mot · G2022164 · 1979-02-06 00:00:00 — av m. fl. med anledning av propositionen 1978/79:85 med förslag till jordförvärvslag, m. m. Socialdemokraterna eftersträvar ett ur hela folkhushållets synpunkt effektivt utnyttjande av de produktionsresurser som står till jord- och skogsbrukets förfogande. Marken är en av de viktigaste av dessa resurser. Det är därför angeläget att spekulation med jordbruks- och skogsmark och därav betingade prisstegringar motverkas. För att ett effektivt utnyttjande av marken skall uppnås är det viktigt att fastighetsbeståndet är väl arronderat. För att en hög och trygg sysselsättning, en trygg och stabil råvaruproduktion till lägsta möjliga priser samt regional balans skall uppnås är ägofördelningen viktig. Det förslag till ny jordförvärvslag som framlades av jordförvärvsutredningen, har i huvudsak rönt ett gynnsamt mottagande under remissbehandlingen. Regeringen har i sitt förslag till riksdgen(prop. 1978/79:85) i huvudsak följt utredningens förslag. På vissa punkter har flera tunga remissinstanser haft viktiga invändningar och förslag till ändringar. I huvudsak anser vi oss kunna godta det förslag till ny jordförvärvslag, som framlagts av regeringen. På några viktiga punkter vill vi emellertid framföra förslag till ändringar. Den jordpolitiska lagstiftningen är ett instrument i förverkligandet av samhällets jord- och skogsbrukspolitiska målsättning. Den har uppställt hinder mot vissa förvärv av jord- och skogsbruksfastigheter som syftar till att begränsa markinnehavet till vissa ägarkategorier och underlätta en nödvändig strukturrationalisering av fastigheterna. Jordförvärvslagen utgör ändå bara en del av de olika faktorer som styr fördelningen mellan olika ägarkategorier, påverkar marknadsutbudet av fastigheter och strukturomvandlingen. Den senaste omarbetningen av lagen 1965 har inte i någon nämnvärd omfattning påverkat fördelningen mellan fysiska och juridiska personers markinnehav. Ej heller kunnat förhindra ett kraftigt ökat passivt ägande av jord- och skogsbruksmark bland fysiska personer. Landets jordbruk har fortfarande till övervägande del en ägostruktur med små enheter. Samma är förhållandet med de kombinerade skogs- och jordbruksfastigheterna. Medelarealen åker per brukningsenhet var enligt fortfarande så låg som . 1 1978/79. förekommer dock inom riket, inom vissa län är medelarealen så låg som per brukningsenhet. Ytterligare belysande är att av landets 131 949 enheter fanns 55 241 enheter med en åkerareal medllan 2,1 och , och 42 385 enheter med en åkerareal mellan 10,1 och . I storleksgruppen mellan 30,fanns endast 15 384 enheter. Fastighetsstrukturen i skogsmarken är i stort sett likartad den inom jordbruket och kännetecknas i betydande grad av en längre gående ägosplittring än vad som är önskvärt i dagens skogsbruk. Den privatägda skogsmarken - som utgör av hela skogsmarksarealen och värdemässigt och med avseende på produktionskapaciteten - är uppdelad på många och små företag. De olika företagen och brukningsområdena (skiftena, behandlingsytorna) är därför i betydande utsträckning mindre än vad som är lämpligt. Företagsstorleken inom privatskogsbruket framgår av följande sammanställning. (Källa: Skogspolitiska utredningens betänkande SOU 1973:15.) Som framgår av ovanstående är den häl ft av den svenska skogsarealen som är i privat ägo fördelad på ett mycket stort antal ägare - ca 240 000. Vidare framgår att många av enheterna är små och på grund därav samt på grund av form och belägenhet svåra att utnyttja rationellt. Bakgrunden till denna olyckliga ägostruktur är de tidigare förhållandena som ställde stora anspråk på skogs- och jordbruk som försörjningsunderlag. Förhållandena ledde till en intensiv ägosplittring. Ägandet av skog som nödvändigt försörjningsunderlag har kraftigt förändrats . Många kombinerade skogs- och jordbruk har lagts ned. På ett stort antal gårdar med mindre andel jordbruksmark har jordbruksdriften lagts ner eller jordbruksmarken utarrenderats. Antalet brukningsenheter