mot · G202672 · 1979-01-22 00:00:00 — Motion 1978/79: 672 av m. fl. med anledning av propositionen 1978/79: 73 om åtgärder för arbetshandikappade Allas rätt till arbete Arbete åt alla proklamerade sysselsättningsutredningen som 1970-talets paroll. Den togs också mycket snabbt upp av samtliga politiska partier. För kommunisterna innebar det inget problem, eftersom parollen helt överensstämde med grundsatserna i vår politiska ideologi och de krav vi alltid ställt. Men de övriga partierna hamnade i en definitionsdiskussion. För dem och särskilt för de borgerliga partierna betyder inte arbete åt alla att alla skall ha rätt till ett arbete. Det blir alltmer uppenbart att vad som avses med parollen är: Att de som är lönsamma i företagsekonomisk mening, dvs. de som kan hålla en tillräckligt hög arbetstakt, är uthålliga och flyttbara till olika jobb vid behov och härigenom genom sitt arbete ger önskad ränta på insatt kapital, deras jobb är tryggade så länge produktionen löper utan störningar. Men kraven höjs och det blir allt fler som företagen betraktar som olönsamma, det visas bl. a. av det omfattande utslagning. Att en del av dem som inte är tillräckligt lönsamma mätt med företagsekonomiska mått, men ändå har en god arbetsförmåga, skall hänvisas till en andra rangens arbetsmarknad med skyddat arbete eller anställning med lönebidrag. Det senare innebär att staten genom lönesubvention garanterar räntan på kapitalet. Hur många som får den här typen av jobb beror på vilka insatser staten är beredd att göra. Att hundratusentals även i fortsättningen kommer att ställas helt utanför arbetsmarknaden, därför att de inte är tillräckligt produktiva, därför att man inte är beredd att satsa på de tekniska lösningar och omorganisationer av produktionsprocesserna som behövs för att tillvarata deras produktiva förmåga och därför att man inte är beredd att skapa de nya jobb som fordras. Att det förhåller sig på det här sättet uttrycks mycket klart i propositionen i avsnittet om rehabilitering, där man konstaterar att rehabiliteringsresurserna skall förbehållas dem som kan bedömas bli lönsamma, dvs. få jobb på öppna marknaden. Men efter hand som verkligheten bakom orden avslöjas, ökar uppenbarligen behovet av att med nya yviga fraser och falska beskrivningar av de faktiska förhållandena slå blå dunster i ögonen på dem det gäller. För att inte det torftiga innehållet i propositionen skall avslöjas alltför 1978/79: 672 obarmhärtigt, utbrister föredragande statsrådet inledningsvis i vad som mer liknar ett högtidstal än en sakbehandling. Han konstaterar: har ökad insikt vunnits om arbetets betydelse för människan. Arbetet är inte bara ett medel för att trygga individens försörjning utan också en väsentlig faktor för att uppnå social gemenskap och egenvärde.1 Vi gratulerar borgerskapet till denna nyvunna insikt, som vi med beklagande måste konstatera hur ytlig den är och hur litet den betyder för den praktiska politik som regeringen är beredd att föra. Föredragandens påstående att Insikten om arbetets betydelse som ett grundläggande medel för att tillgodose mänskliga behov genom att utveckla och berika tillvaron har också fått konsekvenser för sysselsättnings- och arbetsmarknadspolitikens utformning saknar täckning både i den förda politiken och de förslag som läggs fram i propositionen. Påståendet rymmer dessutom en fundamental felsyn. Arbetet har ingen inneboende förmåga att utveckla någonting, men däremot kan människan genom arbetet utveckla och berika sin tillvaro och det inte bara individuellt, som de borgerliga vill se det, utan också kollektivt. I vad mån detta är möjligt beror emellertid på under vilka förhållanden arbetet bedrivs. Under kapitalismen har de arbetande systematiskt berövats mycket av de värden som kan uppnås genom arbetet. Det har skett bl. a. genom en extrem arbetsdelning, genom att de arbetande saknat bestämmanderätt över produktionsprocessen och arbetsprodukten. Först när de arbetande har tillskansat