mot · G2022159 · 1979-02-01 00:00:00 — Motion 1978/79:2159 av med anledning av propositionen 1978/79:90 med förslag till ändring i rättshjälpslagen (1972:429) m. m. Enligt ett avgörande av besvärsnämnd, refererat i för 1978/44 s. 189, har en uppfinnare förvägrats rättshjälp vid ansökan om patent. Ett patentombud hade på uppfinnares bekostnad genomfört en patenterbarhetsgranskning av en uppfinning och funnit den troligen patenterbar, och uppfinnaren sökte rättshjälp för den rättsliga angelägenheten att söka patent som förestod. Efter avslag av rättshjälpsnämnden i anförde sökanden besvär under framhållande av bl. a. att ett patentskydds omfång bestäms av sökandens patentkrav, varför en enda felaktigt vald formulering kan leda till att han som uppfinnare kan få ett otillräckligt eller t. o. m. värdelöst skydd. Vidare anfördes att en uppfinnare, i motsats till vad som gäller vid flertalet ansökningsforfaranden, ej kan få någon praktisk hjälp av patentverkets tjänstemän, eftersom dessa på grund av verkets offentligrättsliga funktion inte anses böra verka till den patentsökandes förmån. I infordrat yttrande konstaterade patentverket bl. a. att endast ett ringa antal patentansökningar numera inlämnas utan användande av ombud. rekommenderar i allmänhet att ombud används, på grund av att det i den komplicerade proceduren fordras experterfarenhet på både det juridiska och det tekniska området. Den särskilda yrkesgrupp som anlitas härför - patenombuden - arbetar som specialister på immaterialrättsområdet ungefär som advokater och har i sin förening - Svenska patentombudsforeningen - ungefär samma regler som . vitsordade vidare att verket endast biträder allmänheten med allmänna upplysningar och till allmänheten utlämnar tryckta föreskrifter, av vilka framgår bl. a. vilka handlingar som skall inges och hur de skall vara avfattade. avslog trots detta besvären under påstående att det skulle strida mot grunderna för rättshjälpslagen att genom den allmänna rättshjälpen bekosta teknisk utveckling och beskrivning av en uppfinning samt utredning om uppfinningens patenterbarhet. Ansökan om patent innehåller visserligen rättsliga moment men är dock i huvudsak av teknisk karaktär. Det ansågs alltså att det ej rörde sig om en sådan angelägenhet av rättslig natur, där rättshjälp kan komma i fråga. När det gäller uppfinnares rätt till sina uppfinningar uppställer lagen synnerligen stränga regler för den rättsliga procedur som måste iakttas för att något skydd skall erhållas. Detta står i motsats till vad som gäller andra upphovsmän, vilka som en självklarhet erhåller det upphovsrättsliga skyddet. När uppfinnarens skaparmöda är gjord, måste han alltså vidta åtgärden att genom ett ganska komplicerat ansökningsförfarande se till att få ett patentskydd. Det förefaller svårt att förneka att detta, i motsats till själva uppfinnandet, är en rättslig angelägenhet. När patent skall sökas på en uppfinning är själva uppfinningen redan ett faktum. beslut kan därför allvarligt kritiseras, när det uttalas att patentansökan i sig skulle innebära en teknisk utveckling. Att en patentansökan förutom en rättslig angelägenhet även inrymmer en teknisk fråga kan ju ej förnekas. Samma förhållande råder emellertid vid en stor mängd rättstvister, där rättshjälp beviljas. Det har inte heller inom rättshjälpssystemet ifrågasatts att kostnader för t. ex. tekniska sakkunniga skulle falla utanför rättshjälpens förmåner på den grunden att de skulle vara i huvudsak av teknisk karaktär. F. ö. torde rent tekniskt betingade sakfrågor vara avgörande för många rättegångar, vilket är ännu ett skäl till att anse besvärsavdelnings beslut mindre välgrundat. Kostnaden för en patentansökan torde uppgå till uppskattningsvis . Med de regler som gäller för den rättsökandes egenbidrag skulle därför det allmännas kostnader bli av större betydelse väsentligen när det gäller fattiga uppfinnare. bevärsavdelnings beslut, som är prejudicerande, leder därför framför allt till rättsförlust för små uppfinnare, som ofta redan på grund av bristfällig utbildning har svårt att formulera sina tekniska tankar i ord, vilket ju är en förutsättning för att det skall bli något patent. Dessa människor är därför i ovanligt stort behov av ett sakkunnigt biträde för att kunna hävda sin rätt. har i avslagsbeslutet sett det angeläget att framhålla att styrelsen för teknisk utveckling (STU) biträder uppfinnare med ekonomiskt stöd. Detta förhållande är givetvis alldeles utmärkt. Emellertid har STU sin organisation så upplagd, att tonvikten är lagd på utveckling av uppfinnares idéer fram till färdig uppfinning, vilket föranleder en synnerligen grundlig förberedande behandling, och det kan därför ta tid innan en ansökan om bidrag kan bifallas. Biståndet är också väsentligen inriktat på hjälp med bedömning, provning, hittande av lämpliga intressenter inom industrin m. m. Att STU vidare lämnar sina ekonomiska bidrag utan särskild hänsyn till uppfinnarnas privata ekonomi kan också verka i fördelaktig riktning för den tekniska utvecklingen. Emellertid gör det faktum att STU som sin väsentliga uppgift har att främja teknisk utveckling att STU ej kan verka enligt rättshjälpssystemets väsentliga grunder. Genom besvärsmyndighetens prejudicerande beslut har den rättsliga angelägenheten att söka patent blivit undantagen från rättshjälpslagens tillämpningsområde. Detta förhållande medför svåra skadeverkningar för uppfinnare i små ekonomiska omständigheter, som med uppbåd av eget arbete och ibland under svåra förhållanden själva bringat en uppfinning till patenterbart stadium och som behöver rättsligt biträde för att kunna tillvarata sina intressen vid tillstyrkandet av en ensamrätt till uppfinningen. Enligt min mening bör därför rättshjälpslagen ändras så att uppfinnare kan få rättshjälp i ärenden om sökande av patent. Det får ankomma på vederbörande utskott att utforma erforderligt lagtext. att med anledning av propositionen 1978/79:90 ändrar rättshjälpslagen så att lagen blir tillämplig på ansökan om patent.