mot · G2022185 · 1979-02-13 00:00:00 — av m. fl. med anledning av propositionen 1978/79:90 med förslag till ändring i rättshjälpslagen (1972:429) m. m. I propositionen 1978/79:90 med förslag till ändring i rättshjälpslagen m. m. framläggs förslag som innebär att beslut om rättshjälp i stor utsträckning flyttas från rättshjälpsnämnderna till dels domstolar och andra myndigheter, dels advokater och biträdande jurister vid advokatbyråer. Förslagen är ägnade att leda till förenkling och effektivisering av rättshjälpssystemet och överensstämmer i väsentliga delar med synpunkter som tidigare framförts från moderata samlingspartiet. Även om vi sålunda anser att propositionens förslag i huvudsak är ägnat att ligga till grund för lagstiftning bör lagen i vissa delar få en annan utformning. Rättshjälpsnämnderna bör också få en något annorlunda organisation. 4 och 5 a §§ Efter påpekande av lagrådet anser föredragande statsrådet att besvärsnämndens ställning i ökad utsträckning skall regleras i lag. I en ny 5 a § ges därför regler för bl. a. besvärsnämndens sammansättning. I paragrafen anges att två ledamöter skall vara advokater. Föredraganden säger i motiveringen (s. 513) att närmare föreskrifter om advokatinslaget får meddelas av regeringen. När det gäller rättshjälpsnämnderna stadgas f. n. i 4 § att två av dess ledamöter skall vara advokater: en anställd på allmän advokatbyrå och en enskilt verksam. 1 det till lagrådet remitterade lagförslaget föreslås ingen ändring i denna del. Lagrådet hade ingen erinran däremot men ansåg att det även i 5 a § angående besvärsnämnden skulle stadgas att av de två advokaterna i nämnden en skulle vara anställd på allmän advokatbyrå och en vara enskilt verksam. Föredraganden har emellertid valt att inte uppta sistnämnda stadgande i 5 a § utan nöjer sig med att ange att regeringen skall meddela föreskrifter om advokatinslaget. Tydligen för att nå konsekvens med detta ställningstagande föreslås vidare att den nu gällande och av föredraganden i lagrådsremissen föreslagna bestämmelsen, att av advokaterna en skall vara anställd på allmän advokatbyrå och en enskilt verksam, skall utgå ur lagtexten. Som motivering nämns sålunda (s. 514) endast att för enhetlighetens skull vissa justeringar av 4 § bör ske på grund av de regler som införs för besvärsnämnden. Enligt vår mening bör det nuvarande stadgandet om advokaternas fördelning på dels allmän advokatbyrå, dels enskild verksamhet behållas i 1 1978/79. Det bör dessutom - som lagrådet hävdat - även införas i lagtexten beträffande besvärsnämnden. Här upptas frågan om näringsidkares möjlighet att få rättshjälp. Vi noterar med tillfredsställelse att föredraganden vill vidga dessa möjligheter. Det överensstämmer med krav som vi upprepade gånger framfört i . Enligt vår mening är nuvarande praxis vid beviljande av rättshjälp åt näringsidkare alltför restriktiv. Föredraganden sätter emellertid gränsen för näringsidkares möjlighet att få rättshjälp i princip vid . årsomsättning eller högst två anställda. En företagares betalningsförmåga är inte sällan tämligen oberoende av företagets omsättning och antalet anställda. Möjlighet att bevilja rättshjälp även för näringsidkare, vilkas företag har större omsättning eller fler anställda än som angivits i propositionen, bör därför kunna förekomma i betydligt större utsträckning än vad som synes kunna bli fallet enligt föredragande statsrådets mening. 9 och 20 §§ Enligt nu gällande regler kan rättshjälp omfatta kostnad för särskilt förordnad skiftesman vid bodelningefteräktenskapsskillnadellerboskillnad. Möjligheterna att i sådana fall få ersättning för biträde åt part är emellertid begränsade. har här föreslagit en utvidgning, innebärande att möjligheterna att få biträde eller skiftesman skall jämställas och att den sökande skall kunna påverka vilken av dessa förmåner som skall erhållas. Föredraganden har inte tagit upp utredningens förslag i denna del. Då åtskilliga bodelningar är av komplicerad art, torde det vara en väsentlig fördel med de mindre stelbenta regler som utredningen föreslagit. Någon alltför stor kostnadsökning torde dessa inte innebära. Vi anser därför att i rättshjälpslagen bör upptas regler som innebär att i dessa fall antingen kan förordnas biträde eller bestämmas att rättshjälpen skall omfatta kostnaden för särskilt förordnad skiftesman. Enligt lagförslaget skall vederbörande departementschef äga behörighet att förordna offentligt biträde i vissa ärenden hos regeringen. Som lagrådet påpekar (s. 498 ff.) inger en sådan regel betänkligheter av konstitutionell art. Lagrådet hänvisar härvid bl. a. till uttalanden av av innebörd att regeringsformen bygger på att regeringsärenden avgörs kollektivt vid regeringssammanträde och att denna princip om kollektivt beslutande inom regeringen inte borde urholkas genom alltför vidsträckta till enskilt statsråd. Då