mot · G2021108 · 1979-01-25 00:00:00 — Med de ekonomiska ramar som socialdemokraterna förordar förefaller det sannolikt att det inte kommer att bli möjligt att ombeväpna mer än ca hälften av det oroväckande låga antalet attackdivisioner. Det svenska flygvapnet, och därmed en mycket väsentlig del i hela vårt totalförsvar, kommer med en sådan politik att förlora en stor del av sin trovärdighet. För att genomföra är det nödvändigt att höja försvarsramarna för att finansiera utvecklingen av flygplanet. Detta är en tillfällig och begränsad höjning som senare kommer att möjliggöra sänkta ramar på grund av de besparingar i fråga om drift- och underhållskostnader som B3LA-systemet möjliggör, och den innebär därför såväl god försvarsekonomi som god samhällsekonomi. Moderata samlingspartiet anser att en sådan justering av anslagen vore väl motiverad. På initiativ av trepartiregeringen har också studerats möjligheten att få fram ett lätt attackflygplan som i stort uppfyller de krav som ställs på B3LA-systemet, men som fordrar en mindre justering av försvarsramarna . Ett sådant alternativ benämnt SK38/A38 har presenterats, och håller f. n. på att utvärderas av överbefälhavaren. I förhållande till B3LA innebär det bl. a. att planet inte kan tillföras krigsorganisationen förrän något senare än vad som vore önskvärt. Det torde stå klart, att B3LA är att föredra framför såväl A20 som SK38/A38. I ett val mellan A20 och SK38/A38 innebär dock det senare projektet att flertalet av de operativa och ekonomiska fördelar som B3LA innebär kan uppnås och är därför att föredra framför A20. Skulle regeringen fatta beslut om att avbryta ansträngningarna att utveckla ett svenskt lätt attack- och skolflygplan, för att i stället satsa på som huvudbeväpning för vårt flygvapen under resten av detta och av nästa sekel, så innebär detta också att man lägger ner svensk flygindustri. En civil flygindustri är inte möjlig utan militär produktion, och sådan är inte möjlig mer än under ett kortare övergångsskede utan stöd av en egen utvecklingsverksamhet. Beslutet i attackflygplanfrågan blir därmed ett av de viktigaste såväl försvars- som näringspolitiska beslut som fattats i vårt land på mycket Ett beslut att lägga ner den svenska flygplansutvecklingen innebär en allvarlig försvagning av vårt försvar i dess helhet och en förlust av en av de teknologiskt mest avancerade delarna av vårt näringsliv. Marinen har som försvarsgren drabbats av de kraftigaste reduceringarna i förhållande till den planerade materielanskaffningen. Den pågående leveransen av robotbestyckade kanonbåtar utgör ett värdefullt tillskott, men det är angeläget att de , typ , som ingår i ytattackflottiljerna tillförs robotar med god räckvidd. Trepartiregeringen anmälde i proposition 1977/78: 95 att anskaffning av sjömålsrobot inte lämpligen kunde samordnas med flygvapnets anskaffning av liknande robot, då den senare anskaffningen inte är inplanerad förrän . Avsikten var att lägga ut marinens beställning . Regeringen har uppskjutit avgörandet för att undersöka möjligheten att ta fram ett svenskt sjömålsrobotsystem. Även om svensk tillverkning är att föredra ur allmänna synpunkter, är det osäkert om prestanda och tidplaner kan uppfyllas. För trovärdigheten av vår förmåga att avvärja anfall över havet är det nödvändigt att våra ytattackförbands beväpning med robotar inte försenas. Denna brist är den kanske svagaste länken i hela det militära försvaret. För att upprätthålla en god värnkraft inom landet är det av avgörande vikt att ha tillgång till en inhemsk kapacitet för tillverkning av vapensystem, anpassade till svenska krav och svenska förhållanden. Det goda anseende svenskt totalförsvar åtnjuter utanför landets gränser beror i inte ringa grad på just vår förmåga att inom landet konstruera och producera moderna vapensystem. Det torde inte heller kunna bestridas att en av förutsättningarna för vår alliansfrihet är att vi inte i alltför stor utsträckning gör oss beroende av utlandet just i fråga