mot · G2021108 · 1979-01-25 00:00:00 — Enligt bestämmelser i barnavårdslagen kan den som är och missbrukar rusdrycker eller narkotiska medel beredas vård mot sin vilja. För den som fyllt medger socialvårdslagstiftningen sådana möjligheter vid alkoholmissbruk men inte vid missbruk av narkotika. I det senare fallet kan vård utan missbrukarens samtycke ske endast i form av sluten psykiatrisk vård. Då måste psykisk sjukdom föreligga. I många fall kan emellertid sådan sjukdom ej anses föreligga. av vård- och rehabiliteringsinsatser kan då vara helt andra än den psykiatriska vården erbjuder. Regeringen har i en lagrådsremiss föreslagit att inte heller nykterhetsvård mot den vårdades vilja skall kunna ges inom ramen för socialvårdslagstiftningen i de fall missbrukaren uppnått . I stället föreslås att såväl alkohol- som narkotikamissbrukare även om psykisk sjukdom inte kan anses föreligga utan eget samtycke skall kunna beredas psykiatrisk vård under förutsättning att det föreligger ett trängande behov av avgiftning och psykiatrisk vård i samband därmed. Förslaget innebär en allvarlig försämring för många narkomaner redan i förhållande till nuvarande LSPV. Enligt senast tillgängliga statistik hade inte av de patienter som skrevs ut enligt diagnosen narkomani längre vårdtider än . De missbrukare av alkohol och narkotika, som är i trängande behov av vård men inte av just avgiftning och psykiatrisk vård, som förutsätts i lagrådsremissen, faller utanför. De får ingen vård alls eller också måste man av humanitära skäl tänja på lagen. Vad som enligt vår mening krävs är två lagar. För de psykiskt sjuka måste finnas en lag som ger samhället möjlighet att även utan patientens samtycke bereda honom vård vid vissa psykiska sjukdomstillstånd. Den lagen bör omgärdas med större rättssäkerhet än . För missbrukare behövs en särskild lag som tar hänsyn till både medicinska och sociala vårdbehov, en kombinerad social och medicinsk vårdlag. Beslut om vård utan samtycke skall fattas av ett organ fristående från såväl socialvård som sjukvård men inrymmande båda dessa områdens sakkunskap och med tillgång till båda områdenas vårdresurser. Länsrätten, som blir fristående från , har här stor erfarenhet och förefaller vara den naturliga instansen. Vårdtiden, slutligen, måste kunna anpassas till den enskildes behov av vård. Även och mindre än så i många fall skulle vara nog, finns det många med så svårt missbruk att betydligt längre vårdtider erfordras. Utredningsarbetet på en sådan social och medicinsk vårdlag bör genast igångsättas. Underlag finns redan i tidigare utredningar. Skulle förslag och beslut inte föreligga innan den nya socialtjänstlagen träder i kraft, bör nykterhetsvårdslagens regler efter viss översyn få fortsätta att gälla och omfatta även narkomaner. Syftet med vård av narkomaner skall vara att befria dem från drogberoendet. Detta kräver djupgående och långsiktiga förändringar av deras liv. De måste bryta med missbrukskulturen och finna sådan mening i sin tillvaro att de efter en ofta lång avvänjningsperiod inte vill återvända till drogtvånget och allt vad det för med sig för dem själva, för deras anhöriga och för samhället. 1978/79: 1108 När moderata samlingspartiet föreslår att innehav av narkotika skall beivras och inte som få passera utan åtgärd, innebär detta att vi vill hindra främst att ungdomar, men även andra, får sina liv förstörda. Det innebär inte att vi anser att man skall döma till straff inom kriminalvården i varje särskilt fall. Det viktiga är att de enskilda fallen får en ordentlig utredning och att domstol och socialvårdande myndigheter därefter i samråd beslutar om konstruktiv behandling. Förstagångsförseelserna kan vara viktiga, då utredningen med följande åtgärder kan avgöra den enskildes fortsatta liv. Av den anledningen får de inte negligeras. Missbruket måste genom nyanserade insatser stoppas av omtanke om den enskilde, men även om hans omgivning, eftersom det är obestridligt att varje ny missbrukare drar med