mot · G2022069 · 1979-01-25 00:00:00 — av m. fl. om en översyn av arbetsrättslagstiftningen kommunisterna föreslår i motionen att självständig facklig kamp för att uppfylla sociala mål som ett meningsfullt arbete, en godtagbar fördelning av produktionsresultatet och en arbetsmiljö anpassad till människan, skall stödjas genom lagstiftning. I denna måste införas demokratiska rättigheter på arbetsplatsen. Till dessa rättigheter hör: fackets rätt att bedriva forskning på arbetsplatsen, fackets och forskares rätt till tillträde till arbetsplatsen, fackliga möten på betald arbetstid, rätt till politisk verksamhet på arbetsplatsen, fullständig informations- och förhandlingsrätt, lokal och central strejkrätt, vetorätt i avgörande frågor och rätt till internationella solidaritetsaktioner. Motionen påminner om att förslagen och kritiken av MBL i vpk-motionen 1975/76:2495 har visat sig vara riktiga. kommunisterna anser att arbetsrättslagstiftningen måste ändras i grundläggande avseenden, om den skall kunna vara ett stöd för att uppnå meningsfulla avtal på nya områden för de anställda och deras fackliga organisationer. Den största reformen sedan allmänna rösträtten, sade dåvarande statsministern , då beslutade om medbestämmandelagen (MBL). De borgerliga partierna spred samma illusioner. tog de med hjälp bort 200-kronorsgränsen för strejkskadestånd och urholkade några av de få rättigheter som MBL ger åt fackföreningarna. Hela etablissemanget spred myten om att MBL öppnade vägen för arbetslivets förnyelse och om att Svenska arbetsgivareföreningens § 32 nu avskaffades. Endast kommunisterna gick emot omfattande mytbildning som skapades kring MBL och de samarbetsavtal som lagen avser att öppna väg för. Utan makt förde anställda och med skärpt fredsplikt för facket under avtalsperiod söker MBL att binda upp de anställda och deras fackföreningar i att ta ett delat ansvar för rationalisering och effektivisering av det kapitalistiska näringslivet i företag och myndigheter. kommunisterna påpekade att det är en illusion att tro att arbetslivet kan förnyas med borgarnas klasslagar som grund,genom nya samarbetsavtal och genom anvisningar att strejkande kan avskedas. påvisade att SAF:s förhatliga § 32 bara sopas under mattan och att utformat nya ledningsmetoder som garanterar kapitalets ledning. MBL ger visserligen de lokala fackföreningarna en utvidgad informationsoch förhandlingsrätt, som aktiva fackföreningar kan använda för att få företagsledningarna att skjuta på beslut som är negativa förde anställda. Men när man förhandlat färdigt bestämmer företagsledningarna, precis som före MBL, i kraft av kapitalets äganderätt till produktionsmedlen. Erfarenheten visade mycket snabbt att vpk hade rätt i sin kritik av MBL. Redan när lagen trädde i kraft hade krisen i den kapitalistiska världen drabbat även med full kraft. Avskedanden, permitteringar och företagsnedläggningar skedde på löpande band. Opinionen på arbetsplatserna gav snabbt MBL dess rätta namn: Med Bibehållen Ledning för kapitalet. MBL är bara en ramlag, som enligt beslut skall ges ett innehåll genom s. k. medbestämmandeavtal. Men blockerade SAF alla möjligheter för fackföreningarna att få ett bra avtal genom att lägga fram riktlinjer för ett s. k. medbestämmandeavtal för den privata sektorn. Med stöd av motiveringar i MBL och den av uttalade målsättningen lade SAF fram riktlinjer för ett avtal som skulle sy in fackföreningarna i företagens arbetsorganisation och beslutsprocess - från bolagsstyrelsen ned till arbetsgrupper på fabriks- och kontorsgolven. På annat sätt kunde det heller inte gå. MBL innehåller visserligen några få rättigheter för fackföreningarna, vilka är eftergifter för den starka opinion som utvecklades på arbetsplatserna efter hamn- och gruvstrejkerna 1969-1970. Men det grundläggande innehållet i MBL är att lagen främst är en summering av den försöksverksamhet med nya företags- och myndighetsanpassade samarbetsformer och ledningsprinciper som utvecklats