om försvarsmateriel. Även samhällsekonomiska skäl talar för att upprätthålla svensk försvarsindustri på så hög nivå som möjligt. Det svenska civilförsvaret är, bedömt utifrån internationella jämförelser, väl utbyggt. Med de krav som ställs att skydda befolkningen och rädda liv finns dock stora brister. Den allvarligaste bristen är avsaknaden av skyddsrum i tillräcklig omfattning i de större städerna. Det kommer av rent tekniska och byggnadsekonomiska skäl att ta att bygga ut antalet skyddsrumsplatser. Det är enligt vår mening nödvän 1978/79: 1108 digt att under kommande planeringsperioder avdela tillräckliga resurser för detta område. Det ekonomiska försvaret får ökad betydelse i takt med att landets utlandsberoende ökas på flera sektorer genom omstruktureringen av svenskt näringsliv. Lagringen av strategiskt viktiga varor torde vara ganska väl tillgodosedd. En tilltagande svaghet i vår beredskap är den koncentration till färre företag inom olika branscher, som äger rum på grund av den allmänna ekonomiska utvecklingen. Detta kan komma att innebära svårigheter för försörjningen av landet i händelse av krig. Det psykologiska försvaret är för sin effekt beroende av den information som under fred når ut till medborgarna. Gjorda undersökningar visar en sjunkande försvarsvilja hos det svenska folket . Nedgången är inte av sådan storlek att den är alarmerande. Beklagligtvis är den bristande förståelsen för nödvändigheten av ett svenskt försvar mest utbredd i de yngre åldersgrupperna. Det torde vara helt klart att skolans undervisning om svenskt totalförsvar är otillfredsställande. Enligt moderata samlingspartiets mening är det samhällets plikt att informera alla medborgare om de krigsförhållanden som de kan drabbas av. Att i skolan undervisa om försvaret är lika viktigt som om andra samhällssektorer. I detta sammanhang är det angeläget med vidareutbildning i försvarsfrågor av lärare i samhällskunskap. Undersökningar visar att bristen på försvarskunskap hos dessa lärare är stor och att det finns ett stort intresse för utbildning. Det är därför önskvärt att i samverkan mellan totalförsvarets myndigheter och skolmyndigheterna starta ett system med fast kursverksamhet för lärare. Det bedömer vi som en av de mest angelägna åtgärderna för att öka insikten bland de svenska medborgarna om nödvändigheten av det svenska totalförsvaret. Även radio och TV:s roll är av stor betydelse i detta sammanhang. Personalproblemen är inom försvarssektorn mera komplicerade än på andra områden inom den statliga verksamheten. Detta har sin orsak i att fattat beslut om personalminskningsmål för att den vägen frigöra ekonomiska resurser inom försvarsramen. En annan förklaring är stora personalvakanser på vissa områden. Detta har resulterat i att arbetsmiljön på de arbetsplatser som har otillräcklig personal blivit mycket pressande. I sin tur påverkar detta utbildningen och av de redogörelser som försvarsgrenscheferna avlämnat framgår att det föreligger brister som påverkar krigsförbandens kvalitet. En publicerad utredning om officerarnas arbetssituation visar 1978/79: 1108 att det blir allt vanligare att befälet lämnar militäryrket. En av orsakerna härtill är det flyttningstvång som karriären bygger på. Moderata samlingspartiet anser att en förbättrad personalpolitik är angelägen och betydelsefull för utbildningsresultat och försvarsvilja. kan man räkna med att det nya befälssystemet skall ge en bättre och jämnare rekrytering till befälskåren. Men innan den nya ordningen fått genomslag är det viktigt att man tar till vara möjligheterna att i så stor utsträckning som möjligt föra över militär personal från centrala och regionala staber och förvaltningar till utbildningen på förbanden. Kvinnors möjligheter att få anställning i försvaret bör öka. Inom åtskilliga områden har kvinnor lika goda förutsättningar som män att fullgöra militära uppgifter. De frivilliga organisationerna på totalförsvarets område fyller en utomordentligt viktig funktion. Genom