sig flera, främst under det första skedet av missbruket. Det är helt uppenbart att många av de behandlingssystem vi nu har befäster missbruket. Dyrbara, personkrävande avgiftningar sätts in utan att missbrukaren förpliktas att underkasta sig fortsatt behandling. Rehabiliteringen präglas ofta av kravlöshet och terapi i stället för arbete. Sjukdomsstämpeln, närheten till det gamla gänget och subkulturen är andra faktorer som underminerar rehabiliteringen. Tillspetsat kan situationen beskrivas så att vården bidrar till den personliga ödeläggelsen genom att göra det möjligt för människor att stå ut med det som förstör dem narkotikamissbruk och ett asocialt liv. Allt behandlingsarbete måste i stället vara konstruktivt. Tvånget i sig kan aldrig garantera någon framgång. För att det yttre tvånget skall bli meningsfullt måste det sättas in så att det balanserar det inre tvånget, drogbegäret. Givetvis behöver inte lättare fall leda till långvarig tvångsmässig behandling. Somliga narkomaner slutar självmant med sitt missbruk. Andra behöver inte mer hjälp för att lyckas än den öppna narkomanvården kan erbjuda. Men alltför många misslyckas. Därför menar vi att möjligheter måste finnas till konstruktiv tvångsmässig vård av erforderlig längd. Vårdresultatet vid de behandlingshem som finns bör ingående studeras och behandlingsmetodiken ändras i de fall vårdresultatet inte kan godtas. Antalet behandlingshemsplatser bör därefter byggas ut till en nivå som ligger långt utöver den nuvarande. Enligt vår uppfattning bör vid utformningen av en effektivare behandlingsmetodik erfarenheterna från Hasselakollektivet tas till vara. Eleverna är där skyldiga att stanna den bestämda behandlingstiden ut. Arbete för det gemensamma kollektivet är vidare obligatoriskt för att bygga upp ansvars- och gemensamhetskänsla. Teoretisk utbildning på grundskolenivå varvas med arbetet. Verksamheten inriktas på att stärka självförtroende och självkontroll. Efter den första (re)habiliteringen, sorn i varar , måste antingen fortsatt utbildning eller arbete och bostad ordnas, så att inte en sådan period av overksamhet uppstår att återfall riskeras. Äldreomsorgens mål är att skapa garantier för att varje människa skall få möjlighet att utvecklas fritt efter pensioneringen och för att hon skall kunna påverka sin egen omgivning. Målet är fria människor, som är medvetna om sin situation och om vad de kan begära av det allmänna, som skall kunna välja den grad av service de behöver men också avstå från det de inte behöver. Men dit har vi inte nått. Man räknar med två sorters åldrande. Det ena är det primära åldrandet, som är långtidsprogrammerat redan i arvsmassan och som ger upphov till oåterkalleliga förändringar. Det andra åldrandet beror bl. a. på hur vi lever, på allvarliga eller upprepade sjukdomar, på arbetsbelastning och på vad som händer med oss som pensionärer. För många kommer pensioneringen som en chock. Inte minst därför är det angeläget att påverka attityderna till pensioneringen och åldrandet. Redan i skolan bör ett sådant synsätt gentemot de äldre grundläggas att de bemöts med respekt, omtanke och förståelse. Många i synnerhet barn och ungdomar förefaller omfatta åsikten att pensionärer är en avvikande minoritet, vilket ibland leder till ömsesidig skepsis. Förberedelsen för pensioneringen är viktig. bör inrätta ett liknande samarbetsorgan som det man har i . Det består av politiker, psykologer, kostexperter m. fl. samt fältarbetare och företag som lägger upp omfattande program med kurser, skrifter, filmer, bildband och annat. En sådan verksamhet bör inte bli en statlig angelägenhet i den meningen att den utförs av staten. Initiativet till ett samarbetsorgan bör dock tas av regeringen, som sedan kan överlåta det praktiska arbetet på studieförbunden och folkrörelserna. En samlad kunskap och erfarenhet som grund för kursernas innehåll finns främst hos Gerontologiskt Centrum i . Frågan om sysselsättning och arbete för pensionärer har heller inte angripits