mot · G202854 · 1979-01-23 00:00:00 — av m. fl. om översyn av ansvaret för funktionärer i offentlig verksamhet En av och regeringens viktigaste uppgifter är att värna om det svenska rättssamhället, byggt på västerländska rättstraditioner. Det sker genom goda lagar som skyddar den enskilda människan mot övergrepp av olika slag. Lagarna måste t. ex. vara förankrade i medborgarnas rättsmedvetande, de måste vara begripliga för var och en, de får inte finnas i sådan mångfald att den enskilde saknar möjlighet att överblicka och känna till de olika påbud som ställs upp, de får inte vara så löst formulerade att svårigheter uppstår att tolka dem när de skall tillämpas på konkreta fall, de måste ge möjlighet för den enskilde att förutse konsekvenserna av en rättshandling. Lika viktigt, som en hög standard på de olika lagarna är, är att samhället har kvalificerade funktionärer i den offentliga verksamheten. De personer som på olika sätt skall utöva statens och i viss mån kommunernas verksamhet i t. ex. domstolar, ämbetsverk och förvaltningar har ett stort ansvar gentemot de enskilda människor, vilkas angelägenheter de i sitt dagliga arbete handlägger. På dessa tjänstemän ställer samhället stora anspråk. Exempel på sådana anspråk är ansvar, kunnande, medmänsklighet, omdöme, oväld, rättrådighet, saklighet och självständighet. Om ett samhälle saknar en kår av goda funktionärer i den offentliga verksamheten hjälper inte aldrig så goda och förnuftiga lagar. Bra lagverk kan förstöras med en dålig hantering. Däremot kan dåliga lagar i praktiken bli mindre dåliga genom en förnuftig tillämpning. Dess bättre har vårt land ansetts ha en väl kvalificerad offentlig funktionärskår. Det är en uppfattning som har fog för sig även . Det är viktigt för samhällets funktion att också de som är anställda i privat tjänst fyller erforderliga krav i olika slag av verksamheter, men eftersom den offentliga verksamheten så ofta innebär myndighetsutövning gentemot enskilda medborgare måste speciella krav ställas på dess utövare. Dessa speciella krav har medfört att ett särskilt ansvar varit förenat med innehav av åtskilliga offentliga tjänster. Detta ansvar det s. k. ämbetsansvaret, innebar att i upptogs särskilda bestämmelser om ansvar för gärningar som var straffbara endast om de begicks av vissa offentliga funktionärer. Dessa gärningar var tjänstemissbruk, tagande av muta eller otillbörlig belöning, brott mot tystnadsplikt och tjänstefel. Bakgrunden till denna speciella form av ansvar var givetvis samhällsmedlemmarnas starka intresse av att de offentliga funktionerna utan ovidkommande hänsyn fullgjordes på ett riktigt sätt och att t. ex. domare och förvaltningstjänstemän var självständiga och oväldiga i sitt handlande. ersattes ämbetsansvaret med ett nytt ansvarssystem, sorn nära ansluter till den ordning som redan tidigare gällt på den privata arbetsmarknaden. Det innebar att straffbestämmelserna om ämbetsbrott, t. ex. tjänstefel, avskaffades. Dessa har ersatts av ett disciplinärt ansvar enligt regler i lagen om offentlig anställning. Arbetsmarknadens parter har getts möjlighet att förhandla om utformningen av de offentliga funktionärernas ansvar. Frågan om sådant ansvar kan i olika fall komma att bedömas av vederbörande arbetsgivare, statens ansvarsnämnd eller arbetsdomstolen. Det gavs i huvudsak tre skäl för beslutet om upphävande av ämbetsansvaret, nämligen att avsevärt inskränka det straffbara området för de offentliga funktionärerna, att på ett mer rationellt sätt bestämma den personkrets som skulle vara underkastad straffansvar samt att åstadkomma ett närmande mellan den offentliga och den privata arbetsmarknadens sanktionssystem. De två första skälen kan enligt vår mening ha visst fog för sig. Formellt sett var minsta felaktighet som begicks i den offentliga tjänsteutövningen ett tjänstefel och skulle beivras även om så i praktiken inte skedde. Gränsdragningen mellan dem som var underkastade ämbetsansvaret och dem som inte var det hade också blivit mindre konsekvent. Dessa två otympligheter som vidlät det äldre systemet skulle dock lätt kunna undvikas om man åter införde någon form av speciellt ansvar för offentliga funktionärer. Vi anser nämligen att detta nu bör övervägas. Följande skäl talar nämligen för detta: Offentlig verksamhet har i många fall en helt annan karaktär än vad som gäller inom den privata sektorn. Inom den enskilda sektorn drabbar fel och försummelser av den anställde i hög grad arbetsgivaren. Inom den offentliga sektorn kan det i minst lika hög grad vara allmänheten som drabbas. Allmänhetens intresse av ett korrekt handhavande av den offentliga verksamheten kan med nuvarande system komma att tillmätas mindre vikt. Även allvarliga fel i tjänsten kan betraktas som avtalsbrott, som i första hand berör parterna på arbetsmarknaden men inte allmänheten. Det skydd allmänheten har rätt påfordra genom att offentlig tjänsteutövning bedrivs korrekt skulle förstärkas om någon form av offentligt ansvar införs. Att allmänheten kan ha ett intresse av att även privat verksamhet bedrivs korrekt minskar på intet sätt behovet av regler som garanterar det korrekta handhavandet av den offentliga verksamheten. Det bör dessutom påpekas att för vissa yrkesgrupper, t. ex. medicinalpersonal som i sin yrkesutövning står under inseende, alltjämt finns särskilda regler med starkt offentligrättsligt inslag. gällande system kan dessutom vara mindre väl lämpat för den offentlige funktionär, beträffande vilken det görs gällande att han gjort sig skyldig till fel eller försummelse i tjänsten. Han kan nämligen först efter överklagande av beslut om disciplinpåföljd eller eventuellt avskedande få frågan prövad av domstol. Det måste också anses mindre lämpligt att ett organ som är partssammansatt avgör frågor av denna karaktär. JO har såsom ombudsman bl. a. till uppgift att se till att den offentliga myndighetsutövningen bedrivs på ett korrekt sätt. JO:s möjligheter att i allmänhetens intresse effektivt ingripa mot fel och försummelse torde väsentligt ha minskat efter ämbetsansvarets avskaffande. Även om JO:s möjlighet att åtala offentliga funktionärer för fel och försummelser endast används i ett förhållandevis litet antal fall, var den en del i systemet att upprätthålla en korrekt myndighetsutövning. Det kan vidare i vissa fall vara bättre för en tjänsteman, mot vilken JO riktar anklagelser om begånget fel, att bli åtalad än att inte bli det, eftersom han då kan försvara sig. Det saknar han reell möjlighet till när JO endast genom ett uttalande riktar kritik mot visst handlande. Vi anser mot bakgrund av vad vi anfört att systemet om ansvar för funktionärer i offentlig verksamhet nu bör överses i syfte att åstadkomma ett bättre rättsskydd för allmänheten gentemot fel och försummelser vid myndighetsutövning. Åberopande det anförda hemställs att som sin mening ger regeringen till känna att systemet om ansvar för funktionärer i offentlig verksamhet bör bli föremål för översyn. () () () G. () H. () ()