att de når alla folkgrupper är de en värdefull förbindelsekanal mellan totalförsvaret och det civila samhället. Genom att frivilligorganisationerna utbildar frivilliga till befattningar i krigsorganisationen utför de en verksamhet, som i annat fall till avsevärt större kostnader finge utföras av statliga organ. Genom den idealitet dessa organisationers medlemmar visar, då de ofta med personliga uppoffringar utbildar sig och andra för att göra insatser för landets försvar, utgör frivilligförsvaret det kanske bästa uttrycket för det svenska folkets vilja att slå vakt om landets frihet och oberoende. Det är därför viktigt att frivilligförsvaret har en prioriterad ställning när det gäller ekonomiskt stöd. Tillsammans med hemvärnet bidrar de frivilliga försvarsorganisationerna till svensk försvarsförmåga på ett sätt som det är svårt att ersätta. Moderata samlingspartiet vill slutligen betona vikten av att också i fortsättningen bygger sin säkerhetspolitik på ett starkt totalförsvar. Den mest betydelsefulla länken i detta totalförsvar är det militära försvaret. Detta utgör en nödvändig förutsättning för att vi med trovärdighet kan fullfölja den av alla omfattade utrikespolitiken. De strukturförändringar som kommer att ske på försvarets område måste inriktas på att göra användningen av de tilldelade resurserna effektivare. Styrkan i det svenska försvaret avgör vi själva, men bedömningen görs av andra länder. Vår roll som en stabiliserande militär faktor i norra ställer krav på uppoffringar av såväl ekonomisk som personlig art på svenska medborgare. att det svenska försvaret skall byggas på allmän värnplikt, 1978/79: 1108 att en ytterligare differentiering inom denna ram skall prövas, att planeringen för det framtida försvarets struktur och omfattning inriktas och planeras efter de hotbilder som anges i motionen, att ett nytt lätt attackflygplanssystem utvecklas och tillverkas inom landet, att insatserna för försvarsinformation ökas. Vardagen präglas för stora delar av jordens befolkning av kampen för den dagliga överlevnaden. Över en miljard människor saknar tillgång till rent dricksvatten och elementär hälsovård. Hundratals miljoner svälter och är utan arbete trots att de är arbetsföra. Många kan varken läsa eller skriva. Trots en dyster verklighet för ett stort antal människor uppvisar många både viktiga och imponerande framsteg. Satsningen på utbildning har givit resultat. kan över hälften av världens vuxna befolkning läsa mot endast en tredjedel . Medellivs-* längden har ökat, och de höga födelsetalen är i sjunkande. Kampen mot allvarliga smittsamma sjukdomar har varit framgångsrik. Många har blivit framgångsrika producenter och exportörer av industriprodukter och därigenom nått en snabb ekonomisk tillväxt. De utgör därmed hoppfulla exempel för framtiden. öppnar sig nya marknader för industriländerna. Svårigheterna för de flesta är dock uppenbara. Befolkningsökningen är tillsammans med livsmedelskrisen de mest påträngande problemen för många u-landsregeringar. Den ekonomiska kris som drabbat i-länderna har medfört att situationen för de flesta ytterligare försämrats. Klyftan mellan fattiga och rika länder har vidgats. Skevheten i fördelningen av världens resurser kan illustreras av att de tre fattigaste länderna i världen, som har nästan en tredjedel av jordens invånare, står för av det samlade produktionsresultatet. Tre femtedelar av världens befolkning svarar för sammanlagt av världsproduktionen av varor och tjänster. En tiondel av jordens befolkning, som bor i de 19 rikaste länderna, svarar å andra sidan för nästan hälften av världsproduktionen. Om man betraktar den snabba befolkningsökningen, kan man dock konstatera att de framsteg som gjorts , i fråga om förbättrad ekonomisk tillväxt och höjd levnadsstandard, inte varit tillräckligt snabba eller omfattande för att minska kategorien de allra fattigaste. Även om trenden att minska folkökningen förblir gynnsam, kom 1978/79: 1108 mer befolkningen i att är 2000 närma