mot · G2021764 · 1979-01-25 00:00:00 — om ersättning för behandlingsskador i sjukvården Vid 1977/riksdag väcktes en fempartimotion (1977/78:1005) angående ersättningen för behandlingsskador inom sjukvården. Innehållet i motionen, som avslogs av i enlighet med förslag från lagutskottet (LU 1977/78:19), återges nedan in extenso. Tingsrätten vill avslutningsvis göra några anmärkningar beträffande den s. k. patientförsäkringen. Denna trädde i kraft och innebären lättnad i bevisbördan för den patient vid ett landstingssjukhus som yrkar ersättning för t. ex. felaktig behandling. I princip innebär försäkringen en omvänd bevisbörda för vederbörande landsting. Denna försäkringsrättsliga reglering gör det möjligt att undvika de ibland stötande resultat som eljest kan uppkomma på grund av patientens svårigheter att föra övertygande bevisning beträffande de medicinskt tekniska frågor som ofta uppkommer i sådana sammanhang. fall ligger i tiden före patientförsäkringens ikraftträdande. Tingsrätten är medveten om svårigheterna att göra en rättvis övergång för de fall som inträffat före . Det borde emellertid enligt tingsrättens mening alls icke vara uteslutet att vederbörande landsting eller ett för landstingen gemensamt organ skönsmässigt prövar rätten till ersättning i fall som inte i och för sig omfattas av försäkringen. Tingsrätten vill här som jämförelse erinra om de övergångsbestämmelser till ny lagstiftning som allmänt förekommer och som syftar till en smidig och acceptabel anpassning för äldre fall till ny lag. En skönsmässig prövning av rätten till ersättning i övergångsfall behöver inte allvarligt komma i konflikt med landstingens ekonomiska intressen. Om prövningen begränsas til verkligt ömmande fall - såsom - kan undantag göras utan nämnvärd risk för prejudiciella effekter. Dessa reflexioner av en tingsrätt i hänför sig till det faktum att man måst ogilla ett käromål; ett skadeståndskrav av en ung man, som efter sjukhusbehandling i mitten av drabbades av livsvariga, invalidiserande skador. Förhistorien var trivial. Mannen hade slagit huvudet i, då han dök på för grunt vatten. Han skadades dess värre svårt. Under sjukhusbehandlingen drabbades han av sjukdomsyttringar som kunde sättas i samband med behandlingen. Det sambandet gick emellertid inte att fullt ut bevisa. Det här relaterade är i och för sig ingenting ovanligt. Men det förefaller något stötande att patienter, vilka yrkat på skadestånd och som haft oturen att skada sig någon tid före patientförsäkringens införande, har så ytterst få möjligheter att få ersättning, där bedömningen för patienterna eljest skulle bli långt mer positiv. För skador som inträffat före patientförsäkringens ikraftträdande krävs, för att patienten skall få ersättning, att han kan bevisa att vårdslöshet från medicinalpersonalen orsakat skadan. I praktiken torde dock förutsättas att vårdslösheten varit av den arten att den skulle ha renderat påföljd i medicinalansvarsnämnden. Sådan vårdslöshet går sällan att belägga. Skadefall inträffade efter patientförsäkringens ikraftträdande behöver inte på något sätt hänföra sig till vårdslöshet för att vara ersättningsbara. Förutsättningen för ersättning är att en oväntad skada inträffat, dvs. en skada som inte svarar mot den normala behandlingsrisken. Medicinskador betraktas dock ännu ej som behandlingsskador, förutsatt att rätt ordinering förelegat. Den utomordentligt minimala möjlighet till ersättning för den som drabbats av behandlingsskador vilka inträffat har särskilt kommit att uppmärksammas då det gäller fall av stafylokockinfektion (sjukhussjuka). Det måste enligt vår mening ges möjligheter till ersättning för fall av behandlingsskador som inträffat , i varje fall i den utsträckning som kan befinnas skälig med hänsyn till skadesviterna, och där sambandet med behandlingen är klart påvisbart. De av den ifrågavarande sydsvenska tingsrätten ovan citerade reflexionerna tar upp problematiken, och man föreslår ett centralt prövningsorgan för sjukvårdshuvudmännen. Tanken är beaktansvärd. Det bör vidare finnas någon norm för retroaktiviteten. Preskriptionstiden för skadestånd -- bör kunna vara vägledande, och gränsen bör då sättas bakåt i tiden från det ett fall aktualiserats enligt den ordning som de av oss önskade övergångsreglerna skulle innebära. Det är vidare angeläget att den medicinskadeförsäkring, som förhoppningsvis skall realiseras inom en rimlig framtid, kan inordnas i detta sammanhang. anförde i betänkandet 1977/78:19 bl. a. följande: Regeringen har också i åtskilliga fall betalat ut ersättning ex till patienter som skadats vid behandling på sjukvårdsinrättningar under statens huvudmannaskap. har ersättning ex till personer, som ådragit sig behandlingsskador på statliga sjukvårdsinrättningar, enligt inhämtade upgifter utbetalats i ett resp. tio fall. Detta torde knappast rymmas under begreppet åtskilliga fall som lagutskottet anfört. Någon statistik över antalet äldre skadefall som bedömts välvälligt av sjukvårdshuvudmännen saknas, vilket ligger i sakens natur, eftersom gränsen mellan dessa fall och de fall där ett ostridigt skadeståndsansvar föreligger är oklar. Ofrånkomligt är emellertid, att det alltjämt finns ett betydande antal skadefall vilka ej erhållit någon ersättning men som rimligen borde ges möjlighet därtill. Med stöd av det anförda hemställs att hos regeringen begär lämpliga åtgärder, syftande till att öka möjligheterna till ersättning för behandlingsskador i sjukvården, vilka inträffat någon tid före i enlighet med vad i motionen anförts. HANS NYHAGE (m)