på allvar. En del äldre vill gärna arbeta efter pensioneringen. Men det kan ses med oblida ögon i tider av arbetslöshet. Man har på fackföreningshåll framhållit att pensionärer inte bör arbeta mot för låg timersättning, eftersom arbete bör betalas till sitt fulla värde. Det är den ena sidan av saken. Den andra sidan är att pensionärer som fortsätter att arbeta i allmänhet håller sig vitalare än de som är sysslolösa. Det fatala är nu att samhället förlorar den resurs som äldres erfarenhet och yrkeskunskap utgör, som många av de äldre tynar bort på grund av sysslolöshet och isolering. Förutom den personliga olycka som detta innebär för de äldre, medför det ett ökat tryck på vården. Uttag av pension kan skjutas upp till dess en person fyllt . Däremot finns ingen dokumenterad rätt att kvarstå i arbete efter fyllda 1978/79: 1108 För anställda inom de statliga och kommunala sektorerna är det praktiskt taget omöjligt att få stanna kvar i tjänst efter pensionstillfället. Stora svårigheter finns också inom den privata sektorn. Åtgärder bör vidtas för att göra det möjligt för dem som så önskar att fortsätta arbeta. En ny vårdideologi behövs Det är inom vårdinstitutionerna som behovet av förändrade attityder och av en vårdideologi som syftar till självständighet och aktivitet framträder klarast. Isolering av de äldre och passivisering leder ofta till ett för tidigt fysiskt och psykiskt åldrande. Det måste undvikas. All planering och utbildning av personal som bedrivits syftar naturligtvis till att göra det bra och tryggt för de äldre. Den passivisering som dock nu ofta blir följden beror på brist på kunskap, även om personalen utför ett beundransvärt arbete i den tunga vården. Hur arbetsamt det är framgår bl. a. av den stora personalomsättningen. (Vid en del storstadssjukhus uppgår den till 50 å .) Av omtanke både om de äldre och om personalen måste man på allvar planera för nya verksamhetsformer och en ny vårdideologi. Försök på flera håll i landet har stödda av gerontologisk forskning gett intressanta resultat. Aktivering, vanlig terapi och socioterapi men framför allt attityden till patienten som fri, respekterad medmänniska har förändrat hela miljön till glädje och lättnad för både patienter och personal. Det är inte bara terapipersonalen som skall åstadkomma detta utan alla tillsammans. Här är det alltså inte fråga om ökade arbetsuppgifter utan om en förändring i synsättet och en viss omorganisation: förändring från överbeskydd till rimliga krav på patient/vårdtagare, från löpande band till grupparbete, med nära daglig mänsklig kontakt, och till om inte rehabilitering är möjlig åtminstone behållande av kunskaper och färdigheter. Allmän enighet tycks nu råda om att äldre personer så länge det över huvud taget är möjligt skall stanna kvar i sina hem och där ges nödvändig hjälp och vård. Med nytänkande och utnyttjande av bl. a. tekniska resurser torde detta bli möjligt i större utsträckning än . En av förutsättningarna för detta är dock ett intimt samarbete mellan primärkommuner och landsting såväl vid planering som vid fördelning av kostnader. Problem vid gränsdragning mellan hemtjänst och hemsjukvård måste lösas i betydligt generösare anda än som sker. För primärkommunernas del har planering samt byggande och drift av institutioner kommit att styras av statsbidragens utformning. Det blir billigare för kommunerna att satsa på bostadshotell än på ålderdomshem. Vi anser att valfrihet och behovet av tillsyn skall vara avgörande för lån och bidrag och att därför samma statliga stöd skall utgå för byggande och drift av bostadshotell och ålderdomshem. Ålderdomshemmen har råkat i vanrykte. Det visar sig emellertid att man nu saknar en mellanform mellan bostadshotellen eller annat eget boende och långvården. En ny form av ålderdomshem bestående av mindre enheter med personlig omvårdnad, sysselsättning och aktivering av olika slag är ett krav som kommer att växa sig allt starkare. Varje pensionär skall ha möjlighet att sköta sig