sig makten över produktionen, kan de fullt ut uppnå vad som i högstämda ordalag talas om i propositionen. Trots de inskränkningar av arbetets innehåll som kapitalismens rovdrift av arbetskraften har inneburit, är ändå kampen för rätten till ett arbete den mest väsentliga för alla helt eller delvis arbetslösa och det gäller inte minst dem som i propositionen kallas arbetshandikappade. Under en följd av år har det förekommit en omfattande utslagning från arbetsmarknaden. Det har i första hand drabbat äldre och handikappade och kan exempelvis avläsas i statistiken över antalet förtidspensionerade som ökar i snabb takt och närmar sig 300 000. 11 första delen av Kapitalet skrev (svenska upplagan s. 153): Arbetet är först och främst ett samspel mellan människan och naturen, en process vari människan genom sin egen verksamhet förmedlar, reglerar och kontrollerar sitt förhållande till naturen. Människan uppträder själv som en naturmakt gentemot naturmaterialet. Hon sätter de naturkrafter i rörelse, som hennes kropp är utrustad med, armar och ben, hand och hjärna, för att tillägna sig naturmaterialet i en för henne själv användbar form. Genom denna rörelse påverkar hon den yttre naturen och förändrar densamma men förändrar sin egen natur. Hon utvecklar sina slumrande möjligheter och tvingar sina krafters spel under sitt eget herravälde. 1978/79: 672 också drabbat 10 000-tals ungdomar, som aldrig kommer in på arbetsmarknaden. För dem som har arbete uppstår de största problemen vid företagsnedläggelser eller driftsinskränkningar, när företagen sysselsätter en stor del äldre och handikappad arbetskraft, som den lokala arbetsmarknad där företaget finns är begränsad. Detta konstateras också i propositionen, men föranleder inga slutsatser eller förslag. Vpk anser att en fortsatt drift av dessa företag måste säkras exempelvis genom att de utan vederlag övergår i de anställdas ägo och att samhället genom olika stödformer tryggar fortsatt produktion. För äldre och handikappade finns på en lokalt begränsad arbetsmarknad inga alternativ och inte heller utgör omskolning eller flyttning något sådant alternativ. Vpk anser därför att propositionen borde ha innehållit förslag om stöd för fortsatt verksamhet och sysselsättning. Vem som anses handikappad bestäms av förhållandena på arbetsmarknaden, och som vi redan påpekat tenderar det att bli fler och fler. Hur begränsat ett arbetsutbud är bestäms oftast av dem som köper arbetskraften. Det är således arbetsköparen som i regel avgör vad som är normalt arbetsutbud. Den avgränsning, som i själva verket blir en definition på arbetshandikappad, som statsrådet gör av begreppet arbetshandikapp, motsägs av de faktiska förhållandena på arbetsmarknaden. Det förhåller sig så, vilket också framgår på annat ställe i propositionen, att två personer med samma medicinska begränsningar definieras olika på grund av deras olika resultat på arbetsmarknaden. Den ene får anställning utan några stödåtgärder, den andre får halvskyddad anställning. I det förra fallet blir det ingen anteckning om arbetshandikapp, men i det senare blir det. Det är således främst behovet av stödåtgärder som avgör om den sökande bedöms vara arbetshandikappad. Mot den bakgrunden anser vpk att det finns starka skäl att utmönstra begreppet handikappad när det gäller arbetsmarknadsåtgärder. Självfallet bör ändå möjligheter finnas att tillgripa stödåtgärder när så erfordras, men detta kan göras utan markering av handikapp i varje enskilt fall. Med ett ökat fackligt inflytande över företagens rekryteringspolitik bör garantier kunna skapas för att inte stödåtgärder missbrukas. Det bör således vara de fackliga organisationernas och arbetsmarknadsverkets uppgift att i samråd avgöra när det är befogat att använda olika former av stöd för arbetssökande som kan behöva sådant för att få arbete. Fungerar anpassningsgrupperna och distriktsarbetsnämnderna på ett tillfredsställande sätt, finns redan lämpliga organ för ett sådant