i hela arbetslivet, sedan SAF 1965 tog initiativet med sin skrift om Samarbetet i framtidens företag. I denna skrift slog SAF fast att kapitalet kunde gå med på ökat inflytande för de anställda enbart om ökad produktivitet sattes upp som främsta målsättning. SAF kunde acceptera ökad arbetstillfredsställelse enbart om denna målsättning inte stred mot produktivitetskravet. En annan grundläggande målsättning som SAF inte gav avkall på var intressebalans, dvs. olika intressen inom och utanför företagen skulle balanseras av den av kapitalet utsedda företagsledningen. SAF deklarerade vidare att man var öppen bara förföretagsanpassade samarbetsformer kring vilket en omfattande försöksverksamhet och forskning borde utarbetas. Redan i denna skrift angav SAF att ett utvidgat samarbete borde leda fram till att de anställdas inflytande utövades direkt i företagens arbetsorganisation och beslutsprocess utan några sidoordnade organ. har mycket aktivt påverkat den statliga forskningen och undervisningen i arbetslivsfrågor och byggt ut sina egna expertresurser kraftigt. SAF:s tekniska avdelning framstår som drivkraften och motorn för den nya arbetsorganisation och de nya ledningsprinciper som snabbt växer fram i hela arbetslivet. Det är försöksverksamheten med företags- och myndighetsanpassade samarbetsformer, som ligger till grund för den av uttalade målsättningen för MBL, vilken både de borgerliga och socialdemokraterna var överens om: Reformen ger nya utgångspunkter för ett samarbete på arbetsplatserna för såväl arbetstagarna som näringslivet och samhället. Genom att vidga de anställdas inflytande kan arbetslivet tillföras nya sociala dimensioner. En ökad arbetstillfredsställelse, som är ett mål , kan beräknas frigöra nya krafter och få positiva effekter inte minst ur effektivitetssynpunkt. Det är betydelsefullt att vår produktionsapparat kan bibehålla sin internationella slagkraft som är en avgörande grundval för vårt välstånd. Det är sålunda viktigt att parterna på arbetsmarknaden fyller de ramar för inflytande som dras upp med ett innehåll som är förenligt med effektivitet och smidighet i beslutsfattandet hos företag och myndigheter. (Våra kursiveringar.) Sedan 1976 beslutade om MBL och dess målsättning har SAF fullbordat sin strategi för kapitalets nya arbetsorganisation och ledningsprinciper. Det har skett i projektet fabriker, ett projekt som SAF presenterat under den falska varubeteckningen Samordnad självständighet hos små system. I verkligheten handlar om kapitalets samordnade styrning av storkoncerner och storföretag. Dessa delas upp i självständiga resultatenheter där kapitalets nya chefer inom givna ekonomiska ramar skall skapa så effektiva produktionsavdelningar och produktionslag som möjligt. Olika grupper, avdelningar och företag isoleras och spelas ut mot varandra - allt i syfte att öka effektiviteten, arbetshetsen och profiten. Utmärkande för 1970-talets utveckling inom arbetslivet är att de metoder för rationalisering, arbetsorganisation och arbetsledning som utarbetas inom industrin i allt snabbare takt sprids till handeln, varulager m. m. och till hela den offentliga sektorn med ökad arbetshets och utslagning ur hela arbetslivet som följd. Kapitalet leder och fördelar arbetet på ett nytt sätt genom decentralisering av stabsfunktionerna och genom att företagens ledningar inom givna ekonomiska ramar delegerar viss beslutanderätt till sina chefer på mellannivå och till arbetsledarna. Arbetsledningen på alla nivåer ligger som förut kvar under företagsledningen och myndigheten. De nya cheferna skall inom givna ekonomiska ramar engagera de anställda till ökade insatser för att rationalisera och effektivisera verksamheten. Kapitalet leder på nytt sätt Kapitalets nya sätt att leda och fördela arbetet underlättas av den snabba utvecklingen av organisationsteknik, företagsadministration, datastyrning och kontroll av de anställda samt nya och mer utstuderade prestationslönesystem för både arbetare