mot · G2022624 · 1979-04-23 00:00:00 — med anledning av propositionen 1978/79:164 om ändring i lagen (1975:1132) om förvärv av hyresfastighet m. m. Lagen om förvärv av hyresfastighet m. m. (tillståndslagen) syftar till att förebygga spekulation i hyresfastigheter och att hindra personer som är olämpliga att förvalta sådana fastigheter från att förvärva dem. Syftet skall uppnås genom en tillståndsprövning. Ett förvärv genom köp, byte eller gåva m. m. blir ogiltigt om förvärvstillstånd inte söks eller om tillstånd vägras. Motsvarande effekter kan under vissa förutsättningar uppnås genom kommunalt förköp. Ingripanden i efterhand kan göras enligt bostadsförvaltningslagen och bostadssaneringslagen. Tillståndslagens avsedda effekt är i första hand beroende av dess tillämplighet och det sakliga innehållet i tillståndsprövningen. Regeringsförslaget tillgodoser det av begärda önskemålet att tillämpningsområdet inte skall vara geografiskt begränsat. Frågan huruvida ett visst förvärv skall prövas skall nu enligt förslaget avgöras av kommunen. Avgörande för kommunens ställningstagande blir i sak ytterst om den i sin bedömning kan anta att hyresnämnden kan ha anledning att vägra tillstånd. Denna kommunens bedömning blir därmed beroende av hur förutsättningarna för tillstånd utformats. I propositionen föreslås den förändringen i lagens 4 § första stycket att tillstånd skall vägras om förvärvaren inte gör sannolikt att förutsättningarna för ett sådant tillstånd föreligger - en skärpning från det nuvarande stadgandets får vägras. Denna ändring förändrar emellertid inte förutsättningarna som sådana för tillstånd. Bostadsministern anmäler endast sin uppfattning att reglerna i denna del bör ses över när ytterligare erfarenheter vunnits av lagens tillämpning. Enligt vår mening har den debatt som förts klart visat på ett behov av att reglerna om förutsättningar för tillstånd möjligt blir allsidigt ytterligare belysta. Redan nu finns tillgång till ett avsevärt material med bl. a. beklämmande erfarenheter av dessa reglers värde när de skall omsättas i konkret handlande. Man kan i detta fall inte värja sig med att hänvisa endast till brister i tillämpningen. Det är de grundläggande reglerna för denna tillämpning som är bristfälliga. Det skall inte förnekas att bedömningen av tillståndsreglernas lämpliga utformning kan innebära svårigheter med hänsyn till att de gäller en lämplighetsprövning i förhand. Tillståndsprövningen är självfallet inte en sorts auktorisation av en viss förvärvare. Regler och ingripanden i efterhand kan inte avstås. En grundläggande utgångspunkt måste emellertid vara att kraven på förvärvarens bevisskyldighet bör skärpas och att den därmed visade sannolika framtida förvaltningen skall bedömas inte mot praxis i en förvärvsverksamhet i vinstsyfte utan mot av samhället uppställda bostadssociala mål. Det är närmast en självklarhet att en förvärvare som i något fall lätt tillstånd på grund av en uppgift om sin avsikt att förvalta bostäderna men som därefter överlåter dem eller överlåter dem i klart spekulativt syfte skall anses diskvalificerad som förvärvare. Exempel på sådana förfaranden har tilldragit sig stor uppmärksamhet. Som ovan angetts är lagens förutsättningar för tillstånd reellt avgörande även för det första steget i handläggningen - kommunens beslut om att påkalla prövning eller inte. Detta steg påverkas emellertid även av kommunens möjligheteratt få ett tillfredsställande bedömningsunderlag. Enligt även bostadsministerns uppfattning (s. 15-16) är det naturligt att kommunen utnyttjar den sakkunskap som finns hos hyresgästerna och deras organisationer och i erforderlig utsträckning samråder med berörd hyresgästorganisation. Mot denna mening som sådan finns ingen erinran. Det får dock noteras att lagen inte innehåller några särskilda regler om kommunens handlande i denna del. Detta handlande förutsätts utgå från kommunernas allmänna skyldighet att beakta bostadsförsörjningssynpunkter. Bostadsministern åberopar här den intressegemenskap som finns mellan kommuner och hyresgästorganisationerna vad gäller boendeförhållandena. Det kan dock inte förbigås att de kommunala besluten i