mot · G202396 · 1979-01-17 00:00:00 — av m. fl. Bostaden - en social rättighet Bostads- och hyrespolitiken utgör en viktig del av den politiska verksamheten, och vpk har därför alltid ägnat den stort utrymme i partiarbetet, i parlamentariskt arbete och utomparlamentarisk kamp. En politik där bostaden är en social rättighet är det grundläggande. Alla människor skall ha tillgång till en tillräckligt stor, modernt utrustad bostad i en bra miljö och till rimliga kostnader. En lönarbetare skall kunna hyra en sådan bostad utan bostadsbidrag. Det måste finnas bestämda målsättningar för hur bostaden skall fungera för - och påverkas av - de boende. Man måste bygga och förändra för gemenskap mellan människorna och inte för isolering. Ingen skall kunna göra vinster på andras behov av att bo. Vinst- och spekulationsintressena måste bort i alla led, alltifrån marken till förvaltningen. En deI av klassamhället Bostadens och bostadspolitikens historia är en del av klassamhällets historia. Den visar på orättvisor och förtryck. Den visar hur kampen växer fram och organiseras. Den visar på misstag och framgångar. Den visar hur statens roll och uppgifter vidgas alltefter kapitalismens utveckling under olika epoker. Från kapitalets synpunkt är bostaden ett medel att berika sig på arbetarklassens bekostnad som den är nödvändig för arbetskraftens förnyelse. I den kapitalistiska ekonomin är bostäder varor. Bostadshus byggs för att säljas med vinst. Priset på bostadshuset bestäms av att olika kapitalintressen skall ha vinst på den färdiga varan - bostaden. Detta ändras inte av statliga ingripanden och planering så länge dessa inte tar itu med de grundläggande orsakerna till missförhållandena på bostadsmarknaden. Det ändras inte heller av ett betydande inslag av allmännyttiga bostadsföretag. Alltjämt är bostadspolitiken underordnad kapitalismens utvecklingslagar. I har statens och kommunernas politiska åtgärder i vad gäller bostadsförsörjningen i huvudsak begränsats till tre led: planering, finansiering och förvaltning. I övriga led - marken, byggandet och materialtillverkningen - har det mesta lämnats fritt för privata vinstintressen. 1 1978/79. upplevde den kapitalistiska ekonomin en högkonjunktur. Detta gällde också i . Höga profiter gav utrymme för investeringar. Arbetsmarknadspolitiken inriktades på att dra arbetskraft till de lönsamma företagen i de expanderande orterna. En kraftig bostadsbrist följde, och det blev nödvändigt för staten att göra stora och snabba satsningar på ett högt bostadsbyggande som kulminerade i det s. k. miljonprogrammet. Detta innebar att en miljon lägenheter skulle byggas . Inom byggbranschen påbörjades en omfattande industrialisering och rationalisering. Det innebar en kraftig monopolisering. Byggföretagen blev genom ägande alltmer sammanflätade med bankintressen, markägare och byggmaterialleverantörer. Byggfirmorna skaffade sig också alltmera mark i anslutning till tätorterna. och medförde den internationella konjunkturnedgången tillsammans med kraftigt höjda produktionskostnader och hyror att lägenheter och hela bostadshus kom att stå tomma, framförallt i tätorternas ytterområden. Den bostadsproduktion som planerats genomfördes inte. Det som ändå byggs är nu främst stora och relativt påkostade enfamiljshus. Den reformistiska bostadspolitiken kunde uppnå vissa framgångar gynnsamma ekonomiska klimat. En höjning av bostadsstandarden och ett högt bostadsbyggande var förenliga med kapitalets expansion. Under nuvarande stagnationsperiod när lönsamheten för det privata kapitalet har minskat och de stora profiterna är hotade, visar sig svagheterna i denna politik särskilt tydligt. Trots ett helt batteri med stödåtgärder har staten således inte upprätthållit bostadsproduktionen och de hyrespolitiska målsättningar som tidigare gällde. Det sociala inslaget i efterkrigstidens bostadspolitik hotar nu att försvinna, med eller utan hjälp av en borgerlig regering. Orsakerna till den bostadspolitiska krisen måste