mot · G2022424 · 1979-03-29 00:00:00 — av m. fl. med anledning av propositionen 1978/79: 123 om riktlinjer för industripolitiken, m. m. I propositionen 1978/79: 123 väcks vissa förslag samt anges vissa riktlinjer för industripolitiken m. m. Vi har under den allmänna motionstiden i motionen 1978/79: 1652 väckt vissa förslag samt framfört allmänna synpunkter på inriktningen av näringspolitiken m. m. 1 vissa delar kommer vi att återkomma till de i motionen upptagna spörsmålen i anledning av propositionen. principiella syn på näringspolitiken kan inte acceptera de principiella riktlinjer för industripolitiken som anges i propositionen. Om marknadsekonomin skall fungera i ett modernt samhälle är det en förutsättning att staten ställer upp vissa klart formulerade mål. Detta saknas helt i propositionen. Enligt uppfattning skall målet för näringspolitiken vara att skapa en rationell och funktionsduglig produktionsapparat med största möjliga internationella konkurrenskraft. Näringslivet skall därjämte tillgodose angelägna krav i samhällsutvecklingen och medverka till att klara de sysselsättningspolitiska målen. Näringslivet skall också medverka till en bättre regional balans och en teknisk utveckling i samhället som främjar ekologisk balans och en human livsmiljö. En socialt anpassad marknadsekonomi skall alltså arbeta inom ramar angivna genom politiska beslut, men självfallet skall ramarna inte vara snävare än som motiveras av att de övergripande målen kan uppfyllas. Marknadsekonomins rätta funktion inom de angivna ramarna är en förutsättning för rationell fördelning av produktionsresurser och maximal effektivitet i näringslivet. En förutsättning för näringspolitikens funktion är självfallet att den ekonomiska politiken skapar en ekonomisk stabilitet i samhället, men frånvaron av mål i näringspolitiken är särskilt besvärande om den ekonomiska stabiliteten till följd av den internationella utvecklingen temporärt blir utsatt för påfrestningar. Den ekonomiska politiken kan alltså aldrig ersätta kravet på en framåtsyftande och offensiv näringspolitik. Erfarenheterna av lågkonjunkturen 1976, 1977 och 1978 understryker kravet på en målmedveten näringspolitik. De stora påfrestningar som framför allt den råvarubaserade exportindustrin utsattes för understryker behovet av en beredskap från samhällets sida. 1 1978/79. 1978/79: 2424 ser i enskilt näringsliv inte kan mobiliseras för nödvändiga strukturåtgärder, kan inte samhället underlåta att gå in även med ägarengagemang. Att av principiella skäl tilldela samhället en passiv roll i ett sådant skede är alltså att acceptera att strukturella förändringar utlämnas åt kortsiktiga bedömningar. Om inte trepartiregeringen tagit initiativ till bildandet av () hade t. ex. de strukturella förändringarna inom handelsstålsindustrin kunnat bli mycket dramatiska och orsakat långt större arbetslöshet på de berörda orterna än vad som blev fallet och dessutom medfört en utslagning av sådana produktionsresurser som är nödvändiga för en rationell struktur . För de stora handelsstålverken var det alltså nödvändigt med en lösning enligt modellen för att med tillräcklig kraft och målmedvetenhet klara strukturfrågorna. Den modellen för samhällets näringspolitik behöver naturligtvis inte tillämpas i andra sammanhang, men det är angeläget att samhället inte passivt i avvaktan på marknadskrafternas verkningar accepterar rollen som åskådare och som ansvarig för att klara de arbetsmarknads- och socialpolitiska konsekvenserna av snabba strukturförändringar. Det finns också anledning att starkt ifrågasätta regeringens passivitet när det gäller att behandla de mindre handelsstålverkens situation. Genom att inte fullfölja utredningen om de mindre handelsstålverken har handlingsberedskapen försämrats på ett olyckligt sätt. Det finns anledning att vara starkt kritisk till regeringens medverkan i skogsindustrins förändringar, och vi konstaterar med oro att situationen inom skogsindustrin inte föranlett några övergripande näringspolitiska insatser från regeringens sida. I och med att den av landshövding ledda arbetsgruppen för skogsindustrifrågor upphörde övergick branschinsatserna från regeringens sida till företagsvisa förhandlingar utan att några långsiktiga mål för arbetet uppställdes. Genomgående präglas följaktligen regeringens näringspolitiska handlande av passivitet, som illa svarar mot de krav näringslivets nuvarande situation ställer på insatser från samhällets sida. I propositionen framhålls att industrin måste förnyas men att förnyelsen är en mödosam och tidskrävande process. Det finns anledning instämma i detta konstaterande. Dels måste självfallet kostnadsutvecklingen bemästras så att inte företag slås ut av den anledningen, men dessutom måste näringspolitiken ta sikte på att göra det möjligt att från samhällets sida medverka till att strukturella förändringar sker i ordnade former så att man inte riskerar en utslagningsprocess som minskar möjligheterna till en framtida industriell utveckling. Förnyelseprocessen måste alltså tillåtas ta sin tid. Mot denna bakgrund visar sig de av regeringen föreslagna åtgärderna inom tekoindustrin oacceptabla. Vi har därför i en särskild motion föreslagit en rad konkreta näringspolitiska insatser för att säkra denna industrigrens överlevnadsmöjligheter. 1978/79: 2424 En central fråga i näringspolitiken är mot denna bakgrund hur den samverkan mellan företag, branscher och samhälle som är en förutsättning för näringspolitikens funktion skall organiseras. Erfarenheterna av den senaste lågkonjunkturen visar att det inte räcker med de föreslagna branschprogrammen och den utredningsaktivitet som staten t. ex. genom industriverket bedriver. utredningsverksamhet måste successivt förändra karaktär och mera bli en prognosverksamhet beträffande den internationella industriutvecklingen och de krav den ställer på strukturförändringar i svensk industri. Därjämte måste lika väl som den internationella ekonomiska utvecklingen följs och analyseras av den internationella industriutvecklingen följas av ett särskilt struktursekretariat. Större anspråk än måste dessutom ställas på företagens och framför allt då branschorganisationernas medverkan för att genomföra strukturella förändringar. Självfallet gäller det att begränsa inslagen av samhällsingripanden, som lätt får en byråkratiserande effekt på näringslivet. I omsorgen om att hålla nere samhällsingripandena inom näringslivet borde företag och branschorganisationer själva aktivera sina insatser. Det finns också anledning att för framtiden ställa större krav än på enskilda företags aktiva medverkan vid förändringar när marknadsförutsättningarna för en produktion förändras. Det är från samhällets synpunkt önskvärt att företag som förändrar sin produktionsinriktning och detta får konsekvenser för sysselsättningsläget på en ort ställer sitt tekniska och kommersiella kunnande till förfogande för att medverka vid tillkomsten av ny sysselsättning. Dessa anspråk kan självfallet inte gå ut över företagets ekonomiska och finansiella status. Enligt vår uppfattning bör därför företagen medges rätt att av obeskattade medel och på samma villkor som gäller för investeringsfonderna avsätta medel till särskilda trygghetsfonder, som kan disponeras för avgångsvederlag, för övertalig personal, för etablering av alternativ produktion etc. Det är också nödvändigt att investeringsfonderna på ett mera aktivt sätt kan användas som ett regionalpolitiskt instrument. I dessa sammanhang återkommer vi i anslutning till den aviserade företagsskattepropositionen. Mot bakgrund av här anförda synpunkter kommer vi att i följande avsnitt framföra förslag som propositionen ofrånkomligen ger anledning till. Enligt vår mening har man i propositionen inte tillräckligt beaktat vissa internationella långsiktiga aspekter och möjligheter. Inte heller finner vi förslagen i fråga om teknisk utveckling och förnyelse tillfredsställande. Vidare innebär propositionen inte en inriktning av industripolitiken i decentralistisk riktning, vilket är en nödvändig förutsättning för fullföljande av bl. a. de regionalpolitiska strävandena. tl 1978/79. 1978/79: 2424 Erfarenheterna andra hälft har ådagalagt angelägenheten av att vi i vårt land på ett bättre sätt följer de strukturella förändringarna i världsekonomin. De problem och svårigheter som drabbat t. ex. flera av våra basindustrier är inte främst betingade av konjunkturförloppet utan av förändringar av nämnt slag. De trendmässiga eller långsiktiga förändringarna och förskjutningarna har emellertid inte följts på sådant sätt att relevanta åtgärder kunnat förberedas och genomföras . Beredskapen har helt enkelt varit för låg. Ett karakteristiskt drag i utvecklingen, inte minst , har varit att länder inom tredje världen expanderat och utvecklat stor konkurrenskraft inom vissa industriella avsnitt eller sektorer. Grundvalen för denna expansion har ofta varit goda råvarutillgångar och till följd av den låga ekonomiska standarden låg arbetskrafts- eller lönekostnad. Vidare har man utifrån förvärvat högklassig teknologi, tillämpad i moderna anläggningar med en standard som mycket väl mäter 'sig med våra motsvarande anläggningar av genomsnittsålder i vårt land. Ett annat drag värt att notera är att man då internationell marknad är i fråga företrädesvis satsar på sådan storskalig produktion eller massproduktion där priset är det klart utslagsgivande kriteriet för marknadsframgång. Det kan också väntas att nya områden eller produkter framgent kommer i fråga för en liknande expansion. En annan region av intresse i sammanhanget är . Det finns tecken som tyder på att den teknologiöverföring som skett ökat dessa länders konkurrenskapacitet, som bytesbalansproblemet i ökad omfattning ställer krav på bilaterala handelsrelationer (bl. a. i form av industriellt samarbete), vilket inverkar på konkurrenssituationen för företagen i de västliga i-länderna. Utvecklingen i andra industriländer är givetvis också av stor betydelse för vårt lands näringsliv. Detta kan gälla t. ex: omfattningen och inriktningen av stödet till teknisk utveckling, speciell inriktning på vissa teknikområden, industripolitiska satsningar på vissa branscher eller expansionsriktningar. Från vår synpunkt är detta av betydelse, inte endast emedan det påverkar konkurrensförhållandena utan också emedan det påverkar efterfrågebilden med de möjligheter och hot sorn kan följa därav. Utvecklingen i sådana avseenden som exemplifierats ovan följs naturligtvis på olika sätt i vårt land. , branschsammanslutningar och fackliga organisationer brukar följa utvecklingen inom sina speciella områden. De ekonomiskt och näringsgeografiskt inriktade vetenskapliga institutionerna skaffar sig i detta sammanhang värdefull 1978/79: 2424 kunskap; den tekniska attachéverksamheten har betydelse i vissa hänseenden; statens industriverk och STU kommer i sin utredningsverksamhet in på vissa områden; och sekretariatet för framtidsstudier har sin speciella betydelse osv. Det saknas emellertid ett samlat grepp som ger en överblick och en helhetsbild som kan utgöra underlag vid utformning av närings- och industripolitiska ställningstaganden, utgöra en ram för de undersökningar av olika delavsnitt som sker inom de nyssnämnda institutionerna samt tjäna som vägledning för aktörerna inom arbetsmarknad och näringsliv. Med hänsyn till den dokumentation och medverkan som kan påräknas från olika håll för att tillgodose de syften som här är i fråga synes det överflödigt att etablera ett nytt utrednings- eller forskningsinstitut. Det bör i första hand gälla att lita till de resultat och den dokumentation som framkommer på annat håll och att i andra hand lägga ut t. ex. specialstudier till organ där lämplig kompetens finns att tillgå. Uppgifterna i fråga är sålunda av främst programmatisk, samordnande och bearbetande karaktär. Med hänsyn härtill synes den lämpligaste formen vara ett sekretariat, benämnt t. ex. internationella