mot · G2021847 · 1979-01-25 00:00:00 — av m. fl. om hälso- och sjukvården Sjukvården har fått utstå skarp kritik. I debatten om sjukvården har i stor utsträckning de stigande vårdkostnaderna diskuterats. Enligt vpk bör i stället sjukvården kritiseras för sin sociala passivitet, oförmåga att påverka grundläggande orsaker till ohälsa, sin auktoritära och institutionsbundna struktur. Det behövs ett nytt utbildningssystem, där alla inom sjukvården har möjlighet till vidareutbildning och där klyftorna mellan olika personalgrupper utjämnas. Vidare krävs en genomgripande satsning på den öppna vården med borttagande av alla patientavgifter. Särskilda insatser krävs inom vården av alkohol- och narkotikaskadade liksom inom den psykiatriska vården, där en tidsplan bör upprättas för avskaffande av de stora psykiatriska sjukhusen. I framtidens sjukvård bör man i betydande utsträckning satsa på andra personalgrupper, som arbetar i vårdteam. All privatisering av sjukvård och läkemedelshantering bör försvinna. Med de snabbt växande vårdproblemen och den ändrade ålderssammansättningen inom befolkningen blir det nödvändigt att samhället satsar mer på hälso- och sjukvård och också stimulerar till alternativa mer kollektiva vårdformer för den äldre befolkningen. Sjukvårdens inriktning och arbetsformer Misstron mot den etablerade sjukvården sammanhänger dels med dess svårtillgänglighet och opersonlighet, dels är den en återspegling av dess misslyckande när det gäller att påverka grundläggande orsaker till sjukdom och ohälsa. Medicinska framsteg har i jämförelse med andra sociala förändringar en marginell effekt när det gäller att påverka livslängd och sjuklighet även om de i enskilda fall innebär en avsevärt förbättrad livskvalitet. Dagens sjukvård står väsentligen passiv inför viktiga orsaker till sjukdom och död. Exempel på sådana sjukdomsframkallande faktorer är den enorma utslagningen av människor på arbetsmarknaden, till stor del betingad av hälsofarliga arbetsmiljöer. Avstötningen av ungdomar från arbetsmarknaden, torftiga och socialt åtskilda livsmiljöer leder till en omfattande nerdrogning med alkohol och narkotika som sjukvården står handfallen inför. Dåliga trafikmiljöer, luftföroreningar, spridning av farliga ämnen på arbetsplatser och i natur är andra exempel på denna typ av sjukdomsorsak. Självfallet rör det sig i dessa fall om samhälleliga problem som inte kan vårdas bort. Det måste dock vara vårdapparatens uppgift att kartlägga problemen, slå larm och initiera debatt om hälsorisker i samhället. Denna typ av förebyggande verksamhet har dock en undanskymd plats inom dagens sjukvård. I stället bedrivs på en rad håll friskvårdskampanjer mest bestående i allmänna råd om mer motion och mindre rökning. Sjukvård kan vara problemdöljande och sjukdomsskapande I vissa fall kan sjukvården genom sin passivitet bidra till att konservera och förvärra sjukdom. Människor som slås ut från arbetsmarknaden blir för det mesta långtidssjukskrivna och/eller förtidspensionerade. Vardera gruppen omfattar omkring 300 000 människor. Detta kan jämföras med omkring 100 000 registrerat arbetslösa. Möjligheten till pension och sjukskrivning är viktiga sociala rättigheter som inte bör ifrågasättas. innebär emellertid utvecklingen att en allt större arbetslöshet döljs under medicinska diagnoser och att sociala problem därmed förvandlas till individuella. Långvarig sjukskrivning innebär ofta social isolering och passivisering samt ett bollande mellan olika vårdinstanser. Den ångest som i många fall blir följden av detta kanske behandlas med lugnande mediciner, som i sin tur skapar vanebildning och beroende. De samhälleliga konsekvenserna av att en stor del av den arbetsföra befolkningen ställs utanför arbetslivet blir i längden förödande. Om alla människor som drabbas av strukturrationaliseringar slås ut från arbetslivet eller saknar möjlighet att få ett jobb som de har möjlighet att klara av i stället automatiskt får sin ekonomiska standard garanterad skulle