förfaringssätt. Vpk föreslår därför att en försöksverksamhet på vissa oter av nämnda slag startas / 1978/79: 672 Hur denna i detalj skall utformas, bör uppdras åt arbetsmarknadsverket att, i samråd med de fackliga organisationerna, lämna förslag om. Att, som statsrådet framhåller, som ett motiv för handikappnotering, behålla denna för statistiska uppföljningar, är inget hållbart skäl. Det bör också påpekas att stöd till företagen utbetalas utan tillnärmelsevis lika ingående individuella prövningar som när det gäller stöd till handikappade. Erfarenheterna av anpassningsgrupperna och arbetsmarknadsverkets möjligheter att göra fortlöpande insatser i dessa vid företag där anpassningsgrupper skall finnas, pekar entydigt på att arbetsmarknadsverket inte har förmått uppfylla den aktiva roll som ålagts verket. Det är därför nödvändigt att dra upp nya riktlinjer för anpassningsverksamheten, för att den skall kunna fungera i samband med företagens personalrekrytering. De fackliga organisationernas representanter måste få avsätta mer tid för anpassningsverksamheten, för att kunna påverka rekryteringen och behovet av anpassningsåtgärder för redan anställda. Främjandelagen har inte använts, trots att det har funnits mycket starka skäl för att göra det. Till en del kan detta bero på att lagen ansetts svår att använda, bl. a. därför att hela bevisbördan (att ett visst företag i en bransch i jämförelse med andra företag inom branschen missköter sin personalpolitik till förfång för äldre och handikappade) ligger på arbetsmarknadsverket. Det är ett omfattande och svårt arbete att få fram sådana hållbara uppgifter. Främjandelagen bör ändras och skärpas på sådant sätt att den mer får karaktären av en kvotlagstiftning, som bör tillämpas i samråd med de lokala fackliga organisationerna och baseras på de kunskaper som deras företrädare har om företagen och arbetsuppgifterna där. För vissa personer, t. ex. helt blinda, är behovet av arbetsbiträde stort, för att de skall kunna utföra vissa arbetsuppgifter. Sådana personer, som är verksamma inom t. ex. administrativt arbete med mycket skriftligt material, är beroende av att ha arbetsbiträde . Förslaget i propositionen om att stöd till arbetsbiträde skall utgå av lönekostnaden, är i dessa och många andra fall helt otillräckligt. Vpk anser i stället att stödet till arbetsbiträde skall utgå i förhållande 1978/79: 672 till hur stort behovet av arbetsbiträde är. Nuvarande förhållanden och förslaget i propositionen innebär att arbetsstyrkan på respektive arbetsställe måste avsätta tid för arbetsbiträdesuppgifter, vilket i många fall upplevs som en belastning, inte minst för den som behöver arbetsbiträde. Ersättning för arbetsbiträde bör således enligt vår uppfattning i vissa fall kunna utgå för att helt ersätta kostnaden för heltidsanställt arbetsbiträde. Vpk har inga invändningar mot att arbetspsykologisk konsultverksamhet ingår i verksamheten vid de föreslagna arbetsmarknadsinstituten (). Däremot är det mycket tveksamt om sådan verksamhet bör förekomma för enskilda arbetssökande vid arbetsförmedlingen. Arbetsförmedlingens uppgift är att förmedla arbeten och om så erfordras föreslå arbetsförberedande åtgärder. Utsträcks arbetsförmedlingens uppgifter till att även omfatta terapeutiska insatser eller psykologisk rådgivning, uppstår lätt osäkerhet bland arbetssökande och arbetsförmedlingens tjänstemän om var gränsen går för arbetsförmedlingens insatser. Erfarenheterna av psykologmedverkan i arbetsförmedlingsverksamhet, som bedrivits i begränsad omfattning och på försök, är inte entydigt sådana att verksamheten, som föreslås i propositionen, bör utvidgas och permanentas. Arbetssökandena har ofta svårt att förstå varför psykologsamtal ingår i arbetsförmedlingens verksamhet. Av förklarliga skäl uppfattas detta vara en uppgift som andra organ i samhället skall ansvara för och bedöma när sådana insatser bör användas. Skulle psykologmedverkan erfordras i vissa fall, bör denna med fördel kunna ske