och tjänstemän. Det mest utpräglade uttrycket för kapitalets nya styrsystem är Volvos Kalmarfabrik. De s. k. självstyrande grupperna är på inget sätt självstyrande. De återspeglar bara fjärde ledet i en centralt styrd process. Hela beslutsprocessen styrs av en dataremsa som en gång sänds till från i . SAF:s nya fabriker är inte främst ett projekt för nya fabriksbyggen av typ Volvos Kalmarfabrik. Det är ett projekt för att organisera om hela arbetslivet enligt det nya styrnings- och kontrollsystem som SAF utarbetat. I det nya ledningssystemet ingår också inrättande av divisioner inom storkoncernerna. Grängesbergsbolaget är en av de främsta företrädarna för dessa divisioner, som också tillämpas i AB Svenskt Stål () där Grängesbergsbolaget har ett betydande inflytande. beslutade om för omstrukturering av handelsstålsindustrin och och utfärdade direktiv om företagsekonomisk lönsamhet . På dessa villkor får facket vara med och utöva medbestämmande: 4 000 anställda skall bort. Följden blir att lokala fackföreningar slåss inbördes mellan olika orter och om de jobb som blir kvar i en krympande sysselsättning inom handelsstålsindustrin utan att ersättningsjobb ordnas. MBL skapar inga nya jobb, skrev något yrvaket då MBL trätt i kraft och avskedanden och företagsnedläggningar blev allt vanligare. uttalade ändå bara en halv sanning. Medbestämmande och ökat ansvar för de anställda för att rationalisera och effektivisera det kapitalistiska näringslivet leder till att jobben rationaliseras bort i snabbare takt än . Nej till samarbetsavta! När MBL behandlades i påstods från både borgerligt och socialdemokratiskt håll att MBL kompletterad med medbestämmandeavtal skulle avskaffa SAF:s § 32 och dess tidigare motsvarigheter på den statliga och kommunala sektorn. Detta betecknade kommunisterna som en illusion. Det s. k. medbestämmandeavtal som slutits för den statliga sektorn ger ingen makt åt de anställda. SAF:s förslag till s. k. medbestämmandeavtal för den privata sektorn är helt anpassat till Nya fabriker. Förslaget om arbetsplats- och medbestämmandeombud syftar till att bygga upp en parallellorganisation till facket direkt i företagens arbetsorganisation och beslutsprocess. LO/PTK-ledningarna ställde från början mycket långtgående krav, som innebar vetorätt eller bestämmanderätt för facket. Men den stora svagheten i förslaget var att de inte ställde upp någon självständig målsättning för den fackliga kampen och att de inte konkret angav hur medbestämmandet organisatoriskt skulle utövas. Å ena sidan skulle det vara renodlade förhandlingar i alla frågor. Å andra sidan talades om att utöva medbestämmande i företagens linjeorganisation. Enligt kommunisterna behövs det ett helt nytt grepp. Fackföreningsrörelsen och hela arbetarrörelsen har allt att vinna på att först ändra hela den arbetsrättsliga lagstiftningen innan man ger sig in och förhandlar med SAF och andra arbetsköparorganisationer om avtal på nya områden. Den avgörande makten i företagen och samhället ligger i äganderätten till produktionsmedlen. Den är främst koncentrerad hos storfinansen, där intar en alltmer markerad särställning. De anställda kan inte skaffa sig någon avgörande makt utan att ändra på ägandeförhållandena. De kan inte ändra maktförhållandena i företagen genom medbestämmande. 1971 och LO-kongresser ställde upp följande målsättning: Arbetsgivare och arbetstagare skola gemensamt bestämma över arbetsvillkoren i ordets vidaste mening. Målsättningen är orimlig. Kapitalisterna å ena sidan och arbetarna samt majoriteten av tjänstemännen å andra sidan har oförenliga klassintressen. De kan lika litet som vargar och renar bestämma gemensamt över ett visst område. Gemensamt bestämmande blir ett bestämmande på kapitalets villkor. Medbestämmande tilldelar fackföreningarna en ny roll i ett mer utvecklat klassamarbete, nämligen att ta helhetsansvar för produktion och verksamhet som beslutas av företagsledningar och myndigheter, dvs. ansvar på av andra