alltså i första hand sökas i den allmänna kapitalistiska krisen. Men även den bostadspolitik som den socialdemokratiska regeringen förde under sina senaste regeringsår - i bästa samförstånd med och - har bidragit till krisen. Det var en för hyresgästerna dålig politik, som sedan ytterligare har försämrats av de borgerliga partierna. Hyrorna stiger i en tidigare oanad takt. Bostadsbrist och arbetslöshet bland byggnadsarbetare ökar. Boendesegregationen förstärks hastigt. Orättvisorna mellan olika boendeformer förvärras. Spekulation och svarthandel med lägenheter och fastigheter florerar. Den öppna bostadsbristen har kommit tillbaka. Särskilt hårt drabbar detta ungdomar, lågavlönade och invandrare, som riskerar att helt stängas ute från bostadsmarknaden. Bostadsmiljöerna i många flerfamiljsområden är fortfarande undermåliga. Många barnfamiljer är trångbodda. Det finns ett stort antal omoderna och halvmoderna lägenheter. Banker och privata byggföretag i form av särskilda småhusföretag har alltmer kommit att överta de samhälleliga organens roll när det gäller bostadsbyggandets inriktning på hustyper, lägenhetsstorlekar, utrustningsstandard och bostädernas fördelning. Det har inneburit att det främst är höginkomsttagarnas behov av värdesäkra penningplaceringar som tillgodoses - inte de stora bostadssociala behoven. 1 linje härmed har många kommunala bostadsförmedlingar skrotats ner. Borgarpartiernas lösning - privatisering Trots det myckna talet om bostaden som en social rättighet har utvecklingen gått åt andra hållet. Bostadskostnaderna stiger i en takt som är helt oacceptabel. Att rätten till en god bostad heter pengar har många smärtsamt fått erfara, och ännu fler får se sina lönehöjningar ätas upp av hyreshöjningar. Borgarna försöker komma förbi problemen med de höga hyrorna och de tilltagande orättvisorna genom åtgärder som innebär ökad satsning på det privata fastighetskapitalet. Privatiseringen av boendet påbörjades redan under den socialdemokratiska regeringens tid, bl. a. genom att man skapade en fri marknad för bostadsrätter och möjligheter till avdragsgilla boendekostnader. Ett utbyggt system med äganderätts- och andelslägenheter samt en avrustning av de allmännyttiga bostadsföretagen ingår som de främsta åtgärderna i en borgerlig bostadspolitik. Det står helt klart att man tänker fortsätta på den inslagna vägen och satsa på ökad privatisering, på ökat småhusbyggande och en bostads- och skattepolitik som gynnar ägare av hus och lägenheter på bekostnad av dem som hyr. Även ledande socialdemokrater har kapitulerat inför det faktum att ägande ger ekonomiska fördelar och makt. Följderna av denna bostadspolitik återverkar på samhällslivet i flera led. Bostadsbidrag - nödvändiga men ingen lösning De ständiga hyreshöjningarna slår hårdast mot dem som har minst bärkraft. är det därför nödvändigt med bostadsbidrag, och de måste förbättras. Hela kostnaden för bostadsstödet till hushållen skall bäras av staten. Ungdomar måste få rätt till bostadsbidrag fr. o. m. Bostadsbidragen till pensionärer måste byggas ut så att de täcker kostnaderna för 2 rum och kök för ensamstående och 3 rum och kök för sammanboende utan barn. Bostadsbidragen är emellertid ingen lösning på de boendes Även bostadsbidragen hamnar till stor del hos banker och hos dem som spekulerar i mark, byggnadsmaterial, byggande och ägande av bostäder. Bostadsbidragen utgör därigenom en slags garanti för hyreshöjningar och fortsatta profiter på boendet. Bostadspolitikens inriktning och innehåll En bostadspolitik med en annan inriktning och med ett annat innehåll än den nuvarande måste genomföras snabbt för att skapa lägre boendekostnader, ökat bostadsbyggande, en snabbare upprustning av äldre hus, bättre boendemiljöer samt för att åstadkomma ett verkligt hyresgästinflytande. En lösning av bostadsfrågan är emellertid inte möjlig annat än i ett socialistiskt samhälle. Kampen för en bättre bostadspolitik - under kapitalistiska förhållanden - måste därför