bet · G301KU50 · 1979-12-31 00:00:00 — En förklaring till att delegationsåtgärderna måstegenomföras successivt är att söka i att åskilliga regeringsförfattningar upptarbåde föreskrifter som år delegeringsbara och sådana som faller inom detobligatoriska lagområdet. De svårigheter som föranleds av detta tvingar i vissafall fram en genomgripande omfördelning av författningsstoffet mellan lag ochregeringsförfattning. För överväganden härom krävs ytterligar rådrum. Påområden där reformer planeras kan det f. ö. vara lämpligt att avvakta enöversyn i sakligt hänseende av hela regelkomplexet. Den nya RF kräver i allmänhet att bemyndiganden förregeringen att besluta föreskrifter skall tas upp i lag. Äldre bemyndiganden ilag behöver givetvis inte förnyas. Något annorlunda ställer sig saken i frågaom äldre bemyndiganden som har meddelat på annat sätt än genomförfattning. Sådana bemyndiganden behåller visserligen sin giltighet i kraft avövergångsbestämmelserna till RF, men de bör efter hand överföras till lag. Föratt lagstiftningsarbetet inte i onödan skall betungas, bör emellertid uppgiftenatt lagfästa de ifrågavarande beniyndigandena anstå till ett senare skede avföljdarbetet. De förslagsom jag avser att ta upp i detta sammanhang gäller i första hand KU1979/80:50 93 bemyndiganden inom olika ämnesområden med stöd av 8 kap. 7S RF. Sådana bemyndiganden kräver, bortsett från övergångssituationerna, alltidlag. Jag kommer emellertid också att föreslå bemyndiganden med stöd av 8 kap. 9S andra stycket RF att besluta föreskrifter om offentligrättsliga avgifter. Försådan delegation är lagformen inte obligatorisk. Frågor om avgiftsdelegationtar jag upp till särskild behandling (avsnitt 5). Jag skall härefter diskutera vissa problem som ärförknippade med utformningen av delegationslagstiftning med stöd av 8 kap. 7 SRF. En första fråga är vilken lagteknisk form som bör väljasför bemyndiganden. En möjlighet kunde vara att samla allabemyndiganden i en enda delegationslag, något som otvivelaktigt skulle öka överskådlighetenpå rättsområdet. Jag vill emellertid här erinra om vissa uttalanden från minsida i propositionen med förslag till ny regeringsform (1973:90 s. 209).Uttalandena hade den innebörden att bemyndiganden. som var så allmänt hållnaatt de inte mycket skilde sig från grundlagstextens beskrivningar avdelegeringsbara angelägenheter, inte borde förekomma och att, når fråga var omföreskrifter, där mera väsentliga medborgarintressen kunde beröras, riksdagentämligen preciserat borde ange de ramar inom vilka regeringen fick röra sig. -Enligt min bedömning skulle bemyndiganden som ingår i en längre uppräkning i engemensam delegationslag tendera att bli alltför allmänt hållna och därigenomkomma i strid med de återgivna inotivuttalandena. Det möter nämligen tydligasvårigheter att i en uppräkning av åsyftat slag nå den önskvärda graden avprecisering. Jag har bl. a. av nu angivna skål avvisat tanken på en gemensamdelegationslag. I stället anser jag att det ligger närmast till hands att,där så låter sig göra, föra in bemyndigandena i sådana lagar som innehållercentrala materiella föreskrifter inom ett ämnesområde. Gränsdragningen kringbemyndigandena kan med denna metod lätt få den önskvärda fastheten genom attanknyta till lagens bestämmelser och i den använda begrepp. Bemyndiganden sominte osökt kan placeras i en lag med materiell reglering får föras in isärskilda delegationslagar. Varje delegationslag bör omfatta ett naturligtavgränsat ämnesområde eller flera närbesläktade ämnesområden. I allmänhet börman räkna med att en och samma delegationslag inte upptar bemyndiganden i frågaom föreskrifter inom skilda departements ansvarsområden. I vissa fall kan detdock visa sig ändamålsenligt att i en bemyndigandelag reglera ennormgivningsbefogenhet som är av betydelse för flera eller t. o. m. församtliga departement. Exempel härpå erbjuder de i det följande föreslagnalagarna om tystnadsplikt för offentliga funktionjirer och om bemyndigande attmeddela föreskrifter