mot · G2021887 · 1979-01-23 00:00:00 — av m. fl. om en effektivare forskarutbildning, m. m. Arbetslösheten och de många kriserna i näringslivet härpå ett drastiskt sätt aktualiserat behovet av framförhållning inom teknik och samhällsvetenskap. Det står nu klart att man inte förutsett vidden och djupet av strukturproblemen. Alltför sent har man börjat anpassa näringslivet till de nya förutsättningarna. Innovationer av produkter och produktionsmedel sägs vara basen för ett lands näringsliv. I enlighet med denna uppfattning har stödet till forskning och utveckling stärkts genom tillkomsten av en rad forskningsfonder och forskningsinstitut. Vad som däremot ofta har undgått uppmärksamheten, är att tillämpningen av kunskap, det vardagliga arbetet med att förbättra de existerande näringarna är det viktigaste elementet i förbättringen av levnadsoch arbetstillvaron. Tillämpningen av teknologi och samhällsvetenskap har emellertid sin grund i en utbildning med gedigna teoretiska kunskaper, som i sin tur baseras på grundforskning. På lång sikt spelar alltså undervisning och forskning vid högskolan en avgörande roll för samhällets utveckling. Resultaten har dock inte varit de bästa. Några drag i utvecklingen fick högskolan uppleva en explosion av grundutbildningen. Denna blockerade tyvärr forskarutbildningen för många av högskolans lärare. kom forskning att alltmera inlemmas i de olika departementens och ämbetsverkens direkta ansvarsområden och de större företagen breddade och ökade sina forskningsinsatser. Därjämte tillkom forskningsinstitut inom speciella sektorer. Tre utvecklingsdrag började framträda. För det första har högskolans betydelse i den samlade forskningen minskat. Viss mark har återvunnits genom att specialfonder kunnat utnyttjas. För det andra har sektoruppdelningen av arbetet med forskning och utveckling (FoU) fortsatt genom specialinstitutens tillväxt. Motsatta tendenser är tillkomsten av sekretariatet för framtidsstudier och delegationen för långtidsmotiverad forskning. Det tredje utvecklingsdraget hänger samman med de två föregående. Universiteten och högskolorna är inte på långt när så attraktiva arbetsplatser som de var . Inte heller är högskolan så väl som den borde vara vare sig på utbildnings- eller forskningssidan. Forskarutbildningens effektivitet har alltid varit relativt låg. På grund av det sjunkande antalet forskarstuderande har antalet avlagda forskarexamina minskat med två tredjedelar sedan topparna inträffade läsåren 1970/71 och 1971/72.1 takt med ett minskande antal avlagda examina på den nivå som krävs för tillträde till forskarutbildningen kommer antalet examinerade forskare fortsätta att minska. Problemet har uppmärksammats av universiteten. I en specialundersökning vid som omfattade 74 assistenter/amanuenser och forskningsassistenter vid fyra institutioner visade det sig att ingen hade avlagt doktorsexamen av . Studier som inte leder fram till en examen får absolut inte automatiskt ses som misslyckade. Men i skrämmande många fall är den låga examensfrekvensen en följd av allvarliga brister i forskarutbildningen. En annan sida av problemet är svårigheten att införliva forskningsresultaten i undervisningen. Det är ett faktum som emellertid inte är lätt att belägga med siffror. Genom att inrätta tjänster för enbart forskarutbildningen resp. undervisning inom grundutbildningen samt genom motsvarande anslagsuppdelning har två utbildningskategorier uppstått. Förnyelsen av grundutbildningen genom att nya forskningsrön tillförs äventyras härigenom. Det finns alltså två grundläggande problem att lösa i högskolans verksamhet. Det ena är att effektivisera forskarutbildningen kvalitativt och kvantitativt, det andra att ha en fortlöpande förnyelse av grundutbildningen. Fem vägar till doktorsexamen I högskolans nuvarande tjänsteorganisation finns inte mindre än 40 olika tjänstetyper. De flesta har relativt få företrädare, men en typisk institutionsorganisation är nog så komplicerad. Forskning bedrivs av