knytas samman med kampen för ett socialistiskt samhälle. De krav som syftar till att göra slut på all spekulation och handel med mark, fastigheter och lägenheter och till att produktion och fördelning av bostäder skall styras av behov blir då speciellt viktiga. Det gäller även kraven på kollektiva boendeformer och de boendes kontroll över sina bostäder och bostadsområden. Bostäder är i dagens underkastade marknadens lagar om tillgång och efterfrågan. Köpkraften, och inte behovet, avgör människors val av bostad. Bostaden är en vara som i princip säljs till högstbjudande. Hyrorna stiger oupphörligt och de lägre inkomsttagarna drabbas hårdast. De som har bankkontakter och pengar att köpa sin bostad flyttar från områden med höga hyror, torftig miljö och maktlöshet för hyresgästerna. Följden har blivit en klar skärpning av klassuppdelningen mellan olika bostadsområden. Bostadsproduktionen inriktas alltmer på småhus med en starkt ökande bostadsbrist som följd. Situationen är inte ny. 1 mer än två decennier efter var bostadsbristen det akuta problemet, till största delen som en följd av kapitalkoncentrationen och folkomflyttningarna. Genom ett successivt slopande av hyresregleringen och genom statliga och kommunala subventioner gjordes bostadsmarknaden åter tillräckligt attraktiv för de privata kapital intressena. Kapital tillfördes, bostadsbyggandet sköt fart och inom ramen för det s. k. miljonprogrammet (en miljon nybyggda lägenheter ) kortades bostadsköerna. och började den internationella konjunkturnedgången med ökad arbetslöshet och kraftig inflation att göra sig gällande även i . Industrins utbyggnad stannade av, folkomflyttningar och invandring avtog och nybyggda lägenheter samt hela bostadshus stod utan hyresgäster. Produktionskostnader och hyror steg kraftigt och ökade ytterligare uthyrningssvårigheterna. Men detta överskott var delvis skenbart. Sanningen bakom överskottet var den att människor inte haft råd att flytta till de nybyggda lägenheterna utan tvingats bo kvar i mindre och billigare lägenheter. På detta vis har det funnits en dold bostadsbrist med trångboddhet och lägre standard som kännetecken. har hyran fortsatt att skjuta i höjden och t. o. m. ökat snabbare än den kraftiga allmänna inflationen. ökade konsumentprisindex , medan den genomsnittliga årshyran för en hyreslägenhet ökade . Bilden av bostadsmarknaden visar emellertid att problemet med tomma lägenheter så gott som försvunnit i de allra flesta kommuner. Har detta skett som en följd av hyressänkningar? Nej, den kapitalistiska bostadsmarknaden har fungerat som alla marknader - genom att minska tillförseln av varor håller man uppe priserna. byggs färre lägenheter, den öppna bostadsbristen är tillbaka som hyran höjs mer . Bostadsbyggandet har sjunkit till samma nivå som efter - det byggs omkring 50 000 lägenheter . skjuter många kommuner utbyggnaden av daghem och annan samhällsservice . Kapitalismens planlöshet understryks av att arbetslösheten bland byggnadsarbetarna växer. Antalet byggnadsarbetare anställda för att bygga bostadshus har sjunkit från ca 50 1970 till 25 1978. Byggsektorn har en central roll inte bara när det gäller att bygga bort sociala brister utan också i kampen mot arbetslösheten. Ett ökat byggade skapar jobb inte enbart för byggnadsarbetare. Det påverkar också direkt en rad andra branscher-cement-, trä-, järn-, stål-, jord-, , kemisk-teknisk- verkstadsoch sanitetsvaruindustrin. Också transportsektorn och branscher som ger tjänster åt byggandet påverkas. Byggbranschen är jämfört med andra industrigrenar föga importberoende, vilket gör att varje investering ger förhållandevis mycket arbete inom landet. Bostadsbyggandet inriktas alltmer på småhus. Av omkring 110 000 byggda lägenheter låg eller 75 000 lägenheter i flerbostadshus. byggdes 55 000 lägenheter, varav eller 14 000 lägenheter låg i flerbostadshus. Antalet nybyggda småhus har hållit sig mellan 35 000 och 45 000 , men andelen småhus har ökat till 75 96. Dagens snedvridna