspolitiskt medel. Men det är också typiskt borgerlig politik. Den borgerliga sysselsättningspolitiken har bara gått ut på att dölja arbetslösheten, eller också utnyttjas arbetslöshet eller hot om arbetslöshet för att motivera olika stöd åt kapitalet. Arbetskraften skall hållas i beredskap för den händelse kapitalägarna i högkonjunkturen vill ha mera arbetskraft. Några nya bestående arbeten utom den växande statliga och kommunala byråkratin och inom den sociala servicen vars utbyggnad borgarna dock vill hålla tillbaka skapar inte de borgerliga, allra minst inom produktionen. Denna, som är samhällets ryggrad, skall vara privatkapitalets domän. Därför att den borgerliga politiken innebär ett överlämnande åt kapitalägarna att sköta produktionen kan den inte presentera konkreta mål. För en medveten styrning av samhällsutvecklingen är det nödvän fl 1978/79. 1978/79: 2690 digt att storfinansens makt bryts och att en ekonomisk politik förs, inte bara oberoende av utan i strid mot storfinansens intressen. Denna grundförutsättning berörs inte i regeringarnas ekonomiska politik. Finansplan efter finansplan, nationalbudget efter nationalbudget skrivs som om storfinansen inte existerar, som om inte kapitalkoncentrationen är en företeelse som skapar grundläggande och allt större problem för samhällsutvecklingen, som om kapitalexporten inte är ett växande problem och som om inte de multinationella företagen utgör allt större hot mot nationalstaterna och mot möjligheterna till en självständig ekonomisk politik. Borgerlig ekonomisk politik är att totalt blunda för maktfrågornas betydelse för den ekonomiska utvecklingen. Den ekonomiska politiken blir därför en servicepolitik för storbolagen antingen de är svenska eller utlandsägda. Kapitalkoncentrationen, de stora multinationella företagens och den inhemska storfinansens ökade makt och den borgerliga politik som understödjer denna makt har fört till industrinedläggningar, arbetslöshet, pris- och hyresstegringar, ekonomisk och geografisk koncentration, fortsatt och förvärrad utslagning, större klyftor i samhället. Dessa tendenser som verkar långsiktigt bryts inte av den nuvarande högkonjunkturen och kan över huvud taget inte brytas av kapitalistisk utveckling, eftersom de är delar av eller uttryck för just den moderna kapitalismens utveckling. De kan inte brytas med de innehållslösa mål för den ekonomiska politiken och budgetpolitiken som sedvanligt presenteras. Den borgerliga politiken står handfallen för de djupa och grundläggande problem kapitalismen skapar. Det krävs i stället att kvalitativt nya målsättningar sätts upp för den ekonomiska politiken. Det krävs en politik som syftar till att bana väg för en socialistisk samhällsomvandling. I stället för den obestämbara frasen rättvis inkomstfördelning sätter den socialistiska politiken målet att bryta storfinansens makt och avskaffa klassamhälle, kvinnoförtryck och diskriminering av invandrare. I stället för full sysselsättning sätter den socialistiska politiken målet ett meningsfullt och tryggt arbete åt alla, samhällsekonomins befrielse från konjunkturväxlingarna och bestämda mål för den samhälleliga produktionen: rymliga och goda bostäder åt envar, hållbara och ändamålsenliga konsumtionsartiklar, billigare och bättre livsmedel utan farliga tillsatser, väl utbyggda och billiga allmänna kommunikationer, ökade möjligheter till skapande aktiviteter och ett kulturellt rikare liv, ökade möjligheter till fysisk aktivitet och sportutövning, välutbyggd sjukvård, avgiftsfria och goda daghemsplatser åt alla barn, tryggad ålderdom med en kraftigt utbyggd omsorg om dem som behöver det. I stället för frasen regional balans, som i praktiken ackompanjeras 1978/79: 2690 med ökade krav på arbetskraftens flyttbarhet, ställer den socialistiska politiken målet slut på kapital- och maktkoncentration, slut på industriutflyttning och en planmässig ledning av utvecklingen så att levnadsbetingelserna blir lika i olika regioner och skillnaderna mellan stad och land hävs. I stället för det allmänna ekonomisk tillväxt sätter den socialistiska politiken bestämda mål för produktionens inriktning, en teknisk utveckling som återger de arbetande kontrollen över det egna arbetet och främjar de arbetandes skapande initiativ och en teknisk utveckling