bet · G301LU29 · 1979-12-31 00:00:00 — med anledning av motion om uppräkning avskadeståndslivräntor I motionen 1979/80:805 av RuneCaristein (s) och Lars-Äke () yrkas att begär att regeringenöverväger möjligheterna att ändra bestämmelserna om uppräkning avskadeståndslivräntor så att dessa bättre anpassas till inträffad penningvärdeförändring. I motionen framhålls alt skadeståndslagens bestämmelsermedför att full kompensation för inkomstförlust utgår vid det tillfälle närersättningen bestäms. I den mån ersättningen utgår i form avskadeståndslivränta kommer enligt motionärerna den skadelidande emellertid attdrabbas av en eftersläpning som blir mera kännbar om inflationen är hög underflera år i följd. Detta är en följd av att den ersättning förpenningvärdeförsämring som regleras i lagen (1973:213) om ändring avskadeståndslivränlor i regel är maximerad till . Lagen börenligt motionärernas uppfattning ändras så att skadeslåndslivräntorna bättrekan anpassas till penningvärdeförändringarna. Allmänt om livränta enligt skadeståndslagen Enligt 5 kap. 1 § skadeståndslagen(1972:207) i dess efter den gällande lydelse skall skadeståndtill den som tillfogats personskada omfatta ersättning för sjukvårdskostnad ochandra utgifter, inkomstförlust, sveda och värk eller annat stadigvarande men samtolägenheter i övrigt till följd av skadan. Ersättningen för inkomstförlustskall motsvara skillnaden mellan den inkomst som den skadelidande skulle hakunnat uppbära om han inte skadats och den inkomst som han trots skadan hareller borde ha uppnått eller som han kan beräknas uppnå. Av 4 § framgårattersättning för framtida inkomstförlust eller förlust av underhåll fastställsantingen i form av livränta eller som engångsbelopp eller också som enkombination av engångsbelopp och livränta. Om ersättningen är av väsentligbetydelse för den skadelidandes försörjning skall den i allmänhet utgå somlivränta, dvs. ett periodiskt belopp som utgår under den skadades livstid tilldess att han eller hon uppnår viss ålder. Invaliditetsersättningen bestäms iregel som engångsbelopp om den medicinska invaliditelsgraden är relativt låg-10ä -och skadeföljderna inte alls eller endast i ringa mån kan antaspåverka den skadelidandes ekonomiska situation (prop. 1975:12 s. 25). Om manhar anledning att räkna med förändringar i invaliditetsgraden eller om dennainte kan uppskattas LU1979/80:29 2 förrän utvecklingen avvaktats fastställslivränta endast för begränsad tid. Fastställd livränta kan helt eller delvisutbytas mot engångsbelopp. Livräntan bestäms på grundval av bl. a. det s. k.inkomstunderlagel. Detta motsvarar i princip den inkomst som det kan antas attden skadade, om han inte blivit skadad, vid i huvudsak oförändrat penningvärdeskulle ha kunnat bereda sig livräntan avser. Man beaktar alltsåkonkreta utsikter till löneökningar eller befordran för den skadades del.Livräntan bestäms i aktuellt penningvärde. Hänsyn tas följaktligen till sådanaförändringar i penningvärdet som har tagit sig uttryck i löneökningar inom denskadades yrke mellan olycksfallet och ersättningsprövningen. När endefinitiv livränta bestäms i stället för en provisorisk låter man den påverkasav lönehöjningar som har ägt rum som förflutit sedan skadeståndetsist prövades. Enligt 5 § kan fastställda livräntebelopp höjas ellersänkas om de förhållanden som legat till grund för ersättningens bestämmandeväsentligt har ändrats. Har ersättningen faststäflts i form av engångsbeloppkan den skadelidande under samma förutsättning tillerkännas ytterligare ersättning. Värdesäkring av nya livräntor En viktig del avskadeståndslagstiftningen är de regler som behandlar värdesäkringen avlivräntor. Sådana bestämmelser finns i flera författningar. Vilken författningsom är tillämplig på en viss livränta beror på när den händelse inträffade somföranlett livräntan. En del livräntor faller helt utanför lagstiftningen. Den centrala författningen på området är lagen (1973:213)om ändring av skadeståndslivräntor. Enligt lagen skall i viss utsträckning enuppräkning ske av alla livräntor som har fastställts alt utgå till fullgörandeav skadestånds-skyldighet på grund av händelse som inträffat efter utgången avår 1973. Tanken är alt den som skall betala livräntan - dvs. denskadeståndsskyldige eller, om han haren ansvarsförsäkring, det kolleklivivilket han ingår på grund av försäkringen - också skall svara förvärdesäkringskostnaden. Värdesäkringen utgör en del av själva skadeståndet.Avsikten med tillägget till livräntan är att denna vid sjunkande penningvärdeskall behålla sin ursprungliga köpkraft. Men också stigande penningvärde skallåterspeglas i skadeståndsförpliktelsens omfattning genom en reducering avlivräntan. Ändringen av livräntorna är i princip knuten tilländringar i basbeloppet enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring (AFL).Livräntan skall ändras om basbeloppet enligt AFL ändrats med mer än fem procentunder , räknat . Ändringen äger rum med verkanfrån och med efter den decembermånad då jämförelsen görs.Ändringen kan emellertid utlösas även om skillnaden mellan basbeloppen LU 1979/80:29 3 inte överstiger mellan två decembermånader. Enförutsättning härför är då att det finns procenttal som "blivit över"från en tidigare period, dvs. inte lett till ändring på grund av den i detföljande behandlade regeln att livränteuppräkningen inte får överstiga femprocent . Dessa överblivna procenttal kan "balanseras" ochläggas till basbeloppsändringen ett senare år. I princip skall ändringen av livräntan vara lika stor somden procentuella förändringen av basbeloppet. Denna huvudprincip är dockmodifierad i ett par hänseenden. En modifikation är att livränteändringen intefår överstiga , räknat från den dag då ändring senast skedde(för värdesäkringssystemet i sin helhet räknat från ). Ombasbeloppet har ökat med får, som framgått, detöverskjutande procenttalet balanseras och tas i beaktande när man prövar omsenare förändring av basbeloppet skall föranleda ändring av livräntorna. Enbalanserad basbeloppsökning kan emellertid också beaktas när man avgör medvilket procenttal livräntorna skall ändras, vilket kan leda till en höjning medmer än , som framgår av följande exempel. Basbeloppet för är 6procent högre än basbeloppet för . höjslivräntorna därför (något balanserat procenttal finns inte viddetta tillfälle). förs vidare till nästa jämförelse. Basbeloppet fördecember 1984 överstiger sedan basbeloppet för med 3 procent.Tillräckligt antal procent för att utlösa höjning den föreliggerinte. Ny jämförelse sker . I förhållande till basbeloppet fördecember 1983 har basbeloppet då ökat . Livräntorna höjs från den1 med (7 -I- 1) . Huruvida och med vilket procenttaländring skall ske bestäms av försäkringsinspektionen. Besked om ändring lämnassenast . Ändringarna har uppgått till femprocent (se SFS 1979:995). Lagen är dispositiv. Man kan alltså komma överens om enannan reglering av värdesäkringsfrågan än den lagen anvisar. Av det anförda följer att om en skadevållare inte harnågon försäkring som täcker hans ansvar får han eller hon själv svara förfinansieringen av livräntan och eventuella höjningar. 