bet · G301JuU5 · 1979-12-31 00:00:00 — Ersättningsskyldighet föreligger endast om dekrav har blivit åsidosatta som med hänsyn till verksamhetens art och ändamålskäligen kan ställas på dess utövning. Talanom ersättning för fel i myndighetsutövning får inte föras med anledning avbeslut av eller regeringen eller av högsta domstolen, regeringsrätteneller försäkringsöverdomstolen, om inte beslutet upphävts JuU 1979/80:5 11 Talan får heller inte föras med anledning av beslut av lägre myndighetmot vilket talan fullföljts hos regeringen, högsta domstolen, regeringsrätteneller försäkringsöverdomstolen utan att beslutet upphävts eller ändrats. Särskildaregler om statens ersättningsskyldighet vid vissa felaktiga beslut finns ilagen (1974:515) om ersättning vid frihetsinskränkning. Ersättningsskyldighetför staten kan också komma i fråga enligt datalagens (1973:289) regler omansvar för oriktighet i personregister. Ikungörelsen (1972:416) om statsmyndigheternas skadereglering i vissa fall finnsregler om handläggningen av skadeståndsanspråk mot staten. Beslut i fråga omskadestånd kan, beroende på skadeståndets storlek, fattas av centralförvaltningsmyndighet, jusiitiekanslern eller regeringen. I betänkandet (SOU 1978:58) harJK-utredningen lagt fram förslag till ny skaderegleringsförordning enligtvilken anspråk mot staten på ersättning i vissa fall skall framställas hos enny myndighet, statsadvokaten. Förslaget innehåller också i övriga delar vissaändringar i förhållande till den nuvarande ordningen. Förslaget harremissbehandlats men ännu ej lett till lagstiftning. Frågan om målsägandes straffrättsligareaktionsmöjligheter har behandlats i åtalsrättskommitténs betänkande (SOU1976:47) Färre brottmål. Kommittén erinrar om de två särskilda synpunkter somhar brukat framhållas som de främsta grunderna för målsägandens s. k.subsidiära åtalsrätt. Det är dels den s. k. upprättelsefunktionen, dels den s.k. kontrollfunktionen. Målsägandens önskemål att den brottslige straffas kanenligt kommittén inte anses förtjäna samhällets stöd när andra skäl talar emotåtal. Kontrollfunktionen kan enligt kommittén tillgodoses på annat sätt, främstgenom möjligheten att begära överprövning av åklagares beslut. Kommitténföreslår därför att målsägandens subsidiära åtalsrätt skall avskaffas. Det kandäremot enligt kommitténs mening inte anses föreligga tillräckliga skäl attavskaffa målsägandens rätt att biträda ett av åklagaren väckt åtal eller hansrätt att självständigt överklaga en friande dom. Kommitténsförslag har remissbehandlats men har ännu ej föranlett något förslag tillriksdagen. JuU 1979/80:5 12 Utredniitgenom förfarandet i vissa disciplinärenden m. m. I betänkandet (SOU 1979:71) Handläggningen avanmälningar mot polispersonal har utredningen om förfarandet i vissadisciplinärenden m. m. föreslagit att det skall inrättas en särskildulredningsorganisalion utanför polisväsendet med handläggare som huvudsakligenrekryteras från poliskåren. Organisationen skall enligt förslaget haanknytning till läns- eller överåklagares kansli. Den huvudsakligaarbetsuppgiften för utredningsorganisationen skall vara att biträda medutredningsuppdrag i mål om brott i tjänsten av arbetstagare inom polisväsendet.När det gäller handläggning av anmälningar som rör polisen har utredningenföreslagit en utökad lekman-nainsyn genom de förtroendevalda ledamöterna ipolisstyrelsen. Utredningenhar också haft lill uppgift alt undersöka behovet av ändringar idisciplinförfarandet enligt vid mindre myndigheter. Utredningen har intefunnit sådant behov föreligga och har därför inte föreslagit någon ändring iden ordning som gäller. I regeringsdeklarationen den 12 oktober 1979uttalas att regeringen anser att tiden nu är inne för en översyn avämbetsansvarsreformen. Enligt vad utskottet inhämtat avser chefen förjustitiedepartementet att i enlighet härmed begära regeringensbemyndigande att tillkalla en kommitté med uppdrag att utreda straff- ochdisciplinansvaret för funktionärer i offentlig verksamhet. Kommittén avses få iuppdrag att kartlägga tillämpningen av straff- och disciplinansvarssystemetoch atl pröva om ändringar i regleringen är påkallade. Remissyttranden över motionerna har avgetts avjusiitiekanslern, riksåklagaren, statens ansvarsnämnd, arbetsdomstolen,ombudsman, , , . Centralorganisationen /SR och (). iSverige (LO) har avstått från atl avge yttrande. Fleraremissinstanser har tillstyrkt att reglerna om ansvar för offentligafunktionärer ses över. Några remissinstanser anser att det ännu är för tidigtatt göra en sådan översyn. Närdet gäller målsägandens rätt till talan om ansvar och enskilt anspråk medanledning av brott som begåtts av vissa högre tjänstemän i utövning av tjänsteller uppdrag förordar de fiesta remissinstanserna en översyn. JuU 1979/80:5 13 Enligt justitiekanslerns (JK) mening var inte någotav de skäl som åberopades till stöd för reformen bärande; visst behövdes eninskränkning av det straffbara området för de offentliga funktionärerna men dethade varit lätt atl avhjälpa denna brist ulan att därmed avskaffa hela delbestående systemet. Också problemet med alt bestämma den personkrets som skullevara underkastad det särskilda "ämbetsansvaret" hade enligt JK kunnatangripas utan all man avskaffade hela ansvarssystemet. Uppfattningen att i principsamma ansvarssystem borde gälla på den offentliga sektorn och den enskildasektorn var och är enligt JK:s mening helt felaktig. Möjligheternaatl väcka åtal är enligt JK:s mening synnerligen begränsade; delta innebär altmöjligheterna att få en kvalificerad juridisk prövning av t. ex. enlaglolkningsfråga är nästa obefintliga. Denfrämsta bristen i systemet är enligt JK att prövningen - bortsett från fall däransvarsnämnden är disciplinmyndighet - anförtros arbetsgivaren, som ofta saknarerforderlig juridisk sakkunskap. Arbetsgivaren är vidare ofta både"åklagare" och domare. Och om JK är "åklagare" finns det enuppenbar risk för atl arbetsgivaren håller sin personal om ryggen. Man kanenligt JK sätta frågetecken även för arbetsdomstolens lämplighet att pröva allade rättsfrågor som kan uppkomma. JKanser att disciplinansvarssystemet är ofullständigt så till vida som dekollekiivavtalsslutande parterna inom vissa områden över huvud laget inteinfört något sådant ansvar. Samordningenmellan straffrättslig påföljd och avskedandeinstitutet är enligt JK:s meningdålig; detta har belysts i ett fall som JK själv handlagt. Att domstolen skallbeakta huruvida avsked blir aktuellt medan arbetsgivaren (disciplinmyndigheten)inte får bestämma sig i avskedandefrågan förrän lagakraftvunnen dom ibrottmålet föreligger är enligt JK en olöslig ekvation. JK:sroll i mål där JK fullföljer talan mot disciplinmyndigheiens beslut är enligtJK:s mening en anomali. Eftersom det kan inträffa att både arbetsgivaren ochJK för talan har i lagtexten utsagts att JK ensam skall vara motpart tilltjänstemannen. I motiven uttalas att JK - liksom JO - därvid skall företrädaarbetsgivarens intressen. Detta är, uppger JK, olyckligt och från principiellasynpunkter helt förkastligt; JK och JO bör inte företräda arbetsgivarensintressen utan det allmännas intresse på samma sätt som en åklagare i brottmål. Erfarenheterna av de nya reglerna föroffentliganställdas ansvar för fel i tjänsten torde enligt riksåklagaren ()inte ge belägg för att reformen faktiskt inverkat menligt på möjligheterna attkomma till rätta med försumlig tjänsteutövning. RÅ pekar på att det under dentidigare gällande ordningen väcktes ytterst få åtal av JO och JK. RÅ uttalaratt utvecklingen efter ämbetsansvarsreformen inte torde visa att ett uttalandeav JO och JK, vilket. JuU 1979/80:5 14 liksomtidigare är den vanligaste "reaktionen" från dessa organ, skullelämnas obeaktat av därav berörd tjänsteman eller myndighet. Enligt RÅ;s meningbör den nuvarande ordningen, som införts och som grundar sig pådjupgående principiella överväganden, inte överges ulan att väsentliga bristeruppkommit vid dess praktiska tillämpning. Då så icke synes vara falletavstyrker RÅ bifall till det i motionen 854 framlagda förslaget. Närdet gäller de processuella reglerna för prövning av disciplinansvar kan détdock enligt RÅ:s mening ifrågasättas om den fördelning mellan arbetsdomstolenoch allmän domstol som gäller är den lämpligaste; emellertid bör längre tidserfarenhet erhållas innan det närmare övervägs ändring i detta hänseende. Enligt statens ansvarsnämnds mening har tillräckligerfarenhet inte vunnits om det sätt på vilket bestämmefserna på olika hålltillämpats. finner sig därför inte böra göra något uttalandenär det gäller frågan huruvida tillräckliga skäl kan anses föreligga alt göranågon väsentlig ändring i det system om ansvar för funktionärer i offentligverksamhet som gäller. Däremot delar den uppfattning somkommit till uttryck i motionen 854, nämligen att systemet bör bli föremål förutvärdering och översyn. 1 samband därmed bör enligt nämndens mening översynlämpligen ske även av regler om åtal mot ämbetsmän. Ansvarsnämndenhar till sitt yttrande fogat en inom nämnden upprättad promemoria, "Någraanteckningar rörande verksamheten vid statens ansvarsnämnd". Enligt arbetsdomstolens uppfattning framstår detsom önskvärt att en utvärdering av lagstiftningen om ansvar för offentligafunktionärer i dess helhet inom någon lid kommer till stånd. Med hänsyn tillatt de nya bestämmelserna tillämpats och till attde erfarenheter som kan ha vunnits inte torde vara tillräckliga föratt göra en sådan översyn meningsfull finner arbetsdomstolen emellertid att detinte f n. finns skäl att uppta denna fråga till förnyad prövning. Enligt justitieombudsmannens (JO) mening kan detinte utan en mer ingående analys påvisas huruvida ämbetsansvarsreformenförsämrat de enskilda människornas ställning gentemot myndigheterna. Denavkrimina-lisering av vissa fel och försummelser av tjänstemän som skedde genomämbetsansvarsreformen innebar enligt JO sakligt sett en anpassning till enpraxis som JO hade utvecklat och som hade lett till atterinringar i skilda former hade fått träda i åtalens ställe; i den nyainstruktion för justitieombudsmännen som beslutade medämbetsansvarsreformen övergavs även formellt huvudregeln om att JO skallavsluta sina ärenden med åtal. Mot denna bakgrund, uttalar JO, kan man kanskediskutera bärkraften hos påståendet att JO:s möjligheter att effektivt ingripahar "väsentligt minskat". En förutsättning för påståendet måste varaatt JuU 1979/80:5 15 eventualitetenav ett JO-ingripande har en så att säga kvalitetsbevarande effekt. Detförefaller emellertid inte helt uteslutet all"förvaltningskvalile-ten" i ett system där JO saknar ålalsrättenbefinns ligga på samma nivå som i ett system där JO visserligen har den menfaktiskt aldrig använder den. Att det i vissa fall kan vara alt föredra för denenskilde tjänstemannen atl få sitt handlande prövat i etl domstolsförfarande ären annan sak. Detär enligt JO viktigt att statsmakterna tar reda på hur reformer som de harbeslutat kommit att fungera i praktiken och att de - om reformerna visar sig hafått effekter som inte var avsedda - rättar till vad som brister. JO anserdärför atl man bör allsidigt och förutsättningslöst utvärdera reform.Man kan vid en sådan utvärdering enligt JO knappast undgå att komma in på JO:sroll. En längre lid av praktisk tillämpning än den vi har hade enligt JOvarit önskvärd men är enligt hans mening inte nödvändig. JOtar inte ställning till frågan om ett speciellt ansvar för offentligafunktionärer bör införas eller inte; utvärderingen och de förslag som den kanföranleda bör avvaktas. Som särskilda frågor sombör undersökas nämner JO följande. JO och de kommunala myndigheterna. På dettaområde bör prövas om inte ett lagreglerat disciplinansvar bör införas för sådana kommunala tjänstemän i verksamhet med karaktär av myndighetsutövning. För att ansvar för vårdslösmyndighetsutövning skall kunna utkrävas måste vårdslösheten vara grov.Det kan diskuteras om det inte bör räcka med normal vårdslöshet eller alt göratillägg till bestämmelsen som motverkar en alltför snäv tolkning. JO:s klagotid idisciplinärenden. Det kan diskuteras om inte denna bör