om in- och utförsel av varor. Vilka handlingsramar som skall ges regeringen ibemyndigandena får avgöras från fall till fall. Jag vill här i första handhänvisa till mina i det föregående omnämnda uttalanden i grundlagsärendet. Avavgörande betvdelse är självfallet i vilken grad och i vilken omfattning somföreskrifter, meddelade med stöd av bemyndigandet, kan gripa in i intressen somframstår som väsentliga från medborgarnas synpunkt. Vid utformningen av bemyndigandenabör helt naturligt vägledning också kunna hämtas från innehållet i deförfattningar som regeringen har ansetts behörig att besluta. I sammanhanget vill jag framhålla att systemet medbemyndiganden för regeringen att besluta föreskrifter inom vissa områden intebör leda till att den ordningen slopas att regeringen i vissa fall inhämtarriksdagens vttrande över förslag i fråga som avses bli reglerad i nyregeringsförfattning eller över ifrågasatta ändringar i äldreregeringsförfattningar. Den nya RF hindrar inte KU1979/80:50 94 att detta i praxis utbildade förfarande alltjämt tillämpas(prop. 1973:90 s. 322). Regeringen bör enligt min inening i väsentligen sammaomfattning som f. n., och oavsett att den har stöd i ett bemyndigande, inhämtariksdagens yttrande, innan den beslutar föreskrifter som innebår principiellavvikelse från vad som har gällt eller som annars är av särskiltintresse. Författningstexten behöver inte underställas i sådana fall.Den angivna metoden möjliggör en smidig och ändamålsenlig arbetsfördelningmellan riksdag och regering. Jag vill också erinra om att många regeringsföreskrifterunder alla omständigheter så till vida är beroende av ställningstagande frånriksdagen som de grundar sig på anslagsbeslut och de villkor föranslagens utnyttjande som därvid har ställt upp. Tekniskt bör ämnesbemyndigandena utformas utan att de i 8kap. 7 S första stycket RF angivna punkterna eller de i punkterna användaämnesbeskrivningarna direkt åberopas i lagtexten. Under alla omständighetermåste bemyndiganden i lag tolkas mot bakgrund av . Skilda delegationsbestämmelser som anger regeringensnoringivningsrätt genom att beskriva visst eller vissa ämnen kan komina att fådelvis samma tillämpningsområden. I de flesta fall torde några tolkningssvårigheterinte uppkomma. Jag vill emellertid framhålla att det av allmänna grundsatsertorde följa att exempelvis en delegationsföreskrift som kompletterar enmateriell lag i viss angelägenhet har företräde framför en mera allmän regel ien fristående delegationslag. Den senare lagen kan alltså inte åberopas tillstöd för kompetens för regeringen att besluta föreskrifter som enligtdelegationsregeln i den materiella lagen får anses ha förbehållits riksdagensbeslutanderätt. Jag vill i tydlighetens intresse tillägga, att regeringennaturligtvis inte kan utnyttja ett bemyndigande för beslut om föreskrifter somkommer i strid med materiell reglering i lag. Detta följer av den formellalagkraftens princip (8 kap. 17 S RF). En för den praktiska tillämpningen betydelsefull fråga ärvilka medel för genomförandet av en reglering som ställs till förfogande genomett ämnesanknutet bemyndigande. Av 8 kap. 7 S tredje stycket RF framgår att ettbemyndigande enligt paragrafen inte medför rätt att. utom i fråga omtystnadsplikt för offentliga funktionärer, meddela föreskrifter som innebärinskränkning i de fri- och rättigheter som särskilt anges i RF. Inte heller fårbemyndigande utnyttjas för att meddela föreskrifter om annan rättsverkan avbrott än böter. Dessa direkt i grundlag uppställda begränsningar, som ijämförelse med gällande rått inte obetydligt inskränker regeringensnormgivningsbefogenhet, behöver givetvis inte upprepas i varje bemyndigande.Av regeringen beslutade författningar innehåller f. n. ofta bestämmelser omfängelsepåföljd eller om förverkande med anledning av straffliart åsidosättandeav författningens föreskrifter. Inte sällan föreligger ett behov att förframtiden dels behålla redan gällande sanktioner, dels låta regeringenföreskriva de kanske mycket detaljerade handlingsreglerna inom omådet. 1 sådanafall måste den i 8 kap. 7 S sista meningen RF anvisade utvägen med s. k.blankettstraffbud i lag anlitas. Sädana strafflud har knutits till vissa av dei det följande föreslagna bemyndigandena. Om alltså regeringen inte själv kan föreskriva fängelseeller förverkande med anledning av brott mot föreskrift som den meddelar ikraft av ett bemyndigande, är den däremot oförhindrad att bestämma om böter sompåföljd. Regeringen bör också kunna förena föreskrifterna med annan KU 1979/80:50 95 sanktion som inte kominer i konflikt med 8 kap. 7 S tredjestycket RF. t. ex, vitespåföljd. Det står enligt min inening klart att nunämnda befogenheter tillkoinmer regeringen utan att de särskilt behöveromnämnas i bemyndigande. Nära samband med den nu diskuterade frågan har spörsmålethuruvida ett bemvndigande enligt 8 kap, 7 § första stycket att meddelaföreskrifter inom visst ämnesområde inbegriper rätt att - utan att det framgårsärskilt - besluta om tystnadsplikt för offentliga funktionärer med stöd av 8kap, 7 S andra stycket RF, Formuleringen av 8 kap, 7 S tredje stycket förstameningen ger närmast vid handen att frågan kunde besvaras jakande. Det äremellertid att märka att tystnadsplikt innebär en inskränkning i enmedborgerlig rättighet. Det vore mindre tillfredsställande om åläggande häromkunde meddelas av annan än utan att beslutsbefogenheten är öppetangiven i riksdagsbemyndigande. Jag har på grund härav utformatdelegationsreglerna i den föreslagna lagen omoffentligafunktionärerstystnadsplikt med tanke på att de - bortsett från falldå uttryckligt bemyndigande ges i annan lag -uttömmande skall ange närregeringen kan besluta föreskrifter om tystnadsplikt. Ett bemyndigande enligt8 kap. 7 S första stycket RF att meddela föreskrifter i visst ämne bör alltså ioch för sig inte anses inkludera befogenhet att ålägga tystnadsplikt. Den genomgång av gällande författningar, som har föregåttde förslag jag nu för fram. har visat att det ganska regelmässigt föreliggerett behov av att låta regeringen överlåta till underlydandeförvaltningsmyndighet att besluta närniare föreskrifter i hänseenden somomfattas av delegation till regeringen. Det är endast undantagsvis möjligt atti bemyndigandet ange villkor för sådan subdelegatlon eller att begränsasubdelegationsrätten till att gälla viss bestämd myndighet. Det torde i regelfå ankomma på regeringen atl under parlamentariskt ansvar avgöra vilkennormgivningsrätt som bör anförtros förvaltningsmyndighet. Förvaltningsmyndighetenbör i allmänhet få i uppdrag endast att besluta föreskrifter som mera i detaljfyller ut vad regeringen har föreskrivit. Som jag framhöll när jag lade framförslaget till ny RF (prop. 1973:90 s. 320) bör straffbestämmelser inte bli föremålför subdelegatlon. Lagbeslut om bemyndiganden att meddela föreskrifter haransetts böra anstå till . Det är nämligen högst tveksamt, omriksdagen skulle ha varit konstitutionellt behörig att. på det sätt jag nuföreslår, delegera normgivningsmakt under tid då RF alltjämt vartillämplig. Det år emellertid angeläget att de beslut om bemyndiganden somriksdagen fattar med anledning av förslagen får träda i tillämpning snarastmöjligt. Beträffande bemyndiganden atlbesluta om avgifter anförde dåvarande justitieministern följande: Som jag har nämnt i det föregåendeinnebär regleringen i 8 kap. RF att föreskrifter om sådana offentligrättsligaavgifter som medför åligganden för enskilda eller ingrepp i deras ekonomiskaförhållanden hör till det primära lagområdet men att genom lag elleri annan form kan överlåta beslutanderätten till regeringen. Avgifter som intehar den angivna, ingripande karaktären kan bestämmas av regeringen direkt medstöd av RF. Angående gränsdragningen mellan de två kategorierna av avgiftersamt mellan skatt och avgift vill jag hänvisa fill uttalandena i prop. KU1979/80:50 96 Inom den offentliga sektorn utgårett stort antal avgifter för vitt skilda ändamål. Vid tillkomsten av den nya RFförutsatte jag att delegation inom avgiftsområdet skulle komina till stånd iinte obetydlig omfattning och i enkla former. I syfte att skaffa underlag förförslag till delegation i fråga om avgifter har regeringen uppdragit åtriksrevisionsverket att inventera förekommande avgifter. Inventeringen visaratt avgiftssättningen i vissa fall harreglerats direkt i lag eller annan av beslutad författning. Tilldenna kategori hör överlastavgifterenligt lagen (1972:435) om överlastavgifter,skattetillägg och förseningsavgifter enligt skatteförfattningar, restavgiftenligt uppbördslagen (1953:272) samt avgifter enligt lagen (1967:340) med vissabestämmelser om prisreglering på jordbrukets område och lagen (1974:226) omprisreglering på fiskets område. Någon ändring av gällande ordning för beslutom föreskrifter om nu åsyftade avgifter är självfallet inte aktuell. Övervägande antalet föreskrifter om avgifter haremellertid bestämts av regeringen eller underlydande myndighet. Genomgången harvisat att flertalet av dessa avgifter får anses falla under regeringensdirektkompetens enligt nya RF. Till denna kategori är att räkna - utöver vadjag nämnde i prop. 1973:90. nämligen taxor för de affärsdrivande verken oehavgifter som erlåggs för tjänster av s. k. uppdragsmyndigheter - exempelvisavgifter för register- och statistikbearbetningar, för datamaskinbearbetningaroch för anslutning till datamaskin, inträdesavgifter vid museer m. in.,ersättningar för polismyndighets kostnad för hittegods och ersättning förförfrågningsunderlag vid upphandling i byggnadsärende. Genomgående rör det sigom avgifter som utgör rimligt vederlag för en frivilligt ianspråktagenprestation. Jag vill här erinra om att. enligt uttalande som jag gjorde i prop.1973:90. vid bedömningen av om vederlaget är rimligt avgiftssättningen inom ettverksamhetsområde bör ses som en helhet. I åtskilliga fall har visserligen regeringen eller annanmyndighet beslutat om avgift inom lagområdet, men beslutet har kunnat stödjaspå ett bemyndigande av . Sålunda har, för att ta ett par exempel,avgiftssättning enligt kungörelsen (1967:850) om bankaktiebolags bidrag tillbestridande av kostnader för bankinspektionens verksamhet stöd i lagen(1955:183) om bankaktiebolag, avgiftsföreskrifterna i kungörelsen (1959:482) ombidrag från försäkringsanstalter och understödsföreningar till kostnaden förförsäkringsinspektionen stöd i bl. a. lagen (1948:433) om försäkringsrörelseoch lagen (1972:262) om understödsföreningar samt en avgiftsregel i kungörelsen(1971:284) om arbeten av guld. silver eller platina stöd i lagen (1974:283) omhandel med arbeten av guld. silver eller platina. Av påträffade avgiftsbestämmelser som har beslutats avregeringen återstår härefter ett förhållandevis begränsat antal som faller inomlagområdet men som. såvitt framgår, saknar stöd i riksdagsbemyndigande. Någraav dessa föreskrifter kommer att täckas genom uttryckliga bestämmelser i denlagstiftning om normgivningsrätt för regeringen i fråga om vissa ämnen som jagföreslår i det följande med hänvisning till 8 kap. 7 S första stycket RF. Ienlighet med vad jag förut har uttalat om kompetensfördelningen påavgiftsområdet bör emellertid regeringen behålla sin beslutsbefogenhet ocksåmed avseende på övriga ifrågavarande föreskrifter. En möjlighet skulle vara att i en särskild delegationslagge övergripande regler om när regeringen är berättigad att besluta om avgiftersom hör till lagområdet. De avgifter för vilka bemyndigande nu bör inhämtas är KU 1979/80:50 97 emellertid av så disparat natur att de inte gärna låtersig föras in under en gemensam beskrivning med anspråk på en ochmeningsfull avgråns-ning. Jag är därför inte beredd att nu föreslå en allmänthållen lagreglering av regeringens beslutanderätt pä avgiftsområdet. I ställetförordar jag att bemyndigande inhämtas från beträffande de avgiftersom berörs. Dessa avgifter har, med uppgift om de författningar i vilka de f.n. är reglerade, tagits upp i en förteckning, som torde fä fogas som bilaga 1till detta protokoll. Av administrativa skäl ärdet ofta nödvändigt attregeringen efter prövning i varje särskilt fall överlåter beslutanderätt ifråga om avgifter till förvaltningsmyndighet. Det nämnda bemyndigandet bördärför kompletteras med ett medgivande till subdelegatlon. Jag vill slutligen anmäla att chefen förfinansdepartementet kommer att föreslå att regeringen uppdrar åtriksrevisionsverket att föra register över förekommande offentligrättsligaavgifter. Registretskall innehålla uppgifter om vilken instans som får beslutaföreskrifter om avgiften och på vilken grund det sker. Uppdrag bör vidare gesåt vederbörande myndigheter att meddela när ändring sker idetta avseende eller när avgiftssättningen i övrigt inom myndighetens områdeändras. Syftet med dessa uppdrag är att få till stånd ett aktuellt registeröver förekommande avgifter. (KU 1975:10, rskr 62)avslog ett i propositionen framlagt förslag till lag om offentligafunktionärers tystnadsplikt men godtog propositionen i övrigt. Nedan skall särskilt behandlas de väsentligaste av dedelegeringsbeslut m. m. som fattat med avseende påverksamhetsområdena för de båda departement som uppmärksammas i dennaundersökning, nämligen kommunikations- och bostadsdepartementen. Enligt departementsförordningen(1963:214) ankommer det pä att handlägga följandelagstiftningsärenden: Lagstiftning angående vägar,vägtrafik, sjöfart och luftfart med undantag av lagstiftning av civillags naturi transporträttsliga frågor och av annan, lagstiftning om straff för vissatrafikbrott än som avser vårdslöshet i trafik, hindrande av trafik och olovligkörning; lagstiftning angående arbetstid på fartyg, säkerheten på fartyg ochåtgärder mot vattenförorening från fartyg: lagstiftning angående förbud motrundradiosändning på öppna havet; Ärenden angående förordningar skallhandläggas av departementet inom följande områden: järnvägar, spårvågar och tunnelbanor, postkommunikationer,postgiro samt tele- och radiokommunikationer, i den mån sådana ärenden ejankomma på annat departement; vågar, broar och färjor, vägtrafik dock ej vägtransport avfarligt gods. samt kommunikationsväsendet i övrigt till lands; 7 1979/80. KU1979/80:50 98 bidrag till kollektiv persontrafik: sjöfart, kanaler, farleder och hamnar, i den mån sådanaärenden ej ankomma på annat departement; säkerheten på fartyg; åtgärder motvattenförorening från fartyg; befäl på handelsfartyg och fiskefartyg; anställningoch mönstring av sjömän, i den mån sådana ärenden ej ankomma på annatdepartement; arbetstid på fartyg; skeppsmätning; sjökarteverksani-het;lotsning; fyrar; sjöräddning: statens isbrytarverksamhet; transport- och trafikforskning, i den mån sådana ärendenej ankomma på annat departement; meteorologiskaoch hydrologiska undersökningar; radioväsendet, dock icke andra ärenden angåenderundradioverksamhet än sådana som avse distribution av radioprogram medundantag av anvisande av medel för investeringar i rundradioanläggningar ellersom avse föreskrifter om användning av mottagare eller avse uppbörd ochförvaltning av avgifter för samt anmälningsskyldighet angående innehav avmottagare; mark och byggnader för postverket, , statensjärnvägar, statens vägverk, och luftfartsverket, i den månsådana ärenden ej ankomma på annat departement. På kommunikationsdepartementetsområde har de flesta bemyndigandena samlats i lagen (1975:88) med bemyndigandeatt meddela föreskrifter om trafik, transporter och kommunikationer. Lagen har-efter ändringar år 1978 - följande lydelse: 1 § Regeringen bemyndigas att meddela föreskrifter somavses i 8 kap. 3 eller 5 S regeringsformen, om föreskrifterna gäller 1. befordran ispårbunden trafik som är avsedd för allmänheten. 2. sådan befordrani vägtrafik som ombesörjes av järnvägsföretag till komplettering av eller somersättning för järnvägsbefordran som avses under 1, 3. säkerheten ispårbunden trafik eller ordningens upprätthållande i samband med sådan trafik, 4. postbefordraneller telekommunikationer. 5. rätt att drivasjöfart inom Sveriges sjöterritorium med utländskt fartyg, 6. trafikreglereller säkerhetsanordningar för sjötrafiken inom Sveriges sjöterritorium ellerför sjötrafiken med svenska fartyg, sjöflygplan och svävare utanför Sverigessjöterritorium, 7. skeppsmätning,, 8. trafik på vägeller i terräng. 9. fordonsbeskaffenhet och utrustning, 10.registrering eller annan kontroll av fordon. Regeringen bemyndigas att meddela föreskrifter om avgifterför granskning eller kontroll enligt bestämmelse som avses i första stycket 3.9 eller 10. Regeringen bemyndigas också att besluta föreskrifter om fyravgifteroch farledsvaruavgifter samt om avgifter för skeppsmätning. KU 1979/80:50 99 2 S Regeringen får överlåta åt förvaltningsmyndighet attmeddela föreskrifter som avses i 1 S. Regeringen får vidare överlåta ät kommunatt meddela föreskrifter som avses i 1 S första stycket 8. Frågan om normgivningsbefogenheterinom det ämnesområde som gäller trafik, transporter och kommunikationerbehandlades relativt utförligt i lagens motiv (prop. 1975:8 s. 73-75). Medhänsyn till frågans betydelse för denna undersökning intas nedan dessa motiv isin helhet: Inom det ämnesområde som gällertrafik, transporter och kommunikationer återfinns"det"nuvarandebeståndet av offentligrättsliga föreskrifter till grnska stor del iförfattningar som har beslutats av regeringen. 1 viss utsträckning innebärföreskrifterna i dessa författningar åligganden för enskilda eller avser iövrigt ingrepp i enskildas personliga eller ekonomiska förhållanden. I sammamån faller de enligt nya RF inom det primära lagområdet. Å andra sidan medgergrundlagen i vid omfattning att noringivningsrätt på området överlåts tillregeringen. I 8 kap. 7 S första stycket RF nämns sålunda som delegeringsbaraämnen både kommunikationer (punkt 3) och trafik (punkt 5). Bemyndiganden på kommunikationsväsendets område finns i endel fall i lag men har också meddelats i annan form. Bemyndiganden av dettasenare slag behåller enligt punkt 6 i övergångsbestämmelserna till RF singiltighet tills vidare. Som jag har framhållit förut (avsnitt 4), bör enöverflyttning av dessa bemyndiganden till lag anstå till senare tidpunkt. I en del fall saknar emellertid regeringsförfattningar omtrafik, kommunikationer m. m., vilka hör till det primära lagområdet enligtnya RF, stöd av ett riksdagsbemyndigande. Vissa av dessa författningar börupphöjas till lag, eftersom de helt eller till betydande del rör frågor som äratt hänföra till det obligatoriska lagområdet och som alltså inte ärdelegeringsbara. Av denna anledning föreslår jag i det följande (se avsnitten6.8 och 6.9) lagstiftning i två fall. Andra regeringsföreskrifter bör erhållastöd genom bemyndigande som upptas i en redan befintlig lag, till vilkenföreskrifterna i fråga har anknytning. Jag föreslår i detta sammanhang attbemyndiganden införs i lagen (1965:719) om säkerheten på fartyg (avsnitt 6.6)och i lagen (1972:275) om åtgärder mot vattenförorening från fartyg (avsnitt6.7). Härefter återstår en grupp författningar som i princip alltjämt bör fallaunder regeringens normgivningskompetens men beträffande vilka det erforderligariksdagsbe-myndigandet inte naturligen kan placeras i någon existerande lag.Jag förordar att vissa av dessa delegationsföreskrifter, som alltså har detgemensamt att de gäller frågor om trafik, transporter och kommunikationer,sammanförs till en särskild lag. Den föreslagna delegationslagen upptar två paragrafer. I 1S anges de frågor som kan bli föremål för delegering. 1 första stycket punkterna 1, 2 och 4 avses bl. a.föreskrifter i fråga om befordran med järnväg (i vissa fall bil), postbefordranoch utnyttjande av telekommunikationsnätet som finns i järnvägstrafikstadgan(1966:202), allmänna poststadgan, telegrafreglementet (1959:582) ochtelefonreglementet (1963:18) och som i vissa delar torde vara att hänföra tilldet primära lagområdet. Vidare avses bemyndigandet omfatta bestämmelser om postmonopolet,jämför kungörelsen (1947:175) angående postverkets ensamrätt till brevbefordranm. KU1979/80:50 100 Med bemyndigandet i p.