1973:14 med förslag till lag om ändring avskadeståndslivräntor m. m. framhöll föredragande statsrådet (s. 45) attsystemet med en maximering av inflationsskyddet till innebär attinte hela inflationsutvecklingen under alla omständigheter kommer alt rymmasinom garantin utan att de skadelidande i viss utsträckning får stå självrisk.Under remissbehandlingen av det betänkande som låg till grund för propositionenhade LO beklagat den föreslagna begränsningen. LO hade förordat alt man. sedandet nya systemet varit i praktisk tillämpning under . skulle pröva ominte procenttalet kunde höjas. Föredraganden ville dock inte uttala LU1979/80:29 4 sig om behovet av eller möjligheterna till en sådanhöjning. Skall skadestånd utgå ur en försäkring tillgårkapitaltäckningen i princip på det sättet att ett så stort belopp från börjanfonderas att det skall läcka framtida värdesäkringstillägg. Kostnaderna fördessa kommer alltså i sin helhet att drabba skadeårets kollektiv avförsäkringstagare. Storleken av försäkringsbolagens fondavsättningar ärberoende av de antaganden om ränteavkastning som tillämpas. Det ankommer påförsäkringsinspektionen att efter överläggningar med försäkringsgivarenfastställa lämpligt avvägda grunder i detta hänseende. Grunderna skalltillgodose intresset av en rimlig premienivå och behovet av betryggandesäkerhet för gjorda åtaganden (prop. 1973:14 s. 45). I samband med lagstiftningens genomförande fastställdesränleavkast-ningen till och därefter . Värdesäkring av livräntor avsecmdehändelser som inträffat före utgången av regleras i lagen (1967:663) omtillägg till vissa trafiklivränlor (trafiklivräntelagen) och i lagen (1973:214)om tillägg till vissa ansvarslivräntor (ansvarslivräntelagen) samt iförordningen (1967:666) om tillägg till vissa trafiklivräntor, som utgår avstatsmedel, m. m., och i kungörelsen (1971:14) om tillägg till vissa ställigaskadelivräntor, m. m. Trafiklivräntelagen gäller alla livräntor som utgår pågrund av trafikförsäkring eller (med vissa undantag) bilansvarsförsäkring.Lagen innebär att en allmän uppräkning skett beträffande de livräntor somfastställts . Vidare skall enligt lagen både de uppräknade livräntornaoch de som kommit till få ett indexlillägg somkompensation för löpande inflation. Indextilläggen är inte begränsade inom vissårlig ram. Detta innebär alltså, att trafiklivräntor som faller under denna lagfår en något bättre behandling än trafiklivräntor som skall bedömas enligtlagen om ändring av skadeståndslivräntor. Indexuppräkningen den 1 januari 1980uppgick lill (SFS 1979:995). Ansvarslivräntelagen reglerar värdesäkringen av livräntorsom utgår ur vanlig ansvarsförsäkring. Lagen bygger på ungefär samma principersom trafiklivräntelagen. Indextillägget är dock i princip begränsat till femprocent , med vilket tal uppräkning skett (SFS1979:995). De båda författningar som reglerar värdesäkringen av äldrestatliga skadeståndslivräntor följer i huvudsak det mönster som finns itrafiklivräntelagen. Uppräkningen uppgick sålunda till tioprocent (SFS 1979:995). LU1979/80:29 5 Livräntor som inte värdesäkras genom lagstiftning Del finns vissa kategorierskadeståndslivränlor som inte omfattas av värdesäkringslagstiftningen. Hit hörlivräntor som utges av privatpersoner, företag, kommuner etc. på grund avskadehändelser som inträffat före utgången av . 1973:14 uttalades om dessa livräntor bl. a. attden omständigheten att de lämnas utanför den nya lagstiftningen inte tordekomma att få större praktisk betydelse. De fall då skadeståndslivränta utges avenskild fysisk person antogs vara fåtaliga. Av större betydelse antogs de fallvara då livräntan utges av kommun eller annan juridisk person, som uppträdersom självförsäkrare. Föredragande statsrådet utgick från att de skadeståndsskyldigai stor utsträckning frivilligt skulle åtaga sig att värdesäkra livräntornaefter de grunder som enligt den nya lagstiftningen avsågs gälla för de äldreansvarslivräntorna. Vid behandling av prop. 1973:14 uppmärksammadelagutskottet särskilt frågan om självförsäkrarnas ställning. Utskottel räknadei sitt av godkända betänkande (LU 1973:8, rskr 1973:111) med attkommunerna frivilligt skulle göra sådana åtaganden som avsetts i propositionen.När del gällde övriga självförsäkrare fann utskottet det mera