åtminstone problemen kallas vid sitt rätta namn. Det måste vara bättre att angripa grundläggande problem inom arbetslivet än att ägna sig åt meningslösa medicinska utrednings- och behandlingsåtgärder. Det är väl känt att långvarig vistelse på institution ger skador på dem som vistas där. Den ensidiga och föga stimulerande miljön leder till en alltmer minskande förmåga att klara sig ute i samhället. Inom den psykiatriska sjukvården har man visserligen varit uppmärksam på dessa risker, men fortfarande blir patienter kvar på vårdavdelningar , delvis i brist på tillräckliga resurser inom öppenvård och socialvård. Långtidsvården har byggts ut. har inte de kvalitativa kraven preciserats. Personaltätheten är ofta låg och utbildningen bristfällig. Miljön är torftig och dagsrutinerna enahanda. Tid saknas för personlig kontakt och omvårdnad. Satsning på en institutionsbunden vård av låg kvalitet och utan en fungerande öppenvård kan leda till att patienter blir kvar på sjukhus i onödan och att vårdproblemen därmed förvärras. Förskrivningen av mediciner inom sjukvården är omfattande och ökar trots att antalet helt nya preparat med väsentligt bättre effekt än de tidigare är Till en del sammanhänger detta med läkemedelsindustrins reklaminsatser. En stor del av den totala läkemedelsförskrivningen är sannolikt onödig från medicinsk synpunkt. Vilka skadeverkningar överförskrivningen av mediciner leder till är oklart. Vissa debattörer har talat om en kemisk miljöförstöring av den mänskliga organismen, innebärande betydande framtida risker. Till stor del har debatten handlat om överanvändningen av lugnande mediciner och sömnmedel. Förbrukningen av dessa preparat uppgår till ca 300 miljoner doser . Dessa preparat har dels en beroendeskapande verkan,delsanvänds de som medel videa 1 OOOsjälvmord och ett mångdubbelt antal självmordsförsök . Det är också helt klart att överanvändning av läkemedel betingar en onödig kostnad. Brister i sjukvårdens uppbyggnad Till en stor del kan man söka orsakerna till sjukvårdens brister i själva vårdstrukturen. Sjukvården är till väsentlig del koncentrerad till stora institutioner, isolerade från det omgivande samhället. arbetar av alla sjukvårdsanställda inom öppen vård utanför sjukhus. Av en rad skäl har sjukvården fått en tekniskt-medicinsk inriktning. Det har alltid varit lättare att argumentera för utbyggnad av en högspecialiserad apparatkrävande vård än för verksamhetsgrenar som baserar sig på en mer direkt människokontakt. Till en del beror detta på att mäktiga ekonomiska intressen inom läkemedels-och sjukvårdsmaterialindustri främjat en viss typ av vård. En stor del av den medicinska forskningen har varit naturvetenskapligt och farmakologiskt orienterad samt ofta föga inriktad på de konkreta vårdproblem som uppstår. Sjukvårdens tekniska inriktning kan få märkliga konsekvenser. En patient som tas in på sjukhus efter att ha överdoserat tabletter får en utomordentlig vård så länge hon är medvetslös. När patienten vaknat till Ii v och det gäller att utreda den bakomliggande sociala och psykologiska problematiken sjunker vårdkvalitén mycket raskt. Ofta blir resultatet att patienten skickas tillbaka till sin gamla sociala miljö med risk för återfall. Ett annat exempel är vården av alkoholproblematiker. Enorma insatser läggs ner för att behandla kroppsliga komplikationer till alkoholförtäring medan däremot själva vården av alkoholproblematiker har ytterst låg status och inte ens räknas som självständig specialitet, med åtföljande svårigheter att rekrytera personal. En orsak till de rådande förhållandena kan också vara att sjukvården är starkt uppknuten kring läkarkåren, som utgör ca 15 000 av totalt 300 000 anställda inom den offentliga vården. Läkarna fattar i praktiken de avgörande besluten rörande vård och behandling men är ofta den yrkesgrupp som har den minsta direkta patientkontakten. En socialt sned rekrytering, stora löneskillnader, utbildningssystemets karaktär samt bristande tid medverkar till att