med skog utan åker eller med åkern utarrenderad (här benämnda skogsgårdar) har fördubblats. Detta har medfört att antalet skogsgårdar var ungefär lika stort som antalet kombinerade företag . Om de senaste årtiondenas utveckling fortsätter som , kommer andelen skogsgårdar 1985 att var . Av de ca 250 000 brukningsenheterna med skog ägdes av dödsbon. Bland skogsgårdsägarna återfinns av dödsbona. Av de privatägda skogsfastigheterna är det en mycket liten del som har skogsbruk som grundinkomst. Av lantbruksräkningen 1976 framgåratt av ägarna ej är bosatta på fastigheten och har sin grundinkomst från arbete utanför fastigheten eller pension. Av ägarna som bor på fastigheten är 19 96 pensionärer (-) och har pension och ATP som grundinkomst, medan 23 96 arbetar utom fastigheten mer än halvtid och har sin grundinkomst från annat hel- eller deltidsarbete. Endast 29 96 arbetar på fastigheten mer än halvtid. Av dessa har många grundinkomst från jordbruksproduktion. En mycket stor del av ägarna till landets halva skogsareal har således andra grundinkomster än skogsbruk och många är inte beroende av skogen för sin försörjning. Det passiva markägandet har starkt bidragit till den kraftiga prisstegringen på skogs- och jordbruksmark. Det förhindrar dessutom en nödvändig strukturrationalisering. Detta är också orsaken till den nu mycket bekymmersamma situationen med skogsindustrins råvarubrist. Skogsägare som inte är beroende av att leverera virke för sin försörjning har under innevarande virkessäsong inställt sina avverkningar. Det innebär att om inte ökade virkesleveranser snabbt kan åstadkommas så måste skogsindustrin dra ner sin produktion trots goda avsättningsmöjligheter med bekymmer för sysselsättningen som följd. Det kan finnas många skäl till att man köpt och vill behålla skogs- och jordbruksfastigheter eller vill behålla redan tidigare ägda, utan avsikt att själv vara eller bli jord- eller skogsbrukare. Det kan bero på släkttradition, att egendomen har ett affektionsvärde, att man vill ha den som fritidsbostad eller är intresserad av jakt eller fiske. Det är också mycket vanligt, att skälen är av mera spekulativt privatekonomiskt intresse. Vi vill med det ovan redovisade belysa hur ägar- och strukturförhållanden påverkar förutsättningarna för samhällets uppställda mål för jord- och skogspolitiken. Nuvarande ägar- och strukturförhållanden är mot denna målsättning otillfredsställande. Förutsättningarna att förändra de nuvarande förhållandena påverkas dels av utbudet och dels av kretsen av tillåtna förvärvare av ledigbliven mark. undersökningar visar att jordförvärvslagen blivit tillämplig på en allt mindre del av förvärven. Av antalet prövade förvärv (exkl. statens) prövades 1975endast 15 96. Samma procenttal gäller beträffande arealerna. Bakom denna utveckling ligger släktförvärvens starkt ökade betydelse. Marknaden för jord- och skogsbruksfastigheter har delats upp i en stor släktförvärvssektor och en liten sektor dit den marknadsmässiga efterfrågan koncenteras och där förvärven, med vissa undantag, tillståndsprövas. Som vi tidigare framhållit har en allt större del av marken övergått till personer som inte är bosatta på orten och som i ringa utsträckning aktivt ägnarsig åt jord- och skogsbruk. Tendensen är mest utpräglad på skogssidan. gick i släktförvärvsfallen hälften av skogsmarken till 1* 1978/79. personer som inte hade för avsikt att etablera sig som lantbrukare. föreslår en begränsning i släktskapsundantagen, så att även syskon och syskonbarns förvärv genom köp, byte eller gåva skall bli föremål för förvärvsprövning. Men även om utredningens förslag i denna del genomförs, så kommer ändå sannolikt andelen förvärv som blir föremål för förvärvsprövning att stanna under 20 96. Utredningen har varit medveten om de begränsade effekter som dess förslag kommer att (å beträffande det marknadsmässiga utbudet. Man har också pekat på en rad andra åtgärder som måste undersökas och vidtas för att öka det marknadsmässiga