förutbestämda villkor och inom givna ekonomiska ramar. Medbestämmande, som det utformats ideologiskt, tilldelar fackföreningarna en roll som de inte ens bör ha under socialismen och som de inte kan ha under kapitalismen, om de vill fullgöra sin uppgift att vara de arbetandes breda intresse- och kamporganisationer. T. o. m. löneanställda som har en borgerlig uppfattning, som anser att kapitalismen är ett bra ekonomiskt system och som förnekar klasser och klasskamp, utgår från att arbetsköparna och majoriteten av de anställda är parter med olika intressen och att facket som intresseorganisation måste hävda sin självständighet gentemot företagsägare och myndigheter. Målsättningen för de anställda kan inte vara medbestämmande på kapitalets villkor utan självbestämmande inom ramen av ändrade ägandeförhållanden. Självbestämmande över så vida områden som personalpolitik, investeringar, arbetsorganisation, arbetsmiljö i dess vidaste mening är inte möjlig utan samhälleligt ägande och en planerad produktion för folkets behov i stället för planlös produktion för profit. Vägen till självbestämmande för de anställda kan bara gå över självständig facklig kamp. Fackföreningarna måste vara oberoende av företagsledningar och myndigheter. Den självständiga kampen underlättas av demokratiska rättigheter på arbetsplatsen - rättigheter som ger de anställda viss makt och som i sin tur underlättar kampen om den avgörande makt som ligger i äganderätten till produktionsmedlen. Så länge kapitalisterna har den avgörande makten har de också möjlighet att förändra arbetsorganisation, arbetsledning, styrningen och kontrollen av de anställda. Om de anställda på ett kraftfullt sätt skall kunna påverka besluten till sin fördel räcker det inte med förhandlings- och informationsrätt. Fackföreningarna måste bl. a. ha även strejk- och vetorätt. De kapitalistiska ägande- och maktförhållandena kan bara brytas ned genom kamp. Det behövs en ny facklig strategi som ersätter samråd och medbestämmande med kamp mot storfinans och borgarvälde. Alla frågor mellan kapital och arbete mäte ses som partsfrågor. Alla för arbetare och tjänstemän viktiga frågor bör drivas som renodlade förhandlingsfrågoroch inte som samarbetsfrågor. Det är en väsentlig skillnad på det ansvar fackföreningarna tar i förhandlingar och det ansvar de tar genom samarbete. Inflytande kan man bara få genom att man utnyttjar sin styrka - genom mobilisering av fackets medlemmar i kamp mot arbetsköparna. Samarbete avväpnar den fackliga kampen och lägger beslutanderätten i händerna på några få fackföreningsmedlemmar. Förhandlingar med en decentralisering av förhandlingsrätten hos företag och myndigheter aktiverar fackets medlemmar och gör dem medvetna om de grundläggande motsättningarna i företagen och samhället. Arbetsrättslagstiftningen bör ha som uppgift att stödja den svagare parten att stödja de anställda i deras kamp mot kapitalägarna, som har den avgörande makten. Därför måste lönarbetarna och deras fackliga och politiska organisationer ta upp kampen för grundläggande demokratiska rättigheter, som kompletterar förhandlings- och informationsrätten och som underlättar kampen mot kapitalet. Avgörande demokratiska rättigheter är obegränsad strejkrätt, vetorätt för facket i alla viktiga frågor, rätt till fackföreningsmöten på betald arbetstid utan inblandning från arbetsköparna, fritt tillträde till arbetsplatserna för fackets förtroendevalda och för forskare utsedda av facket, rätt till politisk verksamhet och rätt till internationella solidaritetsaktioner utan begränsningar. Medbestämmandelagens målsättning måste ändras så att den utgör ett stöd för de anställdas kamp, i stället för att som utgöra ett stöd åt de företagsoch myndighetsanpassade samarbetsformer som arbetsköparna med SAF i spetsen kräver. Fackföreningsrörelsen har ingen anledning att acceptera företagsanpassade avtal. De anställdas och fackets motståndare är desamma överallt. Trots alla brister och starka inslag av