inom ramen för AMI-verksamheten efter remiss från arbetsförmedlingen och som ett led i de arbetsförberedande åtgärder som kan ifrågakomma vid dessa institut. Vpk ansluter sig till förslaget om att inrätta . När det gäller propositionens förslag om hur dessa skall organiseras finns det emellertid starka skäl för invändningar. Föredraganden hävdar att verksamheten vid de föreslagna instituten utgör en kvalificerad arbetsförberedelse och att den därför bör inordnas i arbetsmarknadsverket. Den beskrivningen gäller mer för arbetsmarknadsutbildningen (AMU) och den särskilda verksamhet som bedrivs vid AMU-centren. Ansvaret för den verksamheten är fördelat så att arbetsmarknadsverket hos beställer de kurser som skall anordnas och som anses svara mot arbetsmarknadens behov. har hela ansvaret för utbildningsverksamheten. 1978/79: 672 ningsbidraget till eleverna i AMU betalas av försäkringskassorna. Vpk anser att samma ansvarsfördelning bör gälla för verksamheten vid arbetsmarknadsinstituten. De förberedande kurserna (ALU-kurser), som föreslås ingå i institutens verksamhet, anordnas vid AMU-centren med gott resultat. Både för elever i dessa kurser och för dem som genomgår prövning och träning som ett led i en rehabilitering är det av stor betydelse att pryomöjligheter kan ordnas inom så många yrken och utbildningar som möjligt. Vid många AMU-center kan erbjudas ett stort antal olika pryomöjligheter och utbildningar som, om samordnas med och får samma huvudman som AMU-centren, på ett smidigt sätt blir åtkomliga för . Vpk vill också framhålla det faktum att merparten av dem som genomgått prövning och träning vid de nuvarande rehabiliteringsenheterna fortsatt i någon form av arbetsmarknadsutbildning. Det är således inte på det sättet som statsrådet tycks föreställa sig, att den vanligaste fortsättningen efter prövning och träning är direkt arbetsplacering. I flertalet fall fordras ytterligare arbetsförberedande åtgärder innan anställning kan komma till stånd. Vi har redan påpekat att rätt till arbete åt alla enligt regeringens mening uppenbarligen inte skall gälla alla. Den nuvarande arbetsmarknadsministern uttalar sitt gillande av de ståndpunkter som tidigare anförts av hans föregångare, av utredningen om yrkesinriktad rehabilitering (YR) och nya utredningen om yrkesinriktad rehabilitering (NYR). Dessa hävdar att rehabiliteringsresurserna i första hand måste användas för dem som man kan säga kommer att återvända till sitt arbete. De som inte kan placeras in i företagens lönsamhetskalkyler skall få någon form av sysselsättningsterapi i eller landstingskommunal regi. Den här inställningen skall uppenbarligen prägla verksamheten vid . Det är de sämst ställda som kommer att drabbas av detta och bland dem de som är aktuella för de s. k. OT-kurserna. Dessa riktar sig till en speciell målgrupp som i ett PM från daterat beskrivs på följande sätt: Kursdeltagarna utgör en synnerligen heterogen grupp beträffande bakgrund, förkunskaper, handikapp och förutsättningar. Många saknar ett eget livsmönster, de har levt i institutionsform och passiviserats, där kraven som ställts på dem enbart har varit att vara till så litet besvär som möjligt för omgivningen. Det är uppenbart omöjligt att för dessa kursdeltagare i förhand ange någon sannolik bedömning av habiliteringsresultatet. Med nuvarande inriktning och anknytning till AMU-centren finns möjligheter att pröva olika vägar i habiliteringsarbetet. Vpk avvisar bestämt den snäva inriktning av rehabilitering och habilitering som propositionens förslag skulle komma att innebära. I NYR:s rapport (s. 89) heter det bl. a.: För sökande som inte kan tillgodogöra 1978/79: 672 sig eller få något utbyte av insatserna är det knappast heller meningsfullt och i en del fall t. o. m. till skada att hänvisa till institutet. Detta kan inte betecknas som någonting annat än kvalificerad smörja som regeringen med arbetsmarknadsministern i spetsen reservationslöst har ställt sig bakom. För vilka skulle