professorer, docenter, forskarassistenter, forskningsassistenter, doktorander med och utan utbildningsbidrag samt assistenter och amanuenser. Av dessa kategorier kan de fem sistnämnda vara elever i forskarutbildningen. Däri kan extra universitetslektorer och universitetsadjunkter medverka som elever, som de undervisar i grundutbildningen tillsammans med assistenter och amanuenser. Dessutom ingår ofta en eller flera administrativa funktioner i arbetsuppgifterna, såsom prefekt, studierektor, ledamotskap i institutionsstyrelse, tillsättningsberedning, linjenämnd, kursledare, kursamanuens, intendent etc. är det en minoritet av lärare som endast har en eller två funktioner. Sammanfattningsvis måste framhållas att doktorsexamen kan avläggas på fem olika vägar med sinsemellan skilda arbetsvillkor och olika ekonomisk belöning. (Se bifogad tabell.) Fem vägar med olika arbetsvillkor lill doktorsexamen Lön (kr/mån)1 Förordnandetid (år) 2 373-2 671 5 4 746-5 342 3 + 3 Arbetstid (totalt ) kan kombineras i vissa fall Handledningstid (år) Assistent- och amanuenstjänsterna omfattar 1 000 resp. 600 timmars tjänstgöring av högt räknat (ggr ) 1 800 timmars arbetstid . (FUN) föreslog vissa förändringar inom institutionernas tjänsteorganisation. De nuvarande tjänsterna som docent, universitetslektor, lektor i ämnesteori och ämnesmetodik resp. i ämnesmetodik samt i pedagogik ersätts med en ny tjänst som kallas docent. För att öka grundutbildningens anknytning till forskningen föreslogs dels att undervisningsskyldigheten begränsas från 396 per läsår, dels att en del av tjänstgöringsskyldigheten kan fullgöras som forskning. Detta förfarande blir möjligt genom att de nuvarande docenttjänsterna omvandlas till ett forskningsanslag vid resp. fakultet. De nuvarande tjänsterna som forskarassistent bibehålls men förordnandetiden avkortas från sex till . Två motiv anförs. Det ena innebär att genomfört avhandlingsarbete inte innebär tillräcklig grund för beslut om fast anställning för tjänster som kräver pedagogisk meritering. Det andra motivet är att arbetsmarknaden tillförs arbetskraft med forskningserfarenhet. FUN föreslog därtill att professorer och biträdande professorer bildar en enhetlig pro/éssorskategori. Vidare föreslog FUN att för en mindre del av den personal som är sysselsatt med externfmansierad FoU inrättas tjänster som uppdragsforskare. Motivet är att stora delar av den samhällsfinansierade FoU-verksamheten bedrivs inom högskolans ram. FUN:s viktigaste förslag berör utformningen av studiestödet inom forskarutbildningen. Det föreslogs utformat som ett utbildningsbidrag på hel- eller deltid, maximalt motsvarande heltidsstudier. Det skall kunna kombineras med en ny assistenttjänst med halvtidstjänstgöring i form av undervisning, forskning eller allmänt institutionsarbete. Tjänsten skall vara förenad med innehav av utbildningsbidrag. Utbildningsbidrag och tjänst skall innehas under högst . Sedan forskarutbildningsutredningen lade fram sitt betänkande har lärartjänstutredningen (LTU) tillsatts och hunnit med att skicka ut trevare om sina överväganden om en tjänsteorganisation för högskolan. Man föreslår två topptjänster, benämnda professor med särskild inriktning på forskning och forskarutbildning resp. grundläggande utbildning. Motivet för den sistnämnda tjänsten är det dåliga intresset förstudier på den nivå i grundutbildningen som ger behörighet för antagning till forskarutbildningen. Tjänst som docent föreslås ersätta nuvarande universitetslektor och motsvarande. Inte mindre än fyra olika behörighetsgrunder föreslås för denna tjänstetyp. De består av olika kombinationer av vetenskaplig, pedagogisk skicklighet samt yrkesskicklighet. Vidare föreslås lektorstjänster vilka, i motsats till de föregående tjänstetyperna, enbart kräver genomgången allmän utbildningslinje. De avses ersätta nuvarande assistent- och amanuenstjänster. Något förslag om s. k. doktorandtjänster ges ännu ej. Vidare ansluter LTU sig till FUN:s förslag om en rörlig