sig 3,5 miljarder jämfört med 2,1 miljarder är 1975. Biståndspolitikens motiv och mål Huvudmotivet för biståndspolitiken är enligt moderata samlingspartiet kravet på rättvisa för fattiga människor och länder. Det svenska biståndet måste i sin praktiska utformning bli till ett stöd för de fattiga ländernas egna strävanden att förbättra levnadsvillkoren för sina medborgare. Biståndets syfte är att bidra till långsiktig ekonomisk utveckling. Det skall medverka till att denna utveckling fortsätter av egen kraft i den riktning länderna själva bestämmer. Målet för utvecklingshjälpen måste alltså vara att stödja egna ansträngningar till ekonomisk och social utveckling. I praktiken är en ökad produktivitet och därmed sammanhängande ekonomisk tillväxt i såväl u- som i-länder en nödvändig förutsättning för att avskaffa massfattigdomen i världen. Grundläggande är egna ansträngningar. I strävan efter social rättvisa ingår även krav på en utveckling mot respekt för mänskliga rättigheter och politisk demokrati. Ett annat motiv för bistånd är att det internationella beroendet ständigt okar. Skillnader i utvecklingsnivå mellan olika länder kan i sig ge anledning till konflikter. En kris i en del av världen kan snabbt utvecklas till en stormaktsmotsättning, i vilken direkt eller indirekt kan bli indragen. har som liten nation ett intresse att forma regler för mellanstatligt umgänge en internationell rättsordning som kan ge fördelar åt alla nationer. Biståndspolitiken blir därmed en viktig del av förbindelser med omvärlden. De ekonomiska förbindelserna med omvärlden kan påverkas av biståndspolitiken. Omvänt gäller att för kan åtgärder i , exempelvis på handelspolitikens område, få ekonomiska konsekvenser. Detta vidare synsätt u-landspolitik är enligt moderat uppfattning nödvändigt för att biståndspolitiken skall kunna förklaras och förankras hos en bred, svensk allmänhet. Moderata samlingspartiet anser att inriktningen för u-landspolitiken skall vara sådan att den resulterar i en rättvisare fördelning av tillväxten i världsekonomin. Den innebär en ökning i tillväxttakt under fortsatt tillväxt i i-länderna. Det övergripande målet för det statliga u-landsbiståndet är att höja de fattiga människomas och ländernas levnadsstandard. Från svensk sida har partierna enats om att följande fyra mål är önskvärda resultat av den förda biståndspolitiken: 1. resurstillväxt, 2. ekonomisk och social utjämning, 3. ekonomiskt och politiskt oberoende, 4. demokratisk samhällsutveckling. 1978/79: 1108 Moderata samlingspartiet har alltid hävdat att hjälpbehovet måste vara riktlinjen för svensk biståndspolitik. De befolkningsgrupper och de länder där fattigdomen och lidandet är störst måste hjälpas i första hand. Denna inställning innebär att utvecklingssamarbete även med länder vilkas regeringar inte delar våra demokratiska värderingar är nödvändigt. Desto viktigare är det emellertid att svenskt utvecklingssamarbete utformas på ett sådant sätt att det når de fattigaste befolkningsgrupperna och stöder dessa gruppers strävan mot en bättre tillvaro och demokrati. Resurstillväxten måste ges högsta prioritet. Det gäller att försöka påverka människors möjligheter till produktiva insatser och därmed öka deras förmåga att skapa ekonomisk tillväxt. De svenska biståndsprogrammen bör enligt moderat uppfattning ha sin tyngdpunkt på sådana ämnesområden som livsmedelsproduktion, vattenförsörjning, hälsovård, familjeplanering och utbildning, dvs. ett bistånd enligt basbehovsstrategin. Hjälpbehovet har varit bestämmande för svenskt biståndsarbete och bör förbli så. Svenskt bistånd bör i första hand gå till de fattigaste . har uppnått det av oss uppsatta enprocentsmålet, vilket innebär att en procent av bruttonationalprodukten (BNP) används till biståndsändamål. strävan i internationella sammanhang är att få fler industriländer att uppnå denna nivå. I regeringsdeklarationen sades enprocentsmålet vara ett etappmål. Avgörande för utvecklingen av svenskt bistånd är emellertid