utbudet, bl. a. skattelagstiftningen. En enhällig utredning framhåller: En annan omständighet av betydelse i sammanhanget är att skattelagstiftningen enligt utredningens mening bör utformas på ett sådant sätt att den inte gynnar ägandet av sådant lantbruksföretag som inte har betydelse för ägarens försörjning. Det ligger emellertid utanför utredningens uppdrag att föreslå ändringar i denna lagstiftning. Utredningen anser det angeläget att denna fråga tas upp till prövning i särskild utredning. Föredragande statsrådet säger i propositionen, att som utredningen anfört vore det givetvis önskvärt att beskattningsreglerna kunde utformas så att de inte gynnar ett passivt ägande av jordbruksfastigheter. Hans uttalande utmynnar dock inte i något ställningstagande utan han konstaterar endast, att denna fråga inte kan tas upp i detta sammanhang. Vi föreslår i likhet med utredningen och ett flertal remissinstanser att denna fråga tas upp till prövning i en särskild utredning. Beträffande detta förslag hänvisar vi till en socialdemokratisk motion till 1978/riksdag i denna fråga. Föredragande statsrådet redovisar att många remissinstanser riktat kritik mot utredningens förslag att göra jordförvärvslagen tillämplig på sådana testamentariska förvärv där förmånstagaren inte är arvsberättigad efter testator. Särskilt framhålls att frågan om de rättsliga konsekvenserna av att ett sådant förvärv vägras måste utredas ytterligare. Föredragande statsrådet framhåller att frågan bör bli föremål för en särskild utredning. Vi delar denna uppfattning och föreslåratt uttalar nödvändigheten av att en sådan utredning tillsätts. För att öka marknadsutbudet av jord- och skogsbruksfastigheter är det som utredningen och ett flertal remissinstanser framhållit - angeläget att närmare utreda frågan om dödsbons rätt att behålla jordbruksfastigheter. Statsrådet anmäler att chefen för har för avsikt att lägga fram förslag om att frågan blir föremål för utredning. bör i sitt utlåtande understryka vikten av att frågan utreds. Utredningens undersökningar visar att allt färre fastigheter bjudits ut på öppna marknaden. har släktförvärven, som ligger utanför lagens kontroll, ökat markant både till antal och areal. Dessa förvärv utgör ofta ett hinder för att med hjälp av jordförvärvslagen underlätta jordbrukets och skogsbrukets rationalisering. Dessutom innebär ofta förvärven att fastigheterna övergår i ett passivt ägande enär fastigheterna behålls av dödsbon och släktingar som inte längre har någon som helst anknytning till brukandet. Det passiva ägandet innebär ofta en konflikt med samhällets intresse att markens produktionsalstrande förmåga utnyttjas på bästa sätt. Föredragande statsrådet förordar i likhet med utredningens förslag, att släktskapsundantaget inskränks till att gälla dem som är närmast arvsberättigade, dvs. avkomligar och make. Föredraganden anser att förslaget innebär en rimlig och godtagbar avvägning mellan å ena sidan det jordbrukspolitiska intresset att minska det passiva ägandet, som huvudsakligen orsakas av släktförvärven, och å andra sidan de närmaste släktingarnas intresse att fritt fä förvärva släktegendom. Som vi redovisat under rubriken allmänna motiveringar beräknas antalet släktförvärv, genom den föreslagna förändringen, endast komma att minska några fä procent. Den alltmer alarmerande utvecklingen, att allt fler fastigheter övergår i ett passivt ägande, kan endast till en ringa del komma att brytas genom den nu föreslagna förändringen i släktskapsundantagen. En fortsatt utveckling av att fler fastigheter övergår i ett passivt ägande tillgodoser inte samhällets jord- och skogspolitiska intressen. Enbart de åtgärder som föreslås i propositionen är inte tillräckliga för att förhindra ett passivt ägande och för att underlätta en nödvändig strukturrationalisering. Den av jordförvärvsutredningen föreslagna skötsellagen, skogsutredningens förslag till skärpt skogsvårdslag och vårt förslag att förändra skattesystemet så att det inte premierar ägandet utan främjar