forskningsresurs skapad ur forskningsdelen av docent- och forskarassistenttjänster. De sistnämnda föreslås avskaffade på grund av trygghetsproblemen. Det anses inte vara möjligt att garantera en fortsatt statlig anställning efter förordnandeperiodens utgång. Det finns klara förtjänster med både FUN:s och LTU:s förslag. Gemensamt för dem båda är emellertid att de inte drar de fulla konsekvenserna av de gångna årens erfarenheter. F. n. är alltför många funktioner splittrade på alltför många människor med alltför liten arbetsro. Forskarutbildningen måste rejält effektiviseras och högskolan måste finna väl fungerande former för att fortlöpande överföra forskningsresultat till grundutbildningen. Effektivitet kräver koncentration på arbetsuppgiften under någorlunda trygga arbetsvillkor. Då är att märka att majoriteten av de högskoleanställda inte är ordinarie tjänstemän såsom professorer eller universitetslektorer. Den ena viktiga gruppen är de forskarstuderande, doktoranderna. är assistenter och amanuenser utsatta för starkt socialt tryck när de skall anpassa sig till institutionernas krav, de studerandes krav och sina egna samt handledarens krav på deras forskning. Om assistentens tjänstgöringsskyldighet skulle tas ut som lektorsundervisning skulle den motsvara (vilket delvis förekommer), något som kan jämföras med den fulla lektorstjänstens . Den enkla men kanske obehagliga slutsatsen är att det nästan inte finns någonting i administrationsarbetet. undervisningen eller något annat arbete som utförs inom assistent- och amanuenstjänsterna som de har nytta av i sin forskarutbildning. Det bästa vore därför att avskaffa assistent- och amanuenstjänsterna. Huvuddelen av deras pedagogiska arbetsuppgifter kan övertas av universitetslektorer medan de administrativa uppgifterna kan skötas av biträdespersonal. För doktorandutbildning borde inrättas doktorandtjänster på heltid , utan omförordnande. Det märkliga är att för studerande på grundutbildning har både universitetslärare och myndigheter på alla sätt motarbetat studier i två ämnen , men när det gäller doktorandstudier har man accepterat dubbelarbete. Man skulle kunna tro att en splittrad arbetssituation är en väsentlig del av forskarutbildningen. Det finns ett skäl att ålägga doktorander undervisning. De doktorander som avser att bli universitetslärare har behov av pedagogisk erfarenhet. Doktorandernas medverkan i institutionernas undervisning bör inskränka sig till övningshandledning eller motsvarande på . Den andra viktiga gruppen är forskningsassistenterna, dvs. forskande projektanställd personal. Uppdragsforskningen för forskningsfonder och företag har skapat ett avsevärt antal forskningsassistenter, vilka mestadels är korttidsanställda. De bör få tillsvidareförordnande för att kunna skriva ansökningar om projektmedel utan att inkräkta på pågående projekts ramar. Grupp nummer tre är universitetslektorer och motsvarande typer av lärartjänster med doktorsexamen som kompetenskrav med undervisning på grundutbildningsnivån. Den brist som FUN konstaterar för denna grupp är den bristande forskningsanknytningen. Universitetslektorer bör därför ha möjlighet till egen forskning. Detta kan ordnas om det vid varje vetenskaplig institution finns en utbildningsgrupp och en forskningsgrupp. Ett långsiktigt planerat utbyte kan då ske mellan forskare och lärare. Forskningsassistenterna föreslås tillsvidareförordnande. Universitetslektorerna kan byta tjänster med forskningsassistenterna, vilka då undervisar på grundutbildningen och därvid överför sina och andras forskningsresultat. Av kvalitetsskäl vore det bra om alla lärare på grundutbildningen hade doktorsexamen eller motsvarande kompetens. Tjänsterna som universitetsadjunkter bör efter hand utgå ur tjänsteorganisationen och ersättas med universitetslektorstjänster. Med hänvisning till vad som ovan anförts yrkas att hos regeringen hemställer att motionen överlämnas till utredningen om vissa tjänsteorganisatoriska frågor inom högskolan m. m. () ()