själv i frihet. Sådana ålderdomshem skulle kunna minska trycket på långvården och i hundratals fall vara ett bättre alternativ samt medge lämplig omvårdnad efter behandling på sjukhus och långvårdsklinik. Äldringsexplosionen kommer de närmaste decennierna att göra det praktiskt taget omöjligt för stat, landsting och kommun att bygga institutioner för varje behov. Vi betraktar icke heller detta som önskvärt. Som ovan nämnts kommer det att finnas betydligt större möjligheter än tidigare att skapa trygghet och hjälp i det egna hemmet. Många av dem som står i kö till bostadshotell eller äldrevårdsinstitutioner gör det för att de känner sig otrygga. De är rädda för att falla och bli liggande utan hjälp, drabbas av plötslig sjukdom och ej få kontakt med yttervärlden eller för att dö i sin ensamhet. Under normala förhållanden klarar de sig utmärkt. Med modern teknik kan dessa problem lösas. Ett utmärkt exempel på detta är automatiska larmsystem. Det är dock viktigt att framhålla att larmsystem och andra tekniska hjälpmedel aldrig kan eller får ersätta personliga omsorger om gamla och ensamma människor. Den öppna åldringsvården bärs upp av hemtjänstpersonalen. För många äldre är denna yrkesgrupp den viktigaste kontakten och för en del den enda. Arbetet är tungt, och hemvårdaren känner sig isolerad. Personalomsättningen är hög i de större kommunerna och rekryteringen av yngre krafter svår. Olika vägar måste prövas för att göra yrket mera attraktivt. Flera, bättre och smidigare tekniska hjälpmedel i hemmen skulle underlätta arbetet. I tätorterna behövs en samlingspunkt för vila och diskussion med hemvårdsassistenten och kolleger om problem och åtgärder m. m. för att minska känslan av isolering. Yrkets status måste höjas, kontakt tas med skolan, pryoarbete uppmuntras. Bättre utbildnings- och avancemangsmöjligheter, lagarbete och samarbete med hemsjukvården är några förslag. De sociala förmånerna vid korttidsarbete bör ses över. Många hemsamariter och hemvårdare vill inte ha och kan i vissa glesbygder inte få tillräckligt timantal för deltid och kan därigenom gå miste om sociala förmåner. 1978/79: 1108 Vikten av en väl utbyggd dag- och hemsjukvård har redan framhållits i denna motion liksom att det krävs samarbete mellan och hemsjukvården. Moderata samlingspartiet har också vid skilda tillfällen tidigare framlagt förslag till en omfattande hemsjukvård inte bara för äldre. Vi är övertygade om att här står mycket att vinna både för den enskilde och för samhället. Syftet med hemsjukvården för de äldre är att i största utsträckning göra det möjligt för dem som så önskar att så länge det går bo kvar i sitt eget hem och där få den vård de behöver. Det kan vara kortvariga eller långvariga sjukvårdsåtgärder som ges patienten i hemmet direkt eller under överinseende av sjukvårdsutbildad personal. Vi anser att den nuvarande kopplingen till behov av sluten sjukvård skall upphöra som villkor för hemsjukvård. Den av trepartiregeringen tillsatta och slutförda utredningen om hälso- och sjukvård för äldre har presenterat ett värdefullt underlag för bedömning av behovet av fortsatta insatser inom detta område. Utredningsbetänkandet (De äldre och hälso- och sjukvården DsS 1978: 1) ger vid handen att i åldersgruppen får vård inom långtidsvården. I åldersgruppen och däröver är andelen inte . Antalet personer i denna höga ålder beräknas öka med ca 56 000 , dvs. Det innebär att det kommer att krävas att ytterligare 16 000 långvårdsplatser tillförs . Förutsättningen är att den kommunala äldreomsorgen liksom hemsjukvård och dagsjukvård byggs ut. Annars blir behovet av långtidsvård ännu större. Vikten av samråd mellan sjukvården, i synnerhet då distriktsvården, och primärkommunernas personal vid bedömning av patienternas vård-, rehabiliterings- och hjälpbehov kan inte nog framhållas. Vid den samplanering av äldrevårdsomsorgen mellan primärkommuner och landsting som vi anser nödvändig, bör hänsyn tas till möjligheter att använda gemensamma