klasslagstiftning i MBL är den utvidgade förhandlings- och informationsrätten ett framsteg. Facket kan använda förhandlings- och informationsrätten samt rätten att kräva utredningar som underlag för förhandlingar som något av en temporär vetorätt för att skjuta på beslut som är negativa för de anställda. I avgörande frågor beslutar företagsledningarna ändå utifrån vad som är mest profitgivande ur kapitalets synpunkt. Men i många mindre frågor kan eftergifter framtvingas genom en sådan kamplinje. Löneförhandlingarna bör frikopplas från förhandlingar om avtal på nya områden. Den nuvarande kopplingen där facket tvingas precisera krav för andra avtal i samband med löneförhandlingarna gynnar bara arbetsköparna. Sociala mål för självständig facklig kamp Den fackliga verksamheten kan bli framgångsrik, bara om den utgår från sociala mål som skall uppnås i kampen. Fackföreningarnas främsta uppgift är att kämpa för allas rätt till trygghet i anställningen, ett meningsfullt arbete, för en riskfri arbetsmiljö utan arbetshets och utslagning, för arbetstillfredsställelse genom omväxlande arbete, för en ändrad maktfördelning mellan kapital och arbete och för en alternativ samhällsnyttig produktion. Den av antagna målsättningen för medbestämmandelagen utgår i stället från att ökad effektivitet i hela arbetslivet skall vara den främsta målsättningen för fackföreningarna. kommunisterna föreslår att beslutar om följande målsättning för arbetsrättslagstiftningen: De överordnade målsättningarna vid reformering av arbetsrätten och arbetslivets villkor skall vara trygghet i anställningen, allas rätt till ett meningsfullt arbete, riskfri arbetsmiljö utan arbetshets, utslagning och monotoni, ekonomisk omfördelning mellan kapital och arbete samt alternativ samhällsnyttig produktion. Frågan om ökad effektivitet skall underordnas dessa övergripande målsättningar. Demokratiska rättigheter på arbetsplatsen En lag som underlättar för de anställda och fackföreningarna att flytta fram sina positioner och att underhandla om meningsfulla avtal på nya områden måste utgå från följande demokratiska rättigheter på arbetsplatsen: - Fackföreningarna måste på betald arbetstid ges rätt att utveckla samtliga medlemmars fackliga medvetande och att aktivera dem i förhandlingsverksamheten. Detta motverkar arbetsköparnas styrning av arbetsorganisation och arbetsvillkor. Facket skall ha möjlighet att aktivt på arbetsplatserna arbeta fram egna förslag till alternativ utveckling. Fackliga informations- och beslutande möten på betald arbetstid utvecklar fackets interna demokrati och engagerar dess medlemmar för en utveckling baserad på människors och samhällets behov. - Informations- och förhandlingsrätten måste kompletteras med att facket lår rätt att vidta stridsåtgärder när förhandlingarna inte ger resultat. Strejkrätt och facklig vetorätt i avgörande frågor är nödvändigt. Informationsrätten skall kunna utnyttjas utan att fackliga representanter blir belagda med sekretess. - Lokal och central strejkrätt skall föreligga även sedan kollektivavtal träffats. Strejkrätten är en av de mest grundläggande demokratiska rättigheterna. Den får det inte finnas några inskränkningar i. Så länge arbetsköparna i kraft av sitt ägande kan förändra arbetsbetingelserna kan inte fackföreningarna avstå från att utnyttja påtryckningsmedel såsom strejk. Strejkrätten är inte minst viktig lokalt. Strejkförbudet i lagstiftningen liksom de anvisningar som säger att strejkande kan avskedas måste bort. Alla antistrejkbestämmelser måste rensas ut ur lagstiftningen. Svartlistning måste förbjudas. - Vetorätt för facket innebär en kraftfull förstärkning av förhandlingsrätten. Arbetsköparen vet att facket kan säga nej. Arbetsköparen har kvar beslutanderätten, men tvingas ändå att i många frågor tillmötesgå fackets krav. Facket behåller sin självständighet och tar inget annat ansvar än det man alltid gjort, nämligen ansvar för det som man lyckats åstadkomma i förhandlingar. Vetorätter