struktursekretariatet. Detta sekretariat bör ha industridepartementets näringspolitiska råd som huvudman. I rådet ingår, förutom departementala företrädare, representanter för organisationer inom den fackliga världen och inom näringslivet och för berörda myndigheter. Utformningen av riktlinjer för sekretariatets verksamhet, som sålunda bör vara en uppgift för , kommer härigenom att ske under bred medverkan och ömsesidig information. Till sekretariatet bör vidare knytas ett särskilt expertråd. I detta bör ingå företrädare för sådana olika institutioner, myndigheter och organ som bedriver forsknings- eller utredningsverksamhet som är av påtagligt intresse för sekretariatet. skall dels lämna upplysningar om tillgänglig dokumentation och om pågående forsknings- och utredningsverksamhet, dels vid behov stå till tjänst med råd i t. ex. metodiska och bearbetningstekniska frågor. De resultat som framkommer i internationella struktursekretariatets verksamhet bör publiceras, t. ex. genom en särskild skriftserie. Vi föreslår att hos regeringen begär att förslag skyndsamt framläggs om inrättande av ett internationellt struktursekretariat enligt här anförda riktlinjer. Den industriella expansion som äger rum i vissa av tredje världens länder kan ses som led i en process som medför en ändrad ekonomisk fördelning eller om man så vill steg mot en ny ekonomisk världsordning. Även om en sådan process medför problem och anpass 1978/79: 2424 ningssvårigheter i industriländerna måste den givetvis bejakas och främjas. Härvid är det av vikt att man inte ser enbart till det hot som de berörda ländernas industriella utveckling och expansion kan innebära utan också ser till de nya möjligheter sorn därigenom öppnas, t. ex. för vårt lands näringsliv. Enligt vår mening är industriländernas sammantagna attityd i dessa sammanhang långt ifrån tillfredsställande. Man har t. ex. i olika internationella sammanhang inte visat tillräcklig vilja att aktivt medverka i tredje världens strävanden för en utveckling som medför bättre ekonomisk och social standard. Under den stagnation med överkapacitet och stor arbetslöshet som varit allmänt förekommande i många industriländer andra hälft har det inte prövats eller allvarligt övervägts att nyttja ledig kapacitet och resurser för aktiv medverkan till en bättre ekonomisk utveckling i tredje världen .Sådana grepp, t. ex. genom generösa långfristiga krediter med stort risktagande, borde åtminstone ha övervägts på jämställd bas med olika interna åtgärder som till en del varit av protektionistisk innebörd. Sannolikt skulle insatser i någon form av s. k. Marshallhjälp åtminstone varit väl så fruktbara som vissa av de åtgärder som faktiskt vidtagits av industriländerna. Vi avser inte att här närmare ingå på dessa spörsmål men vill dock framhålla att vårt land i internationella sammanhang bör inta en aktiv och positiv hållning till resursöverföringen och söka verka pådrivande i detta avseende. I övrigt avgränsar vi oss till den svenska industripolitikens utformning. I resursöverföringen till tredje världens länder ingår två huvudkomponenter, dels kunskap och teknik, dvs. teknologiöverföring, dels anläggningar, maskiner och utrustning o. d. Vårt land medverkar i sådan överföring i huvudsak på två sätt. Det sker genom biståndsverksamheten, och det sker genom svenska företags verksamhet i affärsmässiga former. En speciell form av bistånd har introducerats i samband med avveckling eller nedtrappning av biståndsinsatser. Vi avser inte att här ta upp biståndsverksamheten utan vill endast framhålla att i det följande framförda förslag inte skall beröra biståndsverksamheten eller påverka dess omfattning, utformning eller inriktning. Vårt förslag bygger på att industriellt utvecklingssamarbete, utan att vara av biståndskaraktär, kan var av ömsesidigt intresse för två nationella ekonomier som befinner sig på olika nivåer i fråga om ekonomisk standard och teknisk utveckling. För vårt land kan det vara av