bostadsbyggande innebär att det blir allt svårare för dem som måste hyra sin bostad, medan valmöjligheterna ökar för dem som kan köpa sin bostad. Detta gäller inte bara nyproduktionen. Även i bostadsbeståndet i övrigt sker en förändring som gynnar dem som kan köpahyreshus omvandlas till privata bostadsrätter och andelslägenheter. Mängden hyreslägenheter minskar därmed ytterligare. Denna utveckling kommer att förstärkas om de borgerliga partierna fullföljer sina förslag att ytterligare underlätta överförande av hyreslägenheter till bostadsrätter och andelslägenheter. Bostadsbyggandet styrs av bank-, bygg- och fastighetskapitalet. Detta gynnar småhusbyggandet. De allmännyttiga bostadsföretagen har hamnat i ett allt sämre läge och hotas nu på många håll av nedrustning och försäljning. Kommunernas markpolitik är passiv. Planberedskapen är ofta dålig. Bostadsbrist - för vem? Bostadsbristen är en klassfråga i ett samhälle där köpkraften och inte människornas behov bestämmer var och hur vi bor. De som framför allt drabbas av bostadsbristen i är de ungdomar som skall flytta hemifrån. Ofta gäller det de ungdomar som är arbetslösa. Men inte bara unga lönarbetare behöver nya bostäder. Många gamla människor bor dåligt. beräknas fortfarande 100 000 pensionärer bo i omoderna och halvmoderna lägenheter. Av dessa tvingas åtskilliga bosätta sig på institutioner - pensionärshem, långvårdsavdelningar - på grund av svårtillgängliga och svåranvändbara bostäder. Köerna till för pensionärer är långa. Trångboddheten är en form av bostadsbrist och är långtifrån avskaffad. var fortfarande en kvarts miljon hushåll trångbodda enligt högst två boende per rum, kök och vardagsrum oräknade. (Det innebär t. ex. 3 rum och kök för en familj med två vuxna och två barn.) Detta gäller framför allt lågavlönade barnfamiljer, som inte har råd att flytta till vare sig småhus eller någon av de fåtaliga stora hyreslägenheter som byggs . Också en stor mängd ensamstående är i realiteten trångbodda, eftersom de inte har något separat sovrum. Detta långas inte upp av statistiken, men är ändå verklighet för många. Och ännu är det långt kvar till det mål som den statliga boendeutredningen formulerade , att varje barn skall ha ett eget rum. Trångboddhetsstatistiken visar bara en sida av verkligheten. Till bilden hör också att många välbärgade småhushåll har lagt beslag på mycket stora bostäder. Med en fördelning av bostadsutrymmet efter behov skulle en stor del av trångboddheten vara avskaffad. För dem som söker andra boendeformer än de traditionella - kollektivhus eller stora lägenheter för mindre boendekollektiv - saknas också bostäder. Tendensen i byggandet är ju rakt motsatt: för privatisering och mot kollektiva boendeformer. I kravet på att bostaden skall vara en social rättighet ligger också krav på en rättvis fördelning av bostäderna. Detta förutsätter bl. a. en bostadsförmedling i samhällets regi. Bostadsförmedlingen skall vara obligatorisk i så måtto att alla lediga lägenheter skall lämnas dit och att fastighetsägarna skall vara skyldiga att ta emot den som bostadsförmedlingen anvisar. bostadsförmedling är nödvändig för att motverka att hyresrätten säljs på en svart marknad, liksom för att hindra spekulationshandeln med bostadslägenheter. måste dock hyresgästernas bytesrätt försvaras och förstärkas. Ekonomisk rättvisa mellan olika boendeformer Orättvisorna i boendekostnad mellan dem som äger sin bostad och dem som hyr har blivit alltmer uppenbara och oacceptabla. Kostnaden för likvärdiga bostäder kan skilja enbart därför att den som äger sin bostad har rätt att dra av räntorna på sin privata inkomst. Orättvisorna måste bort. Likvärdiga bostäder skall kosta lika mycket oberoende av om de upplåts med hyresrätt eller äganderätt. Den första och viktigaste åtgärden mot orättvisorna är att förbilliga hyreshusboendet. Men även andra åtgärder måste till. Det är framför allt höginkomsttagare som gynnas av skattereglerna. En låginkomsttagare får i stort