som tjänar livet och inte profiten och därför utvecklas i omtanke och största möjliga harmoni med naturen, en hushållning som utesluter slöseri med arbetskraft och naturtillgångar. Redan dessa målsättningar ger klart skillnaden mellan borgerlig och socialistisk politik. emot den reviderade finansplanens och budgetförslagets prioriteringar i den ekonomiska politiken innebär skillnaderna i målsättning bl. Den socialistiska politiken accepterar inte att sociala nyttigheter får stå tillbaka för exportkapitalistemas intressen utan kräver fler daghem, ett ökat bostadsbyggande, förbättrad sjukvård och äldreomsorg. Den socialistiska politiken accepterar inte att storfinansens behov av arbetskraftsreserv styr sysselsättningspolitiken utan kräver ett samhälleligt arbetsskapande program. Den socialistiska politiken accepterar inte att arbetsintensiv produktion flyttas ut ur landet och att den svenska produktionen inriktas på energikrävande råvaru- och halvfabrikatsframställning utan kräver ökad förädling inom landet. Den socialistiska politiken accepterar inte att storfinansen skall styra investeringar och framtida produktionsinriktning utan kräver att grundstenarna läggs för ett samhälleligt industriprogram. Ett sådant industriprogram bör innebära att resurser nu används till förbättrad kollektivtrafik, produktion av förnyelsebara energikällor, utbyggnad av den inre sjöfarten, system för bättre arbetsmiljöer. Grunden för en ny politik måste läggas . Den tillfälliga konjunkturförbättringen är en gynnsam tidpunkt för en omläggning av politiken. Följande krav är därvid oundgängliga: Under den närmaste treårs- 100 000 nya jobb på 12 måna- Alternativ produktion, dvs. der, 300 000 nya jobb under pe- duktion styrd av samhällets och Alla ungdomar garanteras arbe- Allas rätt till ett meningsfullt ar te, praktik eller utbildning. Samma rätt till utbildning, ar- Diskrimineringen av kvinnorna bete och lön för kvinnor och avskaffas på alla områden. 1978/79: 2690 Wallenbergsimperiet överförs i samhällets ägo under demokratisk kontroll. Till en samhällsfond avsätts . av vinster och stora förmögenheter. Demokratiska fri- och rättigheter för lönarbetarna på arbetsplatserna. Rösträtt för invandrare även i riksdagsval. Avveckling av kärnkraften påbörjas, satsning på varaktiga energikällor. Pris- och hyresstopp. Kamp mot monopolens grepp över priser och hyror. Bort med moms på maten. Hård beskattning av kapital och profiter. 300 000 nya och sanerade bostäder. 225 000 nya daghems- och fritidshemsplatser. Sju timmars arbetsdag för alla. Nedskärning av de militära utgifterna med . Affärsbanker, försäkringsbolag och övriga kreditinstitut överförs i samhällets ägo under demokratisk kontroll. Samhällsfondema blir ägare av alla stiftelser och investmentbolag. Löntagarmakt på arbetsplatserna och demokratisk kontroll över det ekonomiska livet. Diskrimineringen av invandrarna avskaffas på alla områden. Kärnkraften avvecklas helt till 1990. Varaktiga energikällor spelar huvudrollen i energiförsörjningen. Planering av ekonomin med utökade fackliga rättigheter. Statskommunal progressiv enhetsskatt. Övergång till produktionsbeskattning. En rymlig bostad med god standard och bra boendemiljö till överkomlig kostnad åt alla. En bra och gratis daghems- och fritidshemsplats åt alla barn. Sex timmars arbetsdag för alla. Kamp för internationell nedrustning och förbud mot kärnvapen. En sådan politik förutsätter en allmän radikalisering och en förändring av maktförhållandena i samhället. Detta kan bara uppnås om masskampen utvecklas. Radikalismen utvecklas i den konkreta kampen för rätt till arbete, för hyresstopp och prisstopp, för kvinnornas och ungdomens krav, för avveckling av kärnkraften, för fred, avspänning och militär nedrustning. Rörelsen är det som avgör. Blir den tillräckligt stark kommer den till uttryck också i val och regeringsbildning. En rad av de krav som den nya politiken måste innehålla ställer krav på statsbudgeten. Men de merutgifter de innebär måste självfallet ses i förhållande till nödvändigheten av och ändamålet med utgifterna. Den mest kostnadskrävande delen i den nya politiken är programmet för skapande av 100 000 nya arbetstillfällen ett program som vi mera utförligt för fram i annan motion till detta . Men detta program är inte