tveksamt ommotsvarande åtagande kunde väntas. Utskottet ansåg sig dock kunna utgå från attföretagarnas intresseorganisationer skulle genom rekommendationer stimulerasina medlemmar att frivilligt medverka till att de skadelidande fick uttillfredsställande inflationsskydd. Utskottet ansåg att borde geregeringen till känna att det var angeläget att frågan även i fortsättningenföljdes med uppmärksamhet från regeringens sida och alt saken, om frivilligaåtaganden inte kom till stånd, blev föremål för nya överväganden. I betänkandet behandlas en motionom värdesäkring av skadeståndslivräntor. Enligt skadeståndslagen (1972:207) skall skadestånd förframtida inkomstförlust på grund av personskada som regel utges i form avlivränta. Livräntan är vanligen livsvarig men kan ibland vara temporär,särskilt när invaliditets-tillståndet kan komma att förändras. Den kan ocksåbestämmas att utgå med olika belopp under olika perioder. Livräntans storlekskall i princip motsvara skillnaden mellan den inkomst som den skadelidandeskulle ha kunnat uppbära om han inte hade skadats och den inkomst som han trotsskadan har eller borde ha uppnått eller kan beräknas uppnå. Utgående livräntor är skyddade mot förändringar ipenningvärdet. Beträffande livräntor på grund av skadefall som inträffat efterutgången av gäller enligt lagen (1973:213) om ändring avskadeståndslivräntor att LU1979/80:29 6 livräntebeloppet ändras i takt med basbeloppet. Ändringfår dock ske med högst och i princip endast närbasbeloppshöjningen överstiger . Huruvida och med vilket beloppändring skall ske bestäms av försäkringsinspektionen. Ändringarna har hittillsuppgått till . Äldre livränto:r värdesäkras enligt särskildaförfattningar (se S.4). I motionen 1979/80:805 föreslås att begär attvärdesäkringsbe-stämmelserna ses över. Syftet med översynen bör vara att enbättre anpassning av livräntorna till den inträffade penningvärdeförändringenkommer lill stånd. Motionärerna framhåller, att det förhållandet attersättningen för penningvärdeförsämring är maximerad till per årför med sig att livräntetagarna drabbas av en eftersläpning i förhållande tillövriga inkomsttagare. Eftersläpningen blir än mer kännbar om inflationen är högunder i följd. Utskottel vill för sin del erinra om att en grundläggandeprincip inom skadeståndsrätten är att en skadelidande skall erhålla fullersättning för sina skador. Syftet med skadeståndet är med andra ord att denskadelidande skall kompenseras så att han i stort sett befinner sig i sammaekonomiska situation som han skulle ha varit i om skadan inte inträffat. Redanav det sagda följer enligt utskottets mening att det är en angelägen uppgiftför lagstiftaren att se till att skadeståndslivräntorna anpassas tillförändringar i penningvärdet. Också starka sociala skäl talar för ett systemmed värdesäkring av livräntor eftersom livräntetagarna allmänt sett torde hasmå möjligheter att kompensera sig för en reell minskning av livräntans värde. har penningvärdet sjunkit med i genomsnittca . För denna penningvärdeförsämring har livräntetagarnaendast i begränsad utsträckning kunnat kompenseras. Detsamma gäller emellertidi viss mån flertalet löntagare och andra grupper i samhället. Även vid enjämförelse med löneutvecklingen i stort synes det dock klartatt livräntetagarna drabbats av en inle obetydlig eftersläpning. Med hänsynhärtill och till vad ovan anförts anser utskottet att starka skäl talar för attlagstiftningen ändras så att livräntornas storlek bättre kan anpassas tillinflationen än vad som f. n. är fallet. Vid en bedömning av frågan måste emellertidkostnadsaspekterna tillmätas stor betydelse. Det helt övervägande antaletlivräntor utgår från olika typer av ansvarsförsäkringar och främst fråntrafikförsäkringen. I viss utsträckning förekommer det också att livräntorutges av staten och kommunerna. Endast i undanlagsfall torde däremot livräntorbetalas av enskilda personer och företag. Vad särskilt gällerförsäkringslivräntorna ligger det i sakens natur att en förbättring förlivräntetagarna medför ökade kostnader för försäkringsgivarna och därför iallmänhet leder till högre premieutgifter för försäkringstagarna. Inför utskottet har företrädare för försäkringsbranschenupplyst att även små höjningar av den maximala värdesäkringsnivån för skadeståndslivrän- LU1979/80:29 7 torna medför betydande kostnadsökningar. Särskilt storablir kostnadsökningarna när det gäller redan fastställda livräntor, vilkamåste uppräknas även med avseende på förfluten lid. samt sådana ejslulreglerade skador, vilka kan beräknas leda till livräntor (presumtivalivräntor). Enligt preliminära beräkningar som utförts inom branschen innebären höjning av värdesäkringsnivån för dessa livräntor lill en kostnadsökningmed ca . Höjs nivån till 7, 8, stigerenligt samma beräkningar på motsvarande vis kostnaderna till ca 1, 1,6, 2,3resp. Större delen av kostnaderna hänför sig tilltrafiklivräntesidan. Utvidgas värdesäkringsåtagandena för nytillkommandetrafik- och ansvarsförsäkringar skulle enligt branschens beräkningar trafikförsäkringspremiernabehöva höjas med 5, 11,18,26 resp. , och då har hänsyn inte tagitslill de ovan berörda kostnadsökningarna för redan fastställda och presumtivalivräntor. Som bakgrund till de lämnade uppgifterna har upplysts att den totalatrafikpremieinkomsten beräknas ha uppgått till . I anslutning till vad som sålunda upplysts från försäkringsbranschenssida vill utskottet erinra om att försäkringspremierna harstigit kraftigt, särskilt för vissa typer av vanliga försäkringar somhemförsäkringar och trafikförsäkringar. Ytterligare premiehöjningar kan väntasbl. a. som en följd av införandel av konsumentförsäkringslagen (prop.1979/80:9, LU 1978/79:18). Som utskottet framhöll vid behandlingen av förslagettill konsumentförsäkringslag har storleken av försäkringspremierna stor inverkanpå de enskilda konsumenternas benägenhet att skaffa sig ett tillfredsställandeförsäkringsskydd. Kraftiga höjningar av premierna torde således medföra enpåtaglig risk för alt många helt eller delvis avstår från att försäkra sig.Enligt utskottets mening ligger det därför både i samhällets och försäkringstagarnasintressen att premierna hålls på en rimlig nivå. Utskottet vill också framhållaatt det även för de skadelidande är av stor betydelse att etttillfredsställande försäkringsskydd upprätthålls i samhället. Enligt utskottets mening saknas i ärendet etttillfredsställande underlag för en bedömning av frågan i vilken mån enförbättring av livräntetagarnas ställning kan genomföras. Frågan bör därför bliföremål för utredning. Företrädarna för försäkringsbranschen har införutskottet inte haft något att erinra emot att en sådan utredning kommer tillstånd. Det får ankomma på regeringen att närmare bestämma formerna förutredningsarbetets bedrivande. Utskottet vill dock framhålla attutredningsarbetet inte endas* bör inriktas på frågan om en höjning avvärdesäkringsnivån. Även andra lösningar på problemet bör övervägas, t. ex.möjligheten av att införa någon form av "återbäringssystem" för denhändelse bolagens avkastning av fonderade livräntemedel väsentligt skulleöverstiga de utbetalade livräntorna. En annan fråga som börövervägas är i vad mån de antaganden beträffande avkastningen avförsäkringsbolagens fonderade medel som görs är realistiska (se s. 4). LU1979/80:29 8 att med anledning avmotionen 1979/80:805 som sin mening ger regeringen till känna vad utskottetanfört angående utredning av värdesäkring av skadeståndslivräntor. Närvarande: (), (), IvanSvanslröm (c). (), (), ArneAndersson i (s), (), (), (), (), (), () ochIngrid (). GOTAB 65054 Slockhoim 1980