mot · G3021738 · 1979-01-01 00:00:00 — Motion 1979/80:1738 av och om olovlig körning Den som vid ett enstaka tillfälle kör bil eller en till lätt motorcykel omändrad moped utan att vara innehavare av körkort döms jämlikt 3 § första stycket trafikbrottslagen för olovlig körning till omkring 20 dagsböter. Om förarens körkort återkallats eller om det kan visas att körning sker vanemässigt kan straffet bli omkring 35 dagsböter för grov olovlig körning. Fortsätter vederbörande sina grova olovliga körningar, stiger vanligen antalet dagsböter något för varje gång som han ånyo döms. Först sedan åtskilliga domar avkunnats för grov olovlig körning kan det komma i fråga att utdöma ett fängelsestraff. torde en enstaka olovlig körning inte försämra en persons möjligheter att få körkort, medan upprepade olovliga körningar leder till att vederbörande får vänta . En del av dem som döms för grov olovlig körning gör sig ofta skyldiga till lagöverträdelser, och emellanåt använder de bilen som ett hjälpmedel för att lättare kunna begå brott. De kommer normalt inte att försöka sköta sig för att få körkort, och om de av en eller annan anledning inte skulle ertappas med brott att de trots allt får körkort, blir de knappast skötsammare för det. De vanemässiga grova olovliga körningarna sker inte sällan i bilar som är bristfälliga och ibland t. o. m. direkt trafikfarliga. Ett antal dagsböter är då en meningslös reaktion. Böterna torde i dessa fall alltför ofta endast ge myndigheterna merarbete i form av indrivningsförsök och bötesförvandling. I dessa fall krävs en kraftfullare insats från samhällets sida. Vissa domstolar har på yrkande av åklagarna förverkat bilarna med stöd av 36 kap. 3 § , om de varit så dåliga att det skulle ha ställt sig dyrare att reparera dem än vad de är värda. Emellertid är rättsläget något oklart. I en del fall har dessa lagöverträdare sökt förebygga ett förverkande genom att i stället köra varandras bilar, medan de i andra fall torde kunna omintetgöra förverkandeyrkandet genom att sedan deras bil tagits i beslag överlåta denna på en annan person. Inte minst från trafiksäkerhetssynpunkt är det uppenbart att det krävs mer ingripande åtgärder mot dessa lagöverträdare än att de då och då döms till böter eller fängelse för att de vanemässigt kört ett bristfälligt eller kanske t. o. m. livsfarligt fordon utan att ens inneha körkort. En metod vore att skärpa påföljden för de grövsta lagöverträdarna. En annan vore att införa en möjlighet att förverka fordon som är alltför bristfälliga och som nyttjas för t. ex. grov olovlig körning. skulle också kunna göras tillämplig på dem som använder fordonet som ett hjälpmedel vid brott. En tredje och kanske mer ingripande metod vore att kräva att de som dömts för grov olovlig körning ej får förvärva bil förrän de ånyo fått körkortstillstånd. En dylik regel måste givetvis liksom en förverkanderegel innehålla möjligheter till undantag för vissa särskilt ömmande fall. En överträdelse av förbudet att förvärva fordon kan endera straffbeläggas eller kanske ännu bättre föranleda förverkande av fordonet. Likartade bestämmelser skulle f. ö. kunna införas och tillämpas beträffande dem som då och då kör bil i alkoholpåverkat tillstånd. Det finns även andra skäl att se över den rådande lagstiftningen på detta område. De som fått sitt körkort återkallat och de som på grund av vanemässig körning dömts för grov olovlig körning behandlas nämligen inte lika. De förstnämnda äger nämligen jämlikt 77 § körkortslagen inte rätt att övningsköra annat än vid trafikskola, gymnasieskola eller i utbildningssyfte inom försvarsmakten. Någon motsvarande inskränkning i de sistnämndas rätt att övningsköra finns inte. Detta är inte mindre märkligt om man betänker att de förstnämnda en gång verkligen visat sig kunna såväl trafikreglerna som köra bil, medan de sistnämnda aldrig genomgått erforderliga prov. Detta har lett till att de som utan körkort vanemässigt kör bil inte sällan har med en passagerare med körkort som påstås vara övningslärare. Ett annat problem gäller körkortsinnehavare som har behörighet att köra personbil med därtill kopplat lätt släpfordon men som låter personbilen dra ett tungt släpfordon. Dessa förare inbillar sig ofta att de med personbilen kan dra ett fordon som inte är tyngre än bilens tjänstevikt. Emellertid skall jämförelsen inte göras utifrån släpfordonets vikt vid tillfället i fråga utan dess totalvikt eller med andra ord den vikt det skulle ha haft om det varit fullastat. Genom att förarna inte finner den rätta och relativt svårfunna definitionen på ett lätt släpfordon kommer de att göra sig skyldiga till olovlig körning, därför att de tror att det är släpfordonets aktuella vikt som räknas. Vad angår de två i nedanstående förslag sist nämnda angelägenheterna bör möjligheten att förverka framför allt trafikfarliga fordon och fordon som vanemässigt används till olovlig körning särskilt beaktas. Syftet bör framför allt vara att höja trafiksäkerheten. Med stöd av det anförda hemställs att hos regeringen anhåller om översyn av 1. körkortslagens regler om i vilka fall olovlig körning resp. återkallelse av körkort skall medföra att vederbörandes möjligheter att övningsköra inskränks, 2. reglerna i körkortslagen om olika körkortsbehörighet, i syfte att förtydliga dem så att medborgarna inte på grund av bestämmelsernas svårtillgänglighet drabbas av straff, 3. de regler varmed lagstiftaren söker förmå medborgarna att inte köra bristfälliga bilar, 4. de regler som syftar till att stävja olovlig körning. () ()