denna del, särskilt med oklara regler om tillämpningsfÖrutsättningarna, kan ge en med hänsyn till det fastlagda syftet med lagstiftningen alltför vid beslutsmarginal. Exempel har getts på att kommunens bedömningar ansetts alltför passiva. Detta är ett tungt vägande skäl för att frågan om rätt för hyresgästorganisation att direkt eller via kommunen påkalla forvärvsprövning övervägs ytterligare. En sådan ordning kräver också obligatorisk underrättelse till hyresgästorganisationen. De här berörda frågorna har också samband med frågan om hur hyresgästsynpunkterna skall beaktas vid förvärvsprövningen. Ytterligare överväganden om förvärvarens bevisskyldighet enligt nya prövningsregler bör förenas med överväganden om att ge hyresgästorganisationens yttrande viss i lagen inskriven presumtionsverkan. Med hänvisning till det anförda föreslår vi att ytterligare överväganden görs om tillståndslagens utformning när det gäller förutsättningarna för förvärv och boendeintressenas genomslag i denna prövning. Det är enligt vår mening viktigt att utredningsarbetet i denna del ingår i samlade åtgärder för att förebygga spekulation i boendet och motverka att hyreshus förvärvas av dem som även på annat sätt inte uppfyller grundläggande bostadspolitiska krav. Överväganden rörande tillståndslagen har sålunda ett direkt samband med bl. a. kommunernas vilja och förutsättningar att utnyttja förköpslagstiftningen. Detta knyter i sin tur an till möjligheter att på något sätt fa en snabb prisprövning efter expropriationsregler när spekulativa moment e. d. oskäligt påverkat överlåtelsesumman. Det har också anknytning till kommunernas möjligheter att fä krediter för dessa förvärv. Dessa sistnämnda frågor torde få behandlas i anslutning till aviserad proposition om förköp och expropriation. Genom den nu framlagda propositionen inskränks ramen förde prövningsfria släktförvärven. Enligt vår mening borde av principiella skäl undantagsregeln endast gälla de rena arvfallen. Förvärv genom testamente borde i samtliga fall vara tillståndspliktiga. Denna fråga bör utredas särskilt, möjligen i anslutning till pågående utredning om tillstånd enligt jordförvärvslagen vid testamentariska förvärv. Det bör redan i detta sammanhang betonas att kraven på en ägare till en hyresfastighet måste ställas mycket högt med hänsyn till att försummelser i förvaltningen direkt och snabbt drabbar de boende. Övervägandena om hävdandet av lagfartsplikten har inte lett till några förslag i detta sammanhang - detta trots bostadsministerns konstaterande att det är ett hyresgästintresse att det inte skall råda någon längre tids ovisshet om aktuella ägarförhållanden. Det bör därtill läggas att lagfartsplikten och inskrivningssystemet i övrigt grundar sig på intresset att göra dessa förhållanden offentliga. Det måste dock anses vara en brist i regeringsbehandlingen att inte frågan om de villkorade förvärven belysts särskilt mot bakgrund av det i fråga om hyresfastigheterna mycket starka klarhets- och offentlighetsintresset. Vi förutsätter att detta skall ske i lämpligt sammanhang. Utgångspunkter har i propositionen tagits i en promemoria, där bland de allmänna påtryckningsmedlen endast tagits upp förutom ogiltighet - förhöjd stämpelskatt vid för sen lagfartsansökan. Enligt vår mening bör de allmänna sanktionerna mot försummelse att söka lagfart snabbt belysas och förslag lämnas till . En möjlig metod som inte belysts är att införa ett påföljdssystem enligt den modell som gäller byggnadslagstiftningen. Ett sådant system skulle kunna utformas så att det ger starkare preventiva effekter och riktar sig även mot de stämpelskattefria förvärven. Vi föreslår att begär snara överväganden och förslag i detta ärende. att som sin mening ger regeringen till känna 1. att ytterligare överväganden bör göras om förutsättningarna för tillstånd till förvärv av hyresfastighet m. m. och om prövningen av sådana frågor samt att förslag i ämnet bör föreläggas , 2. att frågan om tillståndsplikt för förvärv av hyresfastighet m. m. genom testamente bör utredas, 3. att frågan om påföljd vid försummad lagfartsplikt ytterligare bör övervägas i enlighet med vad i motionen anförts.