som krävs som stöd i den fackliga kampen är bl. a.: vetorätt mot köp, försäljning, nedläggning och förflyttning av företag, vid avskedanden och permitteringar, i entreprenadfrågor, i personalfrågor på alla nivåer, i datafrågor och vid införande av robotteknik, vid rationaliseringar och vid fara för utslagning och utsortering ur arbetsliv, mot prestationslöner och meritvärderingssystem, mot diskriminering av kvinnor i arbetslivet. - Rätten till politisk verksamhet är nödvändig för att kunna förverkliga de fackliga målen. Alla fackliga frågor är i grund politiska frågor. Rätt till politisk verksamhet på arbetsplatserna underlättar den fackliga kampen. - Fackföreningarna måste ges möjligheter att bedriva självständig forskning i alla arbetslivsfrågor. Detta underlättar kampen för att förbättra arbetslivets villkor. - Fackligt förtroendevalda och av facket utsedda forskare på central och lokal nivå måste ges fritt tillträde till arbetsplatserna. För de små arbetsplatserna är det särskilt viktigt att fackliga förtroendemän kan komma in. - Rätten till obegränsade nationella och internationella solidaritetsaktioner är grundläggande inte minst i kampen mot de multinationella bolagens framfart. - Rätten till politiska strejker är grundläggande för att arbetare och tjänstemän skall kunna öva påtryckningar på de parlamentariska församlingarna i kampen för sina intressefrågor. Samma demokratiska rättigheter för de offentliganställda En lag om demokratiska rättigheter skall inte göra några undantag för offentliganställda. Där skall, som på den privata sektorn, gälla att fackföreningarna skall ha obegränsad förhandlings- och strejkrätt. Lagen om offentlig anställning inskränker strejkrätten t. o. m. mer än för anställda i den privata sektorn. Arbetslivets har mer och mer kommit att utvecklas på samma sätt inom den offentliga sektorn som i de privata företagen; ständigt ökad effektivisering av verksamheten, ökad arbetshets och utslagning. Därför är det en självklarhet att de offentligt anställda måste kunna kämpa för bättre arbetsvillkor, trygghet i anställningen, en godtagbar lön, en riskfri arbetsmiljö som förhindrar stress och utslagningar m. m. Det har gått något av troll i ord kring talet att avtal inte kan träffas i frågor som faller under myndighets beslut, då detta skulle inkräkta på den politiska demokratin. Det är inte omfattande avtal, som är viktigast. Det viktigaste även för de offentliganställda är att genom obegränsad förhandlings- och strejkrätt samt andra demokratiska rättigheter kunna kämpa för bättre arbetsvillkor. Det innebär ingen inskränkning i den politiska demokratin om de över 1 miljon anställda i statlig och har rätt att genom demokratiska rättigheter påverka sina arbetsvillkor. Detta upphäver ju inte att det är myndigheten som fattar de avgörande besluten. När fackföreningen så påfordrar skall den kunna använda de demokratiska rättigheterna för att direkt påverka de centrala myndigheterna och förhandla med regeringen, landstingens förvaltningsutskott och kommunstyrelserna om ramarna för den ekonomiska verksamheten, som bestämmer de offentliganställdas arbetsförhållanden. kommunisterna föreslår att kap. 3 om fredsplikten utgår ur lagen om offentlig anställning och att alla utökade övriga rättigheter, som föreslås i motionen, fullt ut skall gälla även anställda i offentlig tjänst. Med hänvisning till det anförda föreslås 1. att beslutar att följande sociala målsättningar förs in i Lagen om medbestämmande i arbetslivet: överordnade målsättningar vid reformering av arbetsrätten och arbetslivets villkor skall vara trygghet i anställning, allas rätt till ett meningsfullt arbete, riskfri arbetsmiljö utan arbetshets, utslagning och monotoni, ekonomisk omfördelning mellan kapital och arbete samt alternativ samhällsnyttig produktion; frågan om ökad effektivitet skall underordnas dessa övergripande målsättningar, 2. att beslutar att vidta följande förändringar i Lagen om medbestämmande i arbetslivet: