mot · G2021697 · 1979-01-25 00:00:00 — om inrättande av en Rätten att gå till kungs eller, , till regeringen med besvär över domstolarnas utslag eller förvaltningsmyndigheternas beslut är sedan gammalt ett oomtvistat inslag i det svenska rättssamhället. Visserligen har den tidigare nära ovillkorliga rätten att vända sig till rikets högsta organ blivit mer inskränkt än tidigare, men det torde inte vara felaktigt att göra gällande att svenskarnas möjlighet att föra sin talan vidare är betydande och mera omfattande än medborgarnas i andra länder. Denna benägenhet att låta sin sak få prövas i högsta instans torde betyda att man hyser tilltro till de högsta statsmyndigheternas oväld. Till en början utövades konungens domsrätt i rådet, men statsvälvning överfördes rättegångsärendena till den nyinrättade högsta domstolen, en ordning som för de förvaltningsrättsliga ärendenas del följdes av regeringsrättens inrättande 1909. Kvar under statsrådets domvärjo blev sådana besvärsärenden där den klagande parten utifrån sin bedömning yrkar ett annat beslut samt s. k. tillsättningsbesvär. års omorganisation av statsdepartementen var dessa organiserade på två avdelningar, av vilka den ena förestods av statssekreteraren. Denne var oftast en på politiska grunder utsedd tjänsteman, och han ledde det politiskt-ekonomiska arbetet inom departementet. Den andra avdelningen som omfattade ett antal fackbyråer (numera: sakenheter) utgjorde departementets juridiskt-administrativa del och förestods av expeditionschefen. Denne skulle tillse att alla utgående expeditioner stod i överensstämmelse med gällande lag och ordning. Till regeringen inkomna besvär handlades huvudsakligen på denna avdelning innan beslut fattades av regeringen vid konselj. Genom den ovan omnämnda departementsreformen kom den tidigare existerande bodelningen av departementen i en politisk och administrativ del att upphöra. Statssekreteraren blev mer än tidigare departementets ledare under det politiskt ansvariga statsrådet, och arbetet inom departementen omorganiserades efter dessa grunder så, att sakenheter och sekretariat inrättades med uppgift att inom sig handlägga samtliga slag av ärenden som hörde till vederbörande enhets (sekretariats) område. Departementen upphörde därmed att ens längre ge sken av att vara partipolitiskt neutrala organ, i synnerhet som det inom socialdemokratin förekom en stark tendens till att se departementen som regeringens "stabsorgan med i huvudsak politiskt-administrativa uppgifter (i vilka besvärsfrågor skulle bedömas utifrån sina politiska förutsättningar och inte längre från sina juridiska). Den begynnande politiseringen av departementen torde ytterligare ha underlättats genom departementsreformen 1965, vilket givetvis inte betyder att ens det stora flertalet av befattningshavarna inom departementen utses på politiska grunder. Däremot är det tydligt att i vissa departement nyckelställningar tilldelats personer med klart politiska meriter. Även om detta, med det nya system som tillämpas, varken kan eller kanske ens bör undvikas, så kan man ändå inte undvika att påtala att ett dylikt förfaringssätt kan medföra att förtroendet för vederbörandes oväld i vissa förvaltnings- och tillsättningsbesvär kan ifrågasättas. Förutsättningarna för tillsättning av tjänst inom den offentliga förvaltningen i är enligt regeringsformens bestämmelser endast sakliga grunder såsom förtjänst och skicklighet. Enligt förvaltningslagens bestämmelser är den som är missnöjd med en myndighets beslut i en utnämningsfråga berättigad att besvära sig hos regeringen med yrkande att på anförda skäl själv erhålla ifrågavarande tjänst. Sedan vederbörande ämbetsverk yttrat sig över besvären äger sökanden rätt att inkomma med slutpåminnelser, varefter ärendet normalt sett skall upptas till beredning och avgörande . har antalet besvärsärenden hos regeringen ökat kraftigt. Enligt en av uppgjord PM utgjorde antalet sådana ärenden 3 885, varav personalärenden 689. hade antalet ökat till 7 259 respektive 1 485. Härtill kommer att en stigande balans av oavgjorda besvärsärenden förelegat vid de senaste årsskiftena. har det varit en tendens inom den svenska statsförvaltningen att inom olika områden tillskapa nya högsta myndigheter för att endera lätta på arbetsbördan för en annan myndighet eller tillskapa ett högsta organ för en ny statlig verksamhet, såsom skedde exempelvis när arbetsdomstolen inrättades. Genom fackets nya roll i MBL-lagens anda har personalfrågorna tillvunnit sig en annan uppmärksamhet än som varit fallet. Ett nytt arbetsgivarverk har inrättats med i huvudsak personal inriktad verksamhet. Det existerar en omvittnad önskan att värna om statstjänstemännens oberoende och integritet. Det är mot denna bakgrund som nedanstående förslag om att öka statstjänstemännens rättsskydd bör ses. I tillsättningsbesvären bör man minska beroendet såväl av de numera förekommande växlingarna vid den politiska makten som av de politiskt influerbara beredningsorganen inom departementen. En central högsta nämnd bör inrättas - på samma nivå som de högsta domstolarna - med uppgift att uppta tillsättningsbesvär till prövning och avgörande. Nämdens namn bör vara statens besvärsnämnd. Den bör bestå av sju-nio ledamöter, representerande domstolsväsendet, arbetsmarknadens parter och . Med stöd av det anförda hemställs att beslutar att i skrivelse till regeringen anhålla att frågan om inrättande av statens besvärsnämnd utreds.