intresse att nyttja resurser och kapacitet för introduktion på en typ av marknader som är annorlunda än industriländernas, emedan det innebär en utveckling och anpassning av vårt näringsliv till marknader som både kan och bör bli av allt större betydelse. För länder utanför industriländernas krets kan det på motsvarande sätt vara av intresse att på rimliga villkor få till stånd industriella utvecklingsinsatser och där 1978/79: 2424 med bli delaktiga i resursöverföring. Sådana insatser kan avse t. ex. näringslivets utveckling, infrastrukturen eller behov inom den offentliga sektorn. Enligt vår mening bör ömsesidigt ekonomiskt intresse av nämnda slag läggas till grund för industriella utvecklingsavtal. Dessa bör tecknas stat till stat, dvs. på regeringsnivå, mellan vårt land och icke industrialiserade länder. I avtalen skall anges de sektorer eller områden där svenska företag förutsätts medverka med insatser, t. ex. genom turn-key-leveranser och utvecklande av produktionssystem jämte anläggningsinvesteringar. I avtalen skall ingå att båda länderna avsätter medel till en gemensam fond. Fördelningen av medlen till fonden de båda staterna emellan får avgöras genom förhandling. Genom fonden skall bekostas svenska icke-materiella insatser i det andra avtalstecknande landet. Fonden skall sålunda kunna användas för förstudier, vissa projekteringsinsatser, utbildning .systemutveckling och -introduktion, tekniska och administrativa ledningsinsatser vid idrifttagning o. d. Även utbildning i vårt land av personal från det berörda landet bör inräknas. De materiella leveranserna får förutsättas ske på vanliga ekonomiska villkor. Dessa leveranser bör dock enligt gängse villkor kunna komma i fråga för sådant svenskt stöd som vanligen gäller för sådana leveranser, t. ex. stöd till SA-projekt och exportkreditstöd. Hinder för att i stat till stat-avtalen inbegripa även kreditavtal bör inte heller föreligga, t. ex. om partnerlandet skall erlägga betalning genom varuleveranser, vilka kan men ingalunda måste härröra från samarbetsprojekten i fråga. Avtal bör avse , t. ex. . Avtalen bör administreras av en gemensam blandad kommission, dvs. ytterst av de båda ländernas regeringar gemensamt. I sammanhanget bör uppmärksammas att de länder som är i fråga ofta har karaktären av statshandelsländer, vilket i sig är skäl för avtal stat till stat. De aktuella ländernas politiska ledning måste av olika skäl ha kontroll över de ekonomiska förbindelserna med omvärlden. Hit hör naturligtvis valuta- och bytesbalansskälen. I fråga om ekonomisk och industriell utveckling tillkommer andra skäl. Det kan vara en strävan att undvika starkt beroende av internationellt kapital och multinationella företag. Det kan också vara fråga om att tillse att insatserna görs på sådana områden och är av sådan art att de överensstämmer med landets egna prioriteringar. Genom arrangemanget med blandad kommission bör det finnas goda möjligheter att från första början tillse att de industriella utvecklingsinsatserna tillgodoser sådana krav och önskemål. På svensk sida bör man givetvis vara mycket lyhörd för avtalsparternas värderingar i detta hänseende. Några bestämda länder bör inte på förhand utpekas som presumtiva avtalspartner. Det skall emellertid vara fråga om länder som inte tillhör industriländernas krets. Någon bindning vare sig för eller mot län f2 1978/79. 1978/79: 2424 der som är programländer i biståndshänseende bör inte ske. Även ickebiståndsländer bör givetvis kunna komma i fråga. Det bör ankomma på regeringen att inom ramen för av antagna riktlinjer och medelsbemyndiganden träffa avtal av här åsyftat slag. Vi föreslår att regeringen anmodas att framlägga förslag till erforderliga riksdagsbeslut i enlighet med vad som skisserats ovan. Vi har vid olika tillfällen framfört förslag om en industriell utvecklingsfond vars uppgift skulle vara medverkan vid genomförandet av industriella utvecklingsprojekt av något större omfattning. Vi hälsar därför med