lokaler, värmecentraler, kök, parkering etc. Sjukhem och ålderdomshem kan läggas nära varandra. Samlokalisering gör det möjligt att bygga mindre enheter så att människor får stanna i sin hembygd. Det är omänskligt att, som ibland sker, skilja gamla äkta makar åt då den ene blir sjuk och flyttas till ett sjukhem långt från det egna hemmet eller från ålderdomshemmet/servicehuset där den andra bor kvar. Många äldre sjuka vårdas av sina anhöriga. Deras insatser bör på alla sätt understödjas och skälig ersättning utgå. Möjlighet till rätt till ledighet från förvärvsarbete eller förkortad arbetstid till dem som vår dar nära anhöriga bör utredas. Förtur för den vårdade till plats på sjukhem eller annan lämplig institution bör medges för att anhörig värdare vid behov skall kunna få lättnad i arbetet och för att den sjuke snabbt skall kunna tas in i händelse av försämring. Kommunerna har rätt att ta ut differentierade avgifter vid ålderdomshemmen liksom för social hemhjälp. Däremot har landstingen inte rätt att ta ut differentierade vårdavgifter på motsvarande sätt av dem för vilka sjukhemmet har blivit stadigvarande hemvist. Detta kan leda till att en mindre kostsam vårdform som ålderdomshemmet blir dyrare för den enskilde än den dyrare vårdformen, sjukhemsvården. Eftersom samhället bör sträva efter neutralitet i fråga om vårdavgifterna är det angeläget att landstingen får möjlighet att ta ut vårdavgifter på motsvarande sätt som vid ålderdomshemmen. En förutsättning skall givetvis vara att den sjuke inte förväntas kunna återvända till det egna hemmet utan sjukhemmet kan betraktas som patientens hem. Bättre kunskaper om de äldre och långtidssjuka På trepartiregeringens initiativ förlängs fr. o. m. allmänläkarutbildningen med 6 månaders utbildning i långvårdsmedicin, vilket får stor betydelse för många äldre, som vistas i sina hem eller får vård på ålderdomshem eller lokala sjukhem. Det är också viktigt att kunskaperna om de äldre och långtidssjuka förstärks i grund- och vidareutbildningen liksom i fortbildningen av olika personalkategorier samt att omvårdnad och rehabilitering ges samma status som diagnostik och terapi. Vi anser det också angeläget att successivt tillföra samtliga universitet och högskolor en forsknings-, utvecklings- och utbildningsenhet inom långvårdsmedicinen i enlighet med äldresjukvårdsutredningens förslag. I linje med detta förslag föreslås nu också en sådan professur i . Akutsjukvården för de äldre mäste förstärkas Akutsjukvården får inte förbises. Allmänheten och massmedia sätter ofta likhetstecken mellan begreppen sjukvård för äldre och långtidssjukvård. Detta är helt felaktigt. De äldre medborgarna drabbas särskilt ofta av akuta sjukdomstillstånd (hjärtinfarkt, blodpropp i hjärnan, lårbensbrott etc.) och dessa äldre patienter utgör en väsentlig andel av totalantalet patienter på sjukhusens akutmottagningar, särskilt på de invärtesmedicinska, men också på de kirurgiska och ortopediska mottagningarna. Mer än hälften av de på invärtesmedicinska kliniker vårdade patienterna torde utgöras av pensionärer. Endast en mindre del av de intagna patienterna, uppskattningsvis , blir sedermera i behov av långvård. kan efter adekvat behandling återvända till sina hem och förbli där eventuellt med kortare återintagning på sjukhus i de fall 1978/79: 1108 en akut försämring äger rum. Genom effektiv akutvård med åtföljande efterkontroller motverkas i hög grad behovet av institutionalisering. Således är det speciellt av omtanke om de äldre nödvändigt att tillförsäkra akutsjukvården erforderliga resurser i form av vårdplatser och personal. att äldreomsorg och barnomsorg skall prioriteras inom socialpolitiken, att dag- och hemsjukvården kvalitativt och kvantitativt skall förstärkas, att ett flexibelt husläkarsystem med en lättillgänglig läkar- och sjuksköterskevård nära människorna byggs upp, att hälso- och sjukvården i större utsträckning skall satsa på information till patienter och allmänhet om förebyggande vård och egenvård, att