brukandet, är förslag som måste genomföras. Dessa föreslagna åtgärder kan förväntas minska intresset för det passiva ägandet och öka utbudet av fastigheter. Den i propositionen föreslagna begränsningen av släktförvärven bör nu kunna godtas. bör de av oss föreslagna övriga åtgärderna vidtagas. Utöver dessa åtgärder föreslår vi, att uttalar att frågan om det passiva ägandets utveckling av jordbruksfastigheter följs med skärpt uppmärksamhet. Kan inte nuvarande utveckling mot ett alltmer passivt ägande brytas, måste frågan om en ytterligare minskning av släktskapsundantagen i jordförvärvsprövningen utredas. Sammanförande och uppdelning av lantbruksföretag En av huvudlinjerna i jordförvärvslagen skall vara att främja lantbrukets rationalisering genom att mark tillförs lantbruksföretagen och att arronderingsförhållandena förbättras för att därmed öka förutsättningarna för en rationell produktion. Genom den tekniska utveckling som skett och säkerligen kommer att ske i fortsättningen både på byggnads- och maskintekniska sidan, kan man förvänta att ett under nuvarande förhållanden utvecklat jordbruk behöver förstärkas med mark för att ge full sysselsättning vid utnyttjande av tillgängliga produktionsresurser. Om det utvecklade lantbruksföretaget i fortsättningen förhindras att öka markarealen kan det medföra betydande sysselsättningssvårigheter för den lejda arbetskraften och ett lågt utnyttjande av befintliga investeringar. I såväl utredningen som propositionen föreslås att förvärvstillstånd skall vägras, om det kan antas medföra att två eller flera utvecklade eller utvecklingsbara lantbruksföretag som bör bestå som självständiga enheter förs samman till en enhet. Vid prövning av ovannämnda ärenden skall bl. a. hänsyn tas till den regionalpolitiska betydelsen av att företaget består som en självständig enhet. Föredragande statsrådet framhåller att bestämmelsen inte är avsedd att utgöra ett hinder för utvecklade och utvecklingsbara företag att genom tillköp av lämpligt belägen mark anpassa sig till förändringar av produktionsteknik m. m. Enligt vår mening bör självfallet i sådant sammanhang också möjligheten att sysselsätta anställd arbetskraft tas med vid bedömningen av regionalpolitiska effekter, utnyttjande av befintliga resurser, teknisk utveckling och produktionsförutsättningar i övrigt. En progressiv brukare med anställd arbetskraft bör sålunda inte förvägras en areal förstärkning, om detta ur allmänna samhällssynpunkter bedöms värdefullt. Samma tillämpning bör råda vad det gäller sambruksföretag. Bildandet av sådana företag bör främjas. Såväl lagförslaget som departementschefens uttalande utgör inte hinder för sådana förvärv. Vi finner dock såväl lagförslaget som departementschefens uttalande något oklart. Inför utformningen av lagens tillämpningsföreskrifter föreslår vi därför, att uttalar att den progressiva brukaren med anställd arbetskraft inte förvägras arealförstärkning enligt de principer som vi ovan har anfört samt att möjligheter måste finnas att pröva olika företagsformer. Målsättningen för jordförvärvslagstiftningen bör för att tillvarata samhällsintressena främst vara att främja utvecklingen mot en ägostruktur som i fråga om storlek och utformning underlättar ett rationellt jord- och skogsbruk, att prioritera förvärvare som har förutsättningar att på bästa sätt tillvarata markens produktionsförmåga samt all prioritera förvärvare som tillgodoser de regionalpolitiska intressena genom att vid ett rationellt utnyttjande av produktionsresurserna skapa största möjliga antal varaktiga arbetstillfällen inom jordbruk, skogsbruk och förädlingsindustri. Föredragande statsrådet ansluter sig till utredningens förslag att den nuvarande ordningen enligt vilken vissa juridiska personer ges företräde till förvärv av jordbruksfastigheter bör inskränkas. Vare sig utredningens eller departementschefens förslag innebär något absolut förbud mot juridiska personers förvärv av mark. Vi anser att möjligheten till kombinerade skogs- och