tillfredsställelse att det i propositionen framförts förslag till industriellt utvecklingsarbete och föreslagits medelsanvisning för /80 med . Enligt förslaget skall stödet förmedlas av en för ändamålet bildad särskild stiftelse. Förslaget föranleder i fråga om huvuddrag och huvudinriktning ingen erinran från vår sida. Den förordade medelsanvisningen på budgeten /79 är dock för knappt tilltagen .Vi önskar i sammanhanget framhålla det uppenbara behovet av verksamma incitament till startande av industriella utvecklingsprojekt av betydande format. Varvsindustrin har synnerligen stort behov att utveckla en alternativ produktion. Vår flygindustri behöver till vissa delar inrikta sin verksamhet på nya områden med civil inriktning och även utanför flygets område. I fråga om stålindustrin föreligger både regionalpolitiska och marknadsmässiga motiv för en integration framåt och att i samband därmed utveckla samarbete med andra branscher och företag. På energiområdet finns vidare de kanske mest uppenbara behoven av kraftig satsning för att snabbt få till stånd en stor andel alternativa energikällor inom det svenska energisystemet. Karakteristiskt för de nämnda och flera andra områden där goda tillväxt- och förnyelsemöjligheter kan anses föreligga är att det fordras en samverkan över traditionella branschoch företagsgränser; nya, t. ex. delägda, företag kan behöva bildas, konsortier etableras osv. som långsiktskontrakt kan behöva etableras med leverantörer av delsystem eller komponenter. Enligt vår mening bör den industriella utvecklingsfonden kunna bli ett verksamt instrument och incitament i dessa sammanhang. Det är därför angeläget att dessa möjligheter inte i ett inledningsskede begränsas genom snäva ekonomiska ramar. I sammanhanget bör uppmärksammas att ekonomiska åtaganden från den industriella utvecklingsfonden inte alltid innebär att motsvarande medel måste disponeras. Åtminstone i en del fall, 1978/79: 2424 t. ex. större integrerade projekt, kan behovet av medelsdisposition sträcka sig . Med hänsyn härtill accepterar vi det nämnda anslagsbeloppet för /80 och föreslår att lämnar bemyndigande så att fonden får rätt att under budgetåret ikläda sig förpliktelser för ytterligare . Skulle detta visa sig otillräckligt bör anslag på tilläggsbudget komma i fråga. Vi delar också uppfattningen att stödet i första hand skall avse den s. k. exploateringsfasen av ett projekt, vilken som regel medför de största kostnaderna och riskerna. De allmänna uttalanden rörande riktlinjer i övrigt för verksamheten synes på det hela taget ändamålsenliga. 1 några avseenden är dock tillägg och förtydliganden erforderliga. Sålunda bör inte anspråket på en betydande andel egenfinansiering från stödmottagarens sida tolkas så att det skall vara fråga om s. k. eget kapital. Även lån från tredje part, för vilken stödmottagaren står risken gentemot långivaren, bör beräknas som egenfinansiering. Vidare synes de regler som förordas i fråga om projekt som misslyckas mindre tillfredsställande. I propositionen anges sålunda att om ett uppnått utvecklingsresultat i ett sådant fall helt eller delvis kan avyttras bör återbetalning av lånet ske med så stor del som svarar mot köpeskillingen vid försäljningen. Detta synes innebära att den industriella utvecklingsfonden i sådana fall kommer att tillerkännas hela den uppnådda intäkten. Enligt vår mening strider detta mot riskdelningens princip som bör vara bärande. I dessa fall bör därför intäkten fördelas på fonden och stödmottagaren i proportion till det ekonomiska engagemang parterna stått risken för i projektet. I fråga om s. k. referensanläggningar är innebörden i propositionen den att stöd till sådana skall kunna lämnas av den industriella utvecklingsfonden om anläggningen i fråga utgör ett naturligt led i sådant utvecklingsarbete som fonden skall främja. Enligt vår mening är propositionens avvägning till denna del riktig i den meningen att ett generellt stöd till referensanläggningar inte åsyftas.