planerna på en samlad läkemedelsproposition fullföljs, att patienternas valfrihet skall värnas och att vården så långt möjligt skall svara mot patienternas önskemål och behov, att samarbetet mellan enskilt och offentligt bedriven vård skall förbättras, att kretsen av vårdgivare med rätt till ersättning från sjukförsäkringen skall utökas, varvid privatpraktiserande psykologer närmast bör komma i fråga, och de kvarvarande restriktionerna beträffande rätten till försäkringsersättning till fritidspraktiker skall avskaffas, att etablering av privatpraktiserande läkare och tandläkare utanför storstäderna skall stimuleras och bättre möjligheter ges tidigare offentliganställda, pensionerade läkare och tandläkare att arbeta inom den enskilda sektorn, att tandvårdsförsäkringen skall förbättras och etableringsreglerna för tandläkare successivt avvecklas i första hand pä orter med brist pä tandläkare, att möjlighet att döma missbrukare till meningsfull vård och rehabilitering av erforderlig längd skall finnas, att en utredning syftande till en social och medicinsk vårdlag för missbrukare igångsättes, att behandlingshemmens metodik och resultat utvärderas, att sådana attityder till åldrandet och pensioneringen skapas att de äldre bemöts med respekt, omtanke och förståelse, att personer som fyllt ges ökade möjligheter att få fortsätta med förvärvsarbete, att det skall vara sådan utbildningsmålsättning och sådant arbetsinnehåll för personal på alla nivåer inom äldrevården att självständighet och ett så aktivt och därmed så innehållsrikt liv som möjligt för äldre främjas, 1978/79: 1108 att samma statliga stöd skall utgå för byggande och drift av ålderdomshem som för bostadshotell, att den sociala hemhjälpen () på olika sätt ges högre status och att nyrekryteringen där underlättas, att vård- och servicesamverkan mellan kommuner och landsting underlättas, att möjlighet till rätt till tjänstledighet eller nedsatt arbetstid för vård av svårt sjuka äldre familjemedlemmar (eller nära anhöriga jutreds, att forskning inom långvårdsmedicin successivt utökas, att landstingen ges rätt att ta ut differentierade avgifter vid stadigvarande vård på samma grunder som gäller vid ålderdomshem. Inget samhälle kan bestå, livskraftigt och stabilt, annat än på en grund av väl fungerande familjer. Offentliga institutioner och myndigheter kan aldrig ge mänsklig grundtrygghet. Den måste vi ge varandra genom att ta ansvar för varandra och varandras utveckling och genom att respektera varandra. Familjen är inte den enda gemenskap inom vilken människors behov av nära, känslomässiga relationer tillgodoses men den är i vårt samhälle och i vår västerländskt kristna kulturkrets den viktigaste. Även om stat och kommun har axlat många, ofta tunga vårduppgifter, och även om familjen har ändrat struktur, står familjen alltjämt för kontinuiteten i vård och omsorg. Samhällsvård bygger på att denna vårdresurs fungerar. Barn går hemifrån till dagmamma, barnstuga, skola och fritidshem, men de kommer hem igen. Sjuka vårdas på sjukhus, men eftervården ges oftast i hemmet. Också i institutionell åldringsvård är kontakterna med familj och andra anhöriga angelägna, nästan oersättliga. Inget motsatsförhållande får råda mellan vård inom familjen och institutionsvård. Det är verklighetsfrämmande och ett utslag av politisk dubbelmoral att som icke sällan sker nedvärdera vårdinsatser inom familjens ram och förutsätta att familjer i vissa fall skall kunna ta på sig särskilt krävande vårduppgifter, t. ex. i form av s. k. familjevård av unga missbrukare. I det familjepolitiska arbetet måste vi beakta också deras behov och önskemål som inte har direkt ansvar för små barn. Det är också nödvändigt att ta hänsyn till de skilda familjestrukturer som barn lever i. En utgångspunkt för familjepolitiken måste vara att ge människorna större möjligheter att förena vårdansvar inom familjen med verksamhet utanför familjen, och detta på ett sätt som sätter de vård- och omsorgsbehövande i centrum.