en kostnad, och skillnaden mellan dess brutto- och nettokostnad är mycket stor. Alternativet är att 100 000 personer är arbetslösa eller sätts i någon form av arbetsmarknadsutbild 1978/79: 2690 ning, och även detta kostar samhället stora pengar. Dessutom skulle de personer som får arbete genom programmet bidra till ekonomins utveckling genom samhälleligt nyttiga och produktiva insatser som ger upphov till inkomster och bidrar till ett bättre liv för många. Som framgår av sysselsättningsutredningens delbetänkande Ökad sysselsättning finansiella effekter i den offentliga sektorn (SOU 1979: 16) finns en del osäkerhetsfaktorer i att beräkna kostnaderna för ett arbetsskapande program. Den exakta kostnaden kan beräknas först när programmet omsätts i praktiken. Men ett program för 100 000 nya jobb ryms väl inom en nettokostnadsram om , om de för den s. k. offentliga sektorns ekonomi minst gynnsamma exemplen i nämnda utredning läggs till grund för beräkningarna. I den statsfinansiella kris som följt av den allmänna ekonomiska krisen och den borgerliga omfördelningspolitiken till kapitalet är det nödvändigt dels att föreslå inkomstförstärkningar för statsbudgeten för att nedbringa budgetunderskottet, dels att föreslå uppbyggnad av de fonder och finansiella tillgångar som är nödvändiga för ett samhälleligt investeringsprogram samt dels att föreslå en inriktning av skattepolitiken så att den främjar en jämnare fördelning av inkomster och förmögenheter. Detta är stick i stäv mot den folkpartistiska budgetpolitiken. Den har ingen väg till bättre statsfinanser, och i den mån en sådan redovisas är det reformer som skall stå tillbaka. Den förespråkar inget samhälleligt investeringsprogram utan överlåter så mycket som möjligt av framtidssatsningama till kapitalets spekulation. Den föreslår inkomstskatteförändringar som främst gynnar höginkomsttagare, och när det gäller överskottet på likviditet vill man dämpa detta på ett sätt som ytterligare skall öka företagens förmögenhet. Läget är emellertid nu mycket gynnsamt för att åstadkomma såväl en förstärkning av statsbudgeten, en finansiell grund för ett samhälleligt investeringsprogram, som för en jämnare fördelning. Företagens vinster ökade kraftigt , och vinstökningarna kan förväntas bli än större 1979. Även regeringen ser ett överskott på likviditet i företagen beräknat till som ett samhällsekonomiskt problem. Sparandet har förskjutits från stat och kommuner till privata förmögenhetsägare. Spekulationsvinsterna stiger kraftigt. I skattepolitiska motioner till årets riksdag har vpk redan föreslagit bl. a. skärpningar av skatten på stora förmögenheter, arv och gåvor, tak för ränteavdragen, slopad indexreglering av skatteskalan, skärpta åtgärder mot skatteflykt och skattefusk och en 10-procentig höjning av den statliga bolagsvinstbeskattningen. Inget har framkommit som ger anledning att uppge dessa krav. 1978/79: 2690 De nya fakta som framkommit om ökade bolagsvinster, överlikviditet och förändringar i sparandet ger emellertid anledning till ytterligare krav. Vi upprepar kravet om en allmän arbetsgivaravgift som skall beräknas i förhållande till företagens omsättning. Den bör t. v. utgå med en procent av företagens bruttointäkter av rörelse, vilket kommer att ge statskassan en inkomstförstärkning . Vi föreslår vidare en extra bolagsvinstbeskattning på 1979 och vinster utöver nuvarande nivå samt en engångsskatt på på stora förmögenheter . Vederbörande utskott förutsätts utarbeta erforderliga lagtexter. I övrigt hänvisas till redan avlämnade vpk-motioner i ämnen som berör den ekonomiska politiken, finanspolitiken och budgetpolitiken. Med hänvisning till det anförda föreslås 1. att utta en extra skatt på 1979 och bolagsvinster utöver nu gällande skattesats, 2. att utta en allmän arbetsgivaravgift, dock med undantag för kommuner och landsting, beräknad på företagens omsättning så att den under /80 inbringar , 3. att utta en engångsskatt på stora förmögenheter på det belopp som överstiger , 4. att godkänna de allmänna riktlinjer för den ekonomiska politiken som förordas i motionen och avslå regeringens förslag i denna del, 5. att godkänna de allmänna riktlinjer för budgetpolitiken som förordas i motionen och avslå regeringens förslag i denna del. (vpk) (vpk) (vpk) (vpk) (vpk)