rättshjälpsfrågorna enligt lagrådet inte är av den art att det bör ankomma på regeringen att besluta i dem, bör den lösningen väljas att låta tjänsteman i departement få åliggandet att förordna biträde. Vi delar lagrådets synpunkter och anser att prövningen av frågor om offentligt biträde i annat ärende hos regeringen än som avses i 41 § 6-10 eller 16 bör ankomma på vederbörande expeditionschef. Tanken att enskilt statsråd skall äga att fatta beslut om offentligt biträde ter sig än mer olämplig om besvärsreglerna i 49 § beaktas. Talan mot statsrådets beslut kommer nämligen att föras hos den i 5 a § angivna besvärsnämnden. Lagrådet anför härom (s. 501): Något fall där statsråds beslut överklagas till administrativ nämnd av typen rättshjälpens besvärsnämnd är icke förut känt. Det synes statsrättsligt betänkligt att införa instansordningar av det slag som föreslås i remissen. Enligt förslaget skall äga talerätt mot beslut i fråga om rättshjälp. Lagrådet har utförligt kritiserat denna ordning. Det kan icke anses riktigt att , som är en tillsynsmyndighet för rättshjälpsnämnderna och kan meddela föreskrifter för dem, kan överklaga deras beslut. Huvudprincipen har varit att, då fråga är om statens fiskala intressen, ett särskilt organ för statens talan. Det är från allmän förvaltningsrättssynpunkt betänkligt, om man nu slår in på en sådan väg, att det administrativa mönstret blir att centrala ämbetsverk görs till partsrepresentanter för statens fiskala intressen. I slutprotokollet sägs (prop. s. 520) att det skall ordnas så att de tjänstemän inom , som skall föra det allmännas talan, skall ställas direkt under generaldirektör. Ett sådant arrangemang kan dock knappast innebära någon skillnad. Verkschefen torde ha befogenhet att bestämma hur talan skall föras i olika mål, som han har kompetens att besluta i andra ärenden rörande rättshjälpens utformning och om anvisningar till rättshjälpsnämnderna. Mot bakgrund av det här anförda bör reglerna om det allmännas talerätt utformas så att den utövas icke av utan av ett särskilt organ, vilket kan vara justitiekanslern eller ett särskilt allmänt ombud. Antalet rättshjälpsnämnder och deras lokalisering Med den föreslagna förändringen av beslutsbefogenheterna kommer antalet ärenden vid rättshjälpsnämnderna att minska. Det finns därför fog för förslaget att minska antalet nämnder. Den i propositionen valda vägen att reducera antalet till endast två är dock mindre lyckad. Nämnderna torde även i fortsättningen behöva viss regional anknytning. Med propositionens förslag försvinner denna anknytning fullständigt. Det finns anledning anta att alltför få och därmed stora nämnder ger längre handläggningstider. flertal av utredningens ledamöter och experter har också stannat för fler än två nämnder. Enligt vår mening tillfredsställer en organisation med fyra nämnder bättre än propositionens förslag både kravet på en rimlig reducering av antalet rättshjälpsnämnder och kravet på en önskvärd fördelning av dem över de olika landsdelarna. I vad gäller lokaliseringen av nämnderna har ingen i utredningen stannat för som lokaliseringsort. Föredragandens motivering för är endast att är placerat där. Vari behovet av gemensam lokaliseringsort för och en rättshjälpsnämnd består anges inte. Något sådant finns heller inte enligt vår mening. Nämnderna bör lokaliseras så att både behovet av rimlig spridning i landet och placering i områden, där en stor del av befolkningen finns, kan i nöjaktig grad förenas. Vid en sådan bedömning finnér vi att nämnderna bör placeras i , , och . Enligt propositionen skall ändringarna träda i kraft . De innebär omfattande organisationsförändringar. Åtskilliga anställda kommer att behöva flytta. Rimlig tid måste finnas mellan det att fattar beslut och ändringarna träder i kraft. Med hänsyn till att riksdagsbeslutet inte torde komma förrän har gått av anser vi att ikraftträdandet bör uppskjutas till . Det torde ankomma på vederbörande utskott att utarbeta erforderlig författningstext. Med hänvisning till det anförda hemställer vi 1. atti lagtexten om rättshjälpsnämndernas och besvärsnämndens sammansättning skall anges att av de två advokaterna en advokat skall vara anställd på allmän advokatbyrå och en vara enskilt verksam, 2. att uttala att näringsidkares möjligheter att få rättshjälp utvidgas i förhållande till vad som föreslås i propositionen, 3. att reglerna om rättshjälp vid bodelning utformas så att möjligheterna att få biträde jämställs med möjligheterna att få särskild skiftesman, 4. att förordnande av biträde i vissa regeringsärenden skall ankomma på expeditionschefen i vederbörande departement, 5. att det allmännas talerätt i frågor om rättshjälp skall föras av annat organ än , 6. att antalet rättshjälpsnämnder skall vara fyra, 7. att rättshjälpsnämnderna skall ligga i , , och , 8. att ikraftträdandet uppskjuts till . () () () () BO () ()