läkarna har små möjligheter att sätta sig in i patienternas sociala Den medicinska begreppsapparaten,den diagnostiska kulturen och olikheten i språk ökar också kommunikationssvårigheterna. Frånsett läkarkåren är de sjukvårdsanställda en extremt lågavlönad grupp trots ett tungt och slitigt jobb. Utbildningen är ofta bristfällig och personalomsättningen förskräckande hög i storstadsregionerna. Detta medverkar liksom den auktoritära beslutsstrukturen till att förhindra en enorm fond av kunskaper och erfarenheter att komma till uttryck i det direkta vårdarbetet. En förändring av sjukvårdens inriktning kräver en helt annan sjukvårdsplanering än den nuvarande. En genomgripande diskussion grundad på en kartläggning av vårdens innehåll behövs. En parlamentariskt sammansatt utredning med denna inriktning bör tillsättas. Landstingen bör stimuleras att i sin sjukvårdsplanering ta upp en diskussion om vårdens innehåll. Detta kräver att man angriper de nuvarande ganska vattentäta skotten mellan medicinskt och ekonomiskt-politiskt ansvar inom sjukvården. En del av överordnade funktioner bör kunna överföras till landstingen. Den nuvarande sjukvårdsplaneringen är huvudsakligen kvantitativ och orienterad mot diagnoser och existerande specialiteter. En stor del av språkbruket förefaller hämtat från det privata näringslivet (vårdprestationer, vårdkonsumtion, vårdproduktion etc.). Planeringen måste göras mer problemorienterad. Den måste ha sin grund i de hälsoproblem som uppstår inom olika sociala miljöer samt inom olika befolkningsgrupper och diskutera olika metoder att möta dessa behov. Detta innebär givetvis att planeringen måste vara samordnad med övrig samhällsplanering, eftersom många hälsoproblem kan mötas med andra åtgärder än vård. Vi har i vårt land en åldrande befolkning, men det är inte bara antalet åldringar som ökar, utan det sker en förskjutning mot allt fler i de högre åldrarna. Detta ställer ökade krav bl. a. inom åldringsvården. Det rationaliseringstänkande och den löpandebandsprincip som karaktäriserar långvården är en spegling av samhället i stort. Det har att göra med vår syn på människor och respekten för människor. Står du i produktionen och är i produktiv ålder, då har du ett värde som det finns intresse att bevara. Men som patient inom långvården har du hamnat på andra sidan produktionsåldern och anses inte värd att satsa resurser på. Det visar njuggheten vid fördelningen av de ekonomiska resurserna inom sjukvården när det gäller satsningen på långvården. hänvisas äldre som behöver omvårdnad till ålderdomshem, eller långtidsvård. En rejäl satsning måste till på flera områden inom åldringsvården. Många äldre kan med lämplig behandling rehabiliteras till ett fortsatt meningsfullt liv . Vården måste få ett mera aktivt innehåll, det krävs en ökad vårdkvalitet. För dem som behöver sjukhusvård krävs en ökad utbyggnad av antalet vårdplatser. Nedslitna lokaler, med ständig överbeläggning, är betecknande för dagens åldringsvård. För vårdpersonalen försvåras arbetet av att tekniska hjälpmedel inte kan användas, med ökade olycksfallsrisker som följd. Såväl arbetsmiljön för de anställda som omvårdnaden av patienterna måste förbättras och det kan bara ske genom en utbyggnad av antalet vårdplatser. Mer öppenvård och mer utbildning De nya sjukvårdsplanerna måste inriktas mot mer öppen vård och utbyggnaden måste ske i betydligt snabbare takt. Särskilt viktigt är det att distriktsvården, dvs. den öppna vården utanför sjukhus, byggs ut och förstärks personalmässigt. En snabbare utbyggnad är nödvändig om alla medborgare skall få möjlighet till en lättillgänglig vård nära bostaden. En metod att uppnå denna snabbare utbyggnad är att i större utsträckning låta andra personalgrupper än läkare sköta en stor del av det löpande patientarbetet. Redan nu har det visat sig exempelvis inom vården av diabetiker och patienter med högt blodtryck - att erfarna sjuksköterskor kan överta en rad arbetsuppgifter från läkare. En stor del av kontakterna med en vårdcentral gäller enkel rådfrågning och andra arbetsuppgifter, som bör kunna utföras av sjuksköterskor och biträden med kännedom om patienten. En rad arbetsuppgifter av socialt utredande och mentalhygienisk karaktär bör kunna övertas av socialarbetare och psykologer. Några grundläggande förutsättningar för detta är att vårdcentralerna får en sådan storlek att ett lagarbete, där delar av yrkesroller kan övertas, verkligen utvecklas. Alla medborgare bör tillhöra en bestämd vårdcentral som befinner sig på rimligt avstånd från bostaden. Alla bör inbjudas att besöka sin vårdcentral så ofta att en kontakt kan utvecklas. I detta syfte bör också hälsokontrollverksamhet överföras till vårdcentralerna. Öppethållningstiderna bör vara generöst tilltagna, och det bör finnas goda möjligheter till telefonrådfrågning. En betydande del av arbetstiden bör användas till hembesök och enklare hälsoundervisning. Alla besök vid vårdcentralen, oberoende av vilken personalkategori de sker hos, bör likställas från försäkringssynpunkt. Lämpliga mål som bör uppnås är följande. Resurserna bör vara dimensionerade för ett tiotal besök vid vårdcentral per invånare. En årlig hälsokontroll bör utföras. Alla patienter bör kunna tas emot de tar kontakt i brådskande fall och inom i mindre akuta fall. Huvuddelen av jourverksamheten bör vara förlagd till vårdcentraler. 1 sjukvårdsdebatten har en återgång till det s. k. husläkarsystemet förts fram som ett alternativ för den öppna vårdens utbyggnad. Husläkarsystemet är historiskt utlevat. var det den privilegierade minoritetens metod att köpa tjänster från en bestämd läkare. hänvisades den stora majoriteten till överfyllda polikliniker eller provinsialläkarmottagningar i den mån de över huvud taget fick vård. Med rimliga krav på vidareutbildning, kompensation för jourtjänstgöring, kortare arbetstid m. m. är det orimligt att tänka sig en bestående patientläkarkontinuitet. Däremot är det möjligt att upprätthålla kontakten med en och samma personalgrupp vid en vårdcentral. Utbildningen av vårdpersonal är uppenbart otillräcklig och kraftiga åtgärder måste sättas in för att öka utbildningskapaciteten, dock utan att kvaliteten i utbildningen försämras t. ex. genom förkortad eller på annat sätt försämrad praktik i utbildningen. För att sjukvårdens akuta personalproblem skall kunna lösas måste vårdpersonalens löner höjas och arbetsförhållandena i övrigt förbättras. En huvudman - ingen privatisering En försvårande faktor när det gäller utbyggnaden av en effektiv öppenvård är förekomsten av privat sjukvård. Privatläkare är i allmänhet lokaliserade till storstäder och områden med hög andel höginkomsttagare, där läkartätheten redan tidigare är hög. I andra delar av landet har det uppstått en konkurrenssituation mellan företagshälsovårdens och distriktsvårdens utbyggnad. En enhetlig planering kräver att landstingen är huvudmän för all sjukvård. Existerande privatpraktiker inkl. de s. k. fritidspraktikerna bör därför erbjudas inträde i den offentliga sjukvården. Sjukvård bör inte vara en verksamhet där privata vinstintressen får göra sig gällande. Privat läkemedelsindustri, sjukvårdsmaterialindustri och andra ekonomiska intressen med anknytning till sjukvården har haft en styrande inverkan på vårdens utformning och har kunnat tjäna avsevärda summor, ytterst hämtade från skattemedel. Hela det sjukvårdsindustriella komplexet bör överföras i samhällelig ägo. Med hänvisning till vad som anförts föreslås 1. att med instämmande i motionens allmänna syfte hemställa hos regeringen om tillsättandet av en parlamentariskt förankrad utredning med syfte att utreda sjukvårdens innehåll och samhälleliga funktioner, 2. att uttala sig för en snabb utbyggnad av den öppna vården i enlighet med motionens riktlinjer, 3. att hos regeringen hemställa om åtgärder för att öka antalet platser inom långtidsvården med 10 000 , 4. att uttala sig för att all sjukvård bör ställas under landstingens huvudmannaskap. (vpk) C.-H. (vpk) (vpk) INGA (vpk) (vpk)