jordbruksföretag skall tillvaratas där detta ger goda regionalpolitiska effekter. Vi anser dock, i likhet med ett flertal remissinstanser, att vid tillämpning av lagen ambitionen att stärka de kombinerade jord- och skogsbruksföretagen inte får medföra en för snäv avgränsning av juridiska personers möjligheter att förvärva mark. Juridiska personer som bedriver industriell verksamhet för förädling av skogsprodukter har ofta en stor regionalpolitisk betydelse för sin bygd. Dessa är i hög grad beroende av en kontinuerlig tillgång av skogsråvara för sin produktion. Erfarenheten har lärt oss - i synnerhet nuvarande situation på virkesmarknaden - att tillgången till egna skogar kan vara av betydelse för en jämn virkestillförsel. De regionala sysselsättningsaspekterna väger tungt i många områden med ett svagt utvecklat näringsliv. De mindre, skogsförädlande företagen utgör ofta ett betydelsefullt komplement till jord- och skogsbruket som bas för ett tillräckligt befolkningsunderlag i dessa bygder. Enligt vår mening bör således en regionalpolitisk helhetssyn anläggas vid tillämpningen av ifrågavarande bestämmelser. i understryker i sitt remissvar betydelsen av att storskogsbruket ges möjlighet att förvärva sådan skog som inte behövs för att komplettera lantbruksföretag av familjeföretags storlek. Särskilt i fråga om där s. k. överskottsskog kommer att finnas i mycket stor omfattning är det angeläget att denna skog överförs till sådana ägare- och förvaltningsformer som gagnar den regionalpolitiska målsättningen och tryggar en jämn råvaruförsörjning till industrierna. De förhållanden som i anger för länet råder också i andra delar av landet, om än inte lika utpräglat i fråga om överskottsskog. i framhåller bl. a. i sitt remissvar: Bolagen driver ett kvalificerat och intensivt skogsbruk. Bolagsskogarna har därför stor betydelse både för sysselsättningen i skogsbruket och för näringens utveckling i vetenskapligt och tekniskt avseende. Också för den kontinuerliga tillgången på råvaror för industrierna är givetvis bolagsinne Speciella restriktioner mot skogsmarksförvärv från skogsbolagens sida ter sig mot denna bakgrund inte särskilt angelägna. Härtill bidrar också att några strävanden från storskogsbrukets sida att utvidga sitt totala innehav inte kan förmärkas. Däremot sker kontinuerligt förvärv, försäljningar och byten för att nå bättre arrondering. Denna verksamhet bör på allt sätt främjas. framhåller att skogsindustriföretagen ofta har stor betydelse för sysselsättningen i skogsbygderna. Med hänsyn till de betydande variationer i varuutbud som förekommer kan det med hänsyn till bl. a. sysselsättningsaspekten vara önskvärt att dessa företag har viss egen råvarubas. anser därför att 6 § i lagförslaget inte borde avse juridisk eller fysisk person som driver industriell verksamhet för förädling av skogsprodukter. Paragrafen kunde lämpligen kompletteras med en bestämmelse av den innebörden att om ett förvärv av ett skogsförädlande företag avser fastighet, som på grund av en ändamålsenlig kombination av jord och skog är speciellt lämpad för bestående bondebruk kan förvärvstillstånd vägras. Liknande synpunkter som angetts ovan har framförts av ett flertal övriga remissinstanser. I jordpolitiken föreligger enligt vår mening behov av att dels stärka kombinerade jord- och skogsbruksföretag, dels att ge de träförädlande företagen möjligheter att trygga sin råvaruförsörjning. Det är också viktigt att söka åstadkomma rationella brukningsenheter. Lagförslaget måste ses i samband med övriga åtgärder som vi tidigare pekat på behöver vidtas för att öka utbudet av jord- och skogsfastigheter. Den stora andel fastigheter som ligger i ett passivt ägande, kan i längden inte accepteras av samhället. Ett ökat utbud av fastigheter skulle ge de tillståndsprövande myndigheterna stora möjligheter att tillgodose efterfrågan och kraven på en lämplig ägofördelning av mark mellan enskilda och juridiska personer. Även om det föreliggande lagförslagets § 5 ger möjligheter för juridiska personer och träförädlande skogsföretag att förvärva mark, kommer utformningen av tillämpningsföreskrifterna att ha en avgörande betydelse för tolkningen av denna paragraf. De uttalanden som görs i propositionen av departementschefen speglar en alltför restriktiv inställning till de träförädlande företagens skogsförvärv. Vi föreslår därför att uttalar, att de träförädlande företagen ges möjlighet att förvärva mark när möjligheterna att skapa varaktig sysselsättning och andra regionalpolitiska skäl talar härför. När det gäller de rena lantbruksföretagen kommer även familjeföretagen att vara den dominerande företagsformen. Det utesluter dock inte att i livsmedelsförädlande företag i viss utsträckning kan föreligga behov av att förvärva mark. Dessa bör även kunna förvärva jordbruksmark om det ur samhällets intresse är angeläget för att t. ex. stödja deras produktion och utveckling, för att motverka monopoltendenser och upprätthålla en rimlig priskonkurrens. Vi föreslår även här att uttalar sig för att de riktlinjer vi anfört bör gälla för de livsmedelsproducerande företagen. I propositionen föreslås - i motsats till vad som gäller - att de kommunala förvärven av jordbruksfastigheter skall prövas enligt jordförvärvslagen. I en särskild bestämmelse anges dock att kommun inte får vägras tillstånd till förvärv för ändamål som avses i förköpslagen. I propositionen erinras om att genom den fysiska riksplaneringen och upprättandet av kommunöversikter och markdispositionsplaner har tagits fram ett omfattande material som belyser bl. a. lokaliseringen av den mark som är av intresse för samhällsändamål. Föredraganden drar emellertid inte härav annan slutsats än att detta material kunde bli ett värdefullt hjälpmedel vid den av honom förordade prövningen av kommunernas förvärv. För vår del anser vi det principiellt tveksamt om en prövning av kommunala markförvärv är förenlig med kommunernas ansvar för den fysiska planeringen. Härtill kommer att några vägande skäl för en sådan ordning inte redovisats. Propositionsförslaget förefaller vara riktat mot de kommuner som vill föra en aktiv markpolitik för att tillgodose samhällsbyggandets behov. De jordpolitiska intressena skall självfallet tillgodoses. Detta bör ske inom ramen för den fysiska planeringen. För att säkerställa att dessa intressen blir beaktade även i den konkreta förvärvssituationen är det enligt vår mening tillräckligt med ett samrådsförfarande mellan kommunen och lantbruksnämnden. Vi lägger fram förslag till ändringar i regeringens lagförslag i enlighet med det anförda. Tekniska ändringar i lagförslaget, såsom omnumrering av paragrafer och ändrade paragrafhänvisningar, får utarbetas av vederbörande utskott. Med hänvisning till vad som anförts hemställer vi 1. att ger regeringen till känna vad som i motionen anförts om additionsförvärv och juridiska personers förvärv enligt förslag till jordförvärvslag, 2. att beslutar anta följande som motionärernas förslag betecknade lydelse av 2 och 8 §§ i jordförvärvslagen: Förvärvstillstånd enligt 1 § behövs inte, 1. om egendomen förvärvas från staten genom överlåtelse av lantbruksnämnd eller lantbruksstyrelsen, 2. om egendomen förvärvas av staten genom annan myndighet än statens affärsdrivande verk, 3. om kommun förvärvar egendomen från staten eller utövar förköpsrätt enligt förköpslagen (1967:868), 4. om egendomen förvärvas av kreditinrättning som enligt lag eller enligt reglemente eller bolagsordning, som regeringen har fastställt, är skyldig att åter avyttra egendomen, 5. om förvärvaren är gift med överlåtaren och inte heller om förvärvaren eller, när makar förvärvar gemensamt, någon av dem är överlåtarens avkomling, allt under förutsättning att överlåtaren inte är skyldig att avyttra egendomen enligt 16 § eller enligt 7 § lagen (1916:156) om vissa inskränkningar i rätten att förvärva fast egendom m. m., 6. om förvärvet skall prövas enligt 1,2 eller 4 § lagen om vissa inskränkningar i rätten att förvärva fast egendom m. m.,