habiliterande eller rehabiliterande insatser vara skadliga? För dem som år sitter låsta på institutioner för utvecklingsstörda? För dem som likaså år sitter låsta i rullstol, antingen i hemmen eller på någon långvårdsinstitution? Vi kan inte se den ovan citerade formuleringen som något annat än ett försök att smita ifrån ansvaret för de sämst ställda, de som näringslivet inte betraktar som lönsamma och som man uppenbarligen inte heller är beredd att ge en plats inom skyddat arbete, där har antagit en lag om regionala stiftelser för skyddad verksamhet och där som enda målsättning uttrycks att verksamheten skall bedrivas effektivt och med iakttagande av affärsmässiga principer. Parollen arbete åt alla framstår mot denna bakgrund alltmer som en ren och skär cynism. Och med den totala uppslutning som denna politik har fått från de borgerliga partierna och socialdemokraterna framstår vpk som det enda parti som vill lägga en reell innebörd i orden och kämpa för vars och ens rätt till ett arbete oavsett handikapp. Vpk föreslår därför att inordnas under och att deras verksamhet bör anknytas till AMU-centren. Vi föreslår också att OT-kurserna inom i fortsättningen bör bedrivas i oförminskad omfattning och med samma målsättning som . Utslagningen ur arbetslivet leder ofta till svåra sociala konsekvenser. Detta gäller både äldre och medelålders arbetare och de ungdomar som över huvud taget inte släpps in på arbetsmarknaden. För äldre och medelålders gäller ofta att förslitningssjukdomar och en ensidig, sviktande arbetsmarknad leder fram till förtidspensionering och social isolering där avsaknad av arbete ofta för med sig nedsatt självkänsla och svåra psykiska problem. För de ungdomar som inte släpps in på arbetsmarknaden medför denna utestängning från möjligheten att delta i något samhällsnyttigt arbete förödande skadeverkningar. Ofta saknas elementär social träning. Det föreligger ofta likgiltighet för de mest basala normer om arbetets värde De sociala kontakter och det ansvarstagande som en arbetssituation innebär väcker ofta intensiv ångest. Allvarligt drogmissbruk med okontrollerade aggressionsutbrott och svåra kroppsliga och psykiska skador komplicerar inte sällan bilden. Det kan konstateras att nuvarande metoder för arbetsrehabilitering i stort har misslyckats att angripa denna svåra utslagningsprobiematik. Problemen har vältrats över på samhällets vårdapparat sjukvård, so 1978/79: 672 cialvård och kriminalvård. De vårdinsatser som har gjorts har i många fall medverkat till att ytterligare öka distansen till arbetslivet många har förts in i en passiv sjukroll eller isolerats på institutioner där möjlighet till meningsfullt arbete saknas. Utvecklingen har tyvärr förvärrat situationen. Utslagningen är betydande också inom arbetsvärdens verksamhet. Arbetsdrift och arbetsrehabilitering har alltmer försvunnit från socialvårdens och sjukvårdens verksamhet. Kontakten mellan vårdapparaten och arbetsmarknadsmyndigheterna är i de flesta fall usel. Man har svårt att förstå varandras språk. Det ställs upp orealistiska målsättningar om att behandling måste föregå arbetsrehabilitering trots att den enda existerande behandlingsmetoden vid arbetslöshet är ett meningsfullt jobb. Det finns anledning att befara att de i propositionen föreslagna organisatoriska förändringarna ytterligare kommer att fördjupa klyftan mellan arbetsrehabilitering och vårdsektorns arbete, eftersom dessa verksamheter i fortsättningen kommer att bedrivas av skilda huvudmän. Det är därför särskilt upprörande att statsrådet säger nej till en blygsam utveckling av den försöksverksamhet som skett i och uppenbarligen vill hänvisa människor med svåra sociala problem till primär- eller landstingskommunal verksamhet där inga resurser finns avsatta för sådan verksamhet. Internationella erfarenheter, bl. a. från , bestyrker att arbetsrehabilitering med goda sociala, psykologiska och medicinska resurser är ett överlägset alternativ till den verksamhet som bedrivs