förmågan till ökat bistånd. En god och balanserad tillväxt i den svenska ekonomin är en förutsättning för att biståndsanslagen skall kunna fortsätta att växa i tillfredsställande takt. En procent utgör ingen stor del av vår BNP, men en procent av BNP är en betydligt större del av vår industriproduktion och framför allt en stor andel av vår export och import. förutsätter biståndet att underskottet i bytesbalansen kan bemästras. Att i realiteten låna kapital utomlands till bl. a. biståndet är i längden inte ekonomiskt möjligt. Förmågan att ge bistånd är också avhängig av den svenska opinionens biståndsvilja. Storleken på stödet över statsbudgeten avgörs av statsmakternas och medborgarnas prioritering. Det är inte orimligt att antaga, och tecken härpå saknas inte heller, att i tider av svag ekonomisk utveckling, dålig tillväxt, uteblivna realinkomsthöjningar med åtföljande sysselsättningsproblem medborgarnas intresse minskar för höjda biståndsanslag. Det är också nödvändigt för biståndsviljan att biståndsinsatserna upplevs som meningsfulla, dvs. att det svenska utvecklingssamarbetet med 1978/79: 1108 leder till påvisbara effekter. De projekt som direkt eller indirekt får svenskt stöd måste visa resultat. Därtill kommer att ett ensidigt val av mottagarländer ur kretsen av socialistiska stater kan skapa en avog inställning hos stora medborgargrupper till bistånd över huvud taget. På lång sikt förutsätter biståndet att underskottet i vår bytesbalans kan bemästras och att inkomsterna från vår export därmed kan täcka vår import och också kostnaderna för våra utlandsresor. Dessutom måste exporten balansera kostnaderna för räntor och amorteringar på de utländska lån vi upptagit samt kostnaderna för det icke bundna biståndet. har en glädjande förbättring av handelsbalansen kommit till stånd, men allvarliga strukturproblem återstår att lösa för . Vi måste få balans i landets ekonomi, om vi skall kunna öka biståndet. Det svenska biståndet är en kombination av multi- och bilaterala insatser. F. n. går en tredjedel av biståndsanslagen till de internationella biståndsprogrammen. Det är internationellt sett en hög andel. Det multilaterala biståndets inriktning och effektivitet kan alltid diskuteras och några slutsatser för framtiden är svåra att dra. av biståndsinsatser är stor, varför varje program måste bedömas för sig. Verksamheten i och internationella utvecklingsfonden () skiljer sig markant från och fackorganisationernas verksamhet. a. är IDA:s verksamhet mycket uppskattad av . Utrikespolitiskt har alltid stött FN i dess ansträngningar, och vår höga andel multilateralt bistånd kan sägas vara en följd av vår allmänna FN-politik. Bistånd genom FN-systemet ger också möjlighet till relativt neutrala biståndsinsatser. Som argument mot svenska anslag till FN:s biståndsinsatser kan anföras att rena penningbidrag kan få tyngande effekter på vår betalningsbalans. De internationella organisationerna har dessutom i vissa fall visat sig vara mindre effektiva och inte haft en tillräckligt fast personalpolitik. har genom sina stora bidrag dock möjligheter att påverka inriktningen av de internationella organisationernas arbete. Svårigheterna att förena de svenska biståndspolitiska målen med de av FN-organen fastställda har i vissa fall visat sig vara betydande. Trots vissa negativa sidor är en hög multilateral andel i det svenska biståndet av ovannämnda skäl fortfarande angelägen. bör söka påverka FN-organen till ett förbättrat samarbete och till en effektivisering, så att mer resurser kan användas till egentlig biståndsverksamhet. En väg är också att FN delegerar genomförandet av olika projekt till lämpliga institutioner och länder. har kraven på en s. k. ny internationell världsordning stått i centrum för mycket av den internationella debatten om utvecklingsfrågorna. , såväl enskilt som i grupp, har fört fram olika mer eller mindre preciserade krav på förändringar i världsekonomins sätt att fungera, och dessa krav har sedan gjorts till föremål för förhandlingar med i-länderna i olika fora och sammanhang. Kraven på en ny ekonomisk världsordning är värda allt stöd så länge de utgår från att en väl fungerande internationell ekonomi, kännetecknad framför allt av en fri handel och ett fritt utbyte av kapital och kunnande, är den kanske allra viktigaste förutsättningen för de fattigaste ländernas utveckling. Detta visar inte minst de senaste decenniernas erfarenheter, där det är de länder som kunnat ta del i det intrnationella handelsutbytet på ett konkurrenskraftigt sätt som visat de tydligaste resultaten när det gällt att höja befolkningens levnadsnivå. Från vissa håll tolkas inte sällan kraven på en ny ekonomisk världsordning som krav på en internationell planekonomi. Detta är självfallet inte vad krävt, och skulle heller ej ligga i deras intresse. Det finns dock anledning att uppmärksamma de tendenser till protektionism och uppdelning av marknader som kan bli följden av genomförandet av vissa av de krav som förts fram. Ett exempel på detta är den föreslagna kvoteringen av den internationella sjöfarten, som riskerar att mycket hårt drabba den svenska rederinäringen. Kravet på en ny ekonomisk världsordning är inte minst ett krav på oss att acceptera den strukturförändring av vår egen ekonomi som blir följden av successiva industrialisering. Att stänga ute ulandsprodukter från den svenska marknaden, eller att ställa krav av olika slag på det sätt på vilket olika produkter skall produceras i för att de skall kunna accepteras på den svenska marknaden, är ägnat att hindra dessa länders ekonomiska utveckling. har också sedan någon tid tillbaka i olika internationella fora sökt att stimulera en diskussion om kraftigt ökade resursöverföringar från i-länderna till . Grundidén synes vara, att utnyttja det faktum att det finns ledig industrikapacitet i en rad utvecklade länder, som lider brist på en rad olika varor. Frågan om s. k. ökade resursöverföringar ses som ett led i ansträngningarna att öka tillväxten i den internationella ekonomin i dess helhet. Skall denna fråga drivas vidare från svenskt håll, bör motiven utvecklas betydligt klarare än vad som hitintills varit fallet, och det är också nödvändigt att klargör vilka åtaganden i detta hänseende som är berett att ikläda sig. I flera sammanhang har frågan om ökade resursöverföringar presen terats som ett ekonomisk-politiskt instrument för att fä upp kapacitetsutnyttjandet i bl. a. den svenska ekonomin. Med detta synsätt är det naturligt, att de ökade resursöverföringarna vägs mot andra medel för att öka sysselsättningen och tillväxten i den svenska ekonomin, och att motsvarande bedömning då också får göras i de andra länder som kan komma att ställa sig positiva till att utnyttja detta nya medel att driva ekonomisk politik. I andra sammanhang har betonats, att frågan inte skall ses i ett kortsiktigt konjunkturperspektiv, utan i ett längre perspektiv. Då bortfaller självfallet huvuddelen av de argument som för dagen förs fram som stöd för tanken, men i stället introduceras en syn på de långsiktiga problemen i vår egen och omvärldens ekonomier, som står i direkt strid med den som kommer till uttryck i t. ex. finansplanen och långtidsutredningen. Den svenska ekonomiska politiken utgår från att det såväl i vårt eget land som i andra industriländer är möjligt att nå ett fullt kapacitetsutnyttjande . Skulle vi i vår biståndspolitik eller i internationella fora ansluta oss till teorier, som implicerar att det kommer att råda en överkapacitet i industriländerna, innebär det att grundläggande antaganden i vår ekonomiska politik måste revideras. Det förefaller naturligt att se diskussionen om ökade resursöverföringar som ett led i de allmänna ansträngningarna att öka biståndsflödet från de rika till de fattiga länderna, och det är också naturligt att dessa överföringar ses som ett led i biståndspolitiken och också ryms inom de ekonomiska ramar som gäller för denna. För klarhets vinnande bör ge regeringen detta till känna.