sett samma höga boendekostnader i ett nybyggt hus oberoende av om han hyr eller äger. Den övervägande delen av småhusen är måttligt stora och bebos av låg- och medelinkomsttagare. Nästan hälften av alla småhus är vidare byggda , och många av dessa har låga lån och räntekostnader. Större delen av skattesubventionerna till småhusboende går således till höginkomsttagare med stora villor och stora lån. Skattelagstiftningen måste ändras så att fastighetsskatten på dyra hus höjs avsevärt (intäktsschablonen), så att ränteavdragen maximeras och sker på skatt i stället för på inkomst och med viss procentuell del av beloppet. (På så sätt gynnas inte höginkomsttagare med hög marginalskatt.) Småhusägarna har särskilt gynnats av den kraftiga värdestegringen på småhus. var den genomsnittliga värdestegringen för ägda småhus i landet ca . Denna värdestegring kan småhusägaren tillgodogöra sig vid en försäljning eller genom att ta nya lån i fastigheten för att köpa segelbåt, fritidshus eller annat. Värdestegringen är naturligtvis inte jämnt fördelad över alla småhus. Den gäller framför allt hus i de större städernas närhet. Det är inte bara småhusägarna som gynnas av ränteavdrag och värdestegring. Byggmästare, banker och mäklare utnyttjar situationen för att pressa upp priserna. Häri ligger en del av förklaringen till byggbranschens stora intresse för småhusbyggandet. Beskattningen på vinsten vid försäljning av småhus - den s. k. realisationsvinsten - måste skärpas och vinstema på försäljningen dras in till samhället. De gynnsamma skatte- och lånevillkoren har drivit fram ett omfattande småhusbyggande med allt större och dyrare hus. Men det mark- och energikrävande småhusbyggandet bör hållas nere - speciellt i storstadsregionerna och i de expanderande tätorterna. Detta är ytterligare ett skäl till att minska subventionerna till småhusen och öka beskattningen. Dessutom bör statliga lån till småhus bara lämnas i de fall småhusbyggande är den lämpligaste formen att klara bostadsförsörjningen. Småhus är i allra högsta grad en vara vars pris bestäms på den öppna marknaden. För många blir småhuset en kapitalplacering. vid småhusförsäljningar samt priskontroll vid alla överlåtelser måste införas. Även bostadsrättslägenheter är föremål för kapitalplacering och spekulation - framför allt i storstadsregionerna. Efter det att priskontrollen på överlåtelsesummorna släpptes 1968 har priserna för attraktiva bostadsrättslägenheter stigit långt utöver vad normala familjer kan betala. Dessa lägenheter har kommit att övertas av välbärgade grupper, som därigenom kan köpa sig låga boendekostnader, möjligheter till värdestegringsvinster, inflytande och i vissa avseenden god bostadsmiljö. Särskilt i samband med ombyggnad av äldre fastigheter har det blivit allt vanligare att hyresgästerna erbjuds att köpa lägenheterna i form av bostadsrätter eller andelar och ofta på så sätt att fastighetslånen (helt eller delvis) delas mellan bostadsrätts- resp. andelsinnehavarna. Syftet är att dessa skall kunna dra av räntekostnaderna på sina privata inkomster - på samma sätt som småhusägarna. Systemet har fått namnet strimlade lån. Maximala skattevinster blir det i hus som ägs av ett handelsbolag efter en ombyggnad. Då blir nämligen också en stor del av ombyggnadskostnaderna avdragsgill vid deklarationen. Systemet med "strimlade lån riktar sig, precis som de attraktiva bostadsrätterna, till välbärgade grupper, som dels kan betala de höga kontantinsatserna, dels har så höga inkomster att ränteavdragen blir betydelsefulla. Nackdelarna med denna utveckling är uppenbara. Attraktiva hyreslägenheter omvandlas till ägandeformen - utom räckhåll för vanliga hushåll. Metoden med strimlade lån tillämpas vidare i de fall boendekostnaderna (på grund av höga ombyggnads- eller fastighetspriser) trissats upp så högt att de kan tas ut i form av vanliga hyror. Systemet har därför den effekten att det driver upp fastighetspriserna i allmänhet och därmed även hyrorna i hela