mot · G202753 · 1979-01-16 00:00:00 — om ändrade regler för statsbidrag till avloppsreningsanlägg Den ökande förbränningen av fossila bränslen har lett till en allt snabbare urlakning av kalk genom surt nedfall så att vattendragen i stora delar av landet hotas av försurningsdöden. Denna innebär inte bara att vattnet blir livlöst; även kringliggande marker påverkas genom att de arter som hör hemma i närliggande biotoper för sitt livsuppehälle i stor utsträckning är hänvisade att livnära sig av insekter, fisk m. m., som för sin utveckling är beroende av vatten med tillräcklig alkalitet. TYSTNADEN SÄNKER SIG ALLT DJUPARE KRING DÖENDE VATTEN. Omfattningen av den katastrof som är på väg kan förstås om man betänker, för att ta ett exempel, att av T läns 1 902 sjöar beräknas ca 1 800 ha mött försurningsdöden inom om inte energiska motåtgärder sätts in. Begränsning av svavelhalten i eldningsolja har endast fördröjande effekt, eftersom en stor del av kalkurlakningen beror på de jämsides med svavlet ökande mängderna kolsyra och kväveföreningar, vilka ej påverkas av svavelrestriktioner. För att komma åt försurningen måste därför omfattande åtgärder av långsiktig natur sättas in. Sjökalkning måste kompletteras med landskapskalkning i stor skala så att man ej vid den fortskridande försurningen råkar ut för att stora mängder metaller liksom vid lakas ut ur marken och via grundvattnet transporteras till vattendrag och grundvattentäkter. Gödselmedel med försurande verkan bör endast användas i samband med kalkning, som kompenserar försurningen. Vid gott kalktillstånd kan kvävegivorna minskas väsentligt, och grundvattnet blir då genom minskad nitrathalt mindre riskabelt att använda som konsumtionsvatten. Paradoxalt nog domineras avloppsvattenreningen även inom katastrofdrabbade områden av sura fällningskemikalier vid fosforreduktion, vilket medför både ökad försurning och förgiftning genom metaller så att fisken i dessa områden ej kan överleva ens nedströms reningsverken. Som exempel på försurning och förgiftning kan reningsverket i tjäna. Vid full kapacitet räknar man med en kemikalieförbrukning om , varav är aluminium och svavelsyra, som försurar och förgiftar. Aluminium i vattenlösning är giftigare än arsenik, tenn och krom. De kombinerade syra - gift-effekterna har lett till att åns bottenfauna i princip slagits ut trots att reningsverket ej på långa vägar är fullbelastat. Kalkfällning kan främjas genom ändrade statsbidragsregler vid nybyggna 1 1978/79. tion eller omläggning av äldre reningsverk. I enstaka fall kan man vid rening av avloppsvatten med höga halter karbonat och hydroxid använda tvåvärda järnsalter i kombination med kalk. Trevärda järnsalter, som allmänt rekommenderas, är direkt olämpliga emedan de innehåller mer syra och ger en väsentligt sämre fosforreduktion. En ytterligare positiv effekt med kalkfällning är att slammet ej i onödan förorenas med metaller och att det efter lämplig behandling är ett utomordentligt kalknings- och jordförbättringsmedel. Försurningsfrågan måste betraktas som en riksangelägenhet av högsta dignitet. Därför måste användningen av kalk främjas. Detta måste ske med hänsyn till det pionjärarbete inom vattenvården som delvis med statligt stöd påbörjats av de två Örebroforskarna och som lett till miljövänligare och kostnadsbesparande kalkmetoder, vilka dock f. n. genom brist på stöd i princip ligger på is. Under hänvisning till ovanstående hemställs att hos regeringen anhåller att ändrade statsbidragsregler för avloppsreningsanläggningar utarbetas, så att den miljövänliga metoden med kalk som fällningsmedel främjas och kommer till ökad använding.