inom stora delar av vårdapparaten. Den av sysselsättningsutredningen föreslagna utvidgningen av Södertäljeförsöket bör därför tillstyrkas. Därutöver bör regeringen erhålla uppdrag att i samråd med landsting och kommuner initiera en bred arbetsrehabiliterande verksamhet inom hela vårdsektorn. Förslaget om att skapa en central metodutvecklingsenhet för rehabiliteringsverksamhet bör tillstyrkas. bör emellertid klart deklarera att denna verksamhet bör få direkt fältanknytning på sätt som antyds i en reservation till . bör också uttala att metodutvecklingsarbetet skall ha sin huvudinriktning mot tung social och socialmedicinsk problematik. Det finns 100 000-tals handikappade här i landet som är arbetslösa och som skulle kunna arbeta om betingelserna för arbete ändrades så att samhällsekonomiska och mänskliga hänsyn fick vara styrande i stället för privatkapitalistiska. Vpk har gång på gång under en följd av år tagit upp det här problemet och visat att inte ens de mest raffinerade rehabiliteringsmetoder eller massiva insatser från de arbetsförmedlande 1978/79: 672 organen kan ge alla dessa människor deras rätt till ett arbete. Vi stöder självfallet förbättrad rehabilitering och arbetsförmedling och tvångsåtgärder mot näringslivet i syfte att anställa fler handikappade, men dessutom fordras det flera jobb. Jobb som kan anpassas efter de anställdas förutsättningar och produktiva förmåga. Vi anser att detta kan åstadkommas genom statlig men också företagsverksamhet. Dessa företag, som bör ägna sig åt produktion av varor och tjänster som täcker angelägna behov inom samhället, bör vara organiserade som huvudföretag med produktionsenheter runt om indelade i regioner. Dels för att sprida verksamheten lokalt, för att de människor som berörs i största möjliga utsträckning skall kunna bo kvar på sina hemorter, dels för att ge så stor flexibilitet som möjligt vid organisering av tillverkningsprocesserna. De bör vara företag som anställer handikappade och icke handikappade på lika villkor och där de anställda ges ett avgörande inflytande över produktionens organisering och inriktning samt vetorätt när det gäller personalpolitik och verksamhetens omfattning. Vpk anser att bör uppdra åt regeringen att med hänsyn till dessa riktlinjer förelägga förslag om hur arbetslösheten bland handikappade skall lösas. I propositionen tas också frågan om bidrag till motorfordon upp. Regeringen föreslår en mycket blygsam höjning, som inte på något sätt är anpassad till de faktiska kostnaderna för att skaffa sig bil. Man vägrar alltjämt att inse vad bilen betyder för den som är handikappad och inte kan använda sig av de synnerligen handikappovänliga kollektiva transportmedel som finns. Det måste klart fastslås att det är en rättighet som bör tillkomma varje medborgare att fritt få röra sig i samhället och ha tillgång till arbete, sociala kontakter, social och kommersiell service och kulturaktiviteter. För många handikappade är bilen inte bara ett transportmedel, den får ersätta benen och i den meningen är den ett tekniskt hjälpmedel. Vpk upprepar därför kravet om att bilen skall betraktas som tekniskt hjälpmedel. Med hänvisning till ovanstående och med godkännande av propositionen 1978/79: 73 i övrigt föreslås 1. att med avståndstagande från regeringens förslag vad gäller målsättning och inskränkningar i rehabiliteringsverksamheten uttalar sig för allas rätt till arbete oberoende av handikapp, 2. att som sin mening uttalar att vid företagsnedläg 1978/79: 672 gelser och driftsinskränkningar där de anställda saknar alternativa möjligheter till arbete på orten, bör företaget övergå i de anställdas ägo och fortsatt produktion säkras genom statliga stödåtgärder, 3. att som sin mening uttalar att begreppet arbetshandikappad bör utmönstras ur arbetsmarknadspolitiken och försöksverksamhet med individuella stödåtgärder utan handikappregistrering igångsätts under kontroll av de fackliga organisationerna i enlighet med vad som anförs i motionen,