fastighetsbeståndet. Bostadsbebyggelsen och bostadsområdena representerar ett stort samhälleligt värde. Det arbete som där finns nedlagt måste förvaltas och användas på ett för folkflertalet riktigt och rättvist sätt. Arbetsresultatet måste återföras till dem som har skapat det - lönarbetarna och folkets flertal. för kravet om överförande av mark och hyreshus i ägo. Först därigenom skapas fullt ut förutsättningarna för en utformning av bostadsmiljön som tillgodoser grundläggande sociala och kulturella behov för de boende. Lägenheten har stadigt förbättrats. De lägenheter som byggts under 1960och 1970-talen har en hög standard - ett resultat av en långvarig och målmedveten kamp från arbetarrörelsens sida. Dock används alltför mycket material och utrustning av låg kvalitet och kort livslängd. är nästan 400 000 lägenheter omoderna eller halvmoderna. Upprustningen av de omoderna eller bristfälliga husen måste genomföras i högre takt än . Men den måste ske planmässigt i samarbete med de boende. De kollektiva delarna och den yttre miljön Bostadsmiljön utanför lägenheten - de gemensamma lokalerna, servicen och den yttre miljön - är försummad. Det gäller i stort sett all bostadsbebyggelse. Bostäderna och bostadsmiljön är utformade för kärnfamiljen. Men antalet enpersonshushåll ökar kraftigt. Handikappade personer och många äldre har svårt att klara sig isolerade i en vanlig lägenhet. Även för kärnfamiljen leder bostadsformen ofta till isolering. Allt fler kvinnor med småbarn förvärvsarbetar. Behovet är stort av boendeformer som aktiverar, som underlättar och förenklar hushållsarbetet, ger möjlighet till kontakt mellan olika hushåll, ger barnen tillsyn och omvårdnad i bostadens närhet. Vilka alternativ finns då för dem som vill bo mer kollektivt? Det enda som skapas är särlösningar för vissa grupper, t. ex. gamla eller handikappade personer, lösningar som ytterligare bidrar till ett segregerat boende. Men kampen för en bättre kollektiv miljö och för mer kollektiva boendeformer har börjat på flera håll. Aktionsgrupper arbetar för att få till stånd kollektivhus, dvs. lägenheter med tillgång till gemensam matsal, vissa fritidslokaler och barnstuga. Det finns också ett betydande antal människor som vill bo i storfamilj. För dessa saknas lämpliga bostäder. De här kraven gäller inte bara nyproduktionen. Även i äldre områden finns förutsättningar för kollektiva boendeformer som måste tillvaratas. De stora bristerna i den kollektiva miljön förhindrar eller försvårar gemensamma aktiviteter och gemensamt arbete - de bidrar till isolering och främlingskap. Bristerna varierar mellan olika områden och det finns stora skillnader i kvalitet. 1* 1978/79. Den äldre flerbostadshusbebyggelsen har ofta många kvaliteter som måste tillvaratas och utvecklas. I innerstadskvarteren t. ex.: korta avstånd till arbete och kulturliv, ett rikt socialt kontaktnät, innehållsrik och varierad miljö, närhet till butiker för dagligvaror. Miljön är dock dålig i andra avseenden: hård trafik, buller och avgaser. Bilparkeringar lägger beslag på de användbara ytorna. finns inga gemensamma lokaler. Även bostadskomplement som tvättstugor saknas i regel. Bristen på barnstugor är stor. Gårdsutrymmena är ofta oplanerade och svåranvändbara, bl. a. på grund av ägosplittringen. Lägenheterna är till största delen små och haren låg standard. Hissar saknas, och både lägenheter och yttre miljö är svårtillgängliga för äldre och rörelsehindrade personer. Underhållet är ofta dåligt. Dessa brister måste undanröjas, bl. a. genom att i planering och lånebestämmelser större hänsyn tas så att förbättringar kan genomföras. Huvuddelen av husen ägs av privatpersoner eller privata företag, vilket omöjliggör en planmässig sanering och en sanering på de boendes villkor. De boende skärper sin kamp för bättre boendeförhållanden. Detta sker i kontaktkommittéer, hyresgästavdelningar och aktionsgrupper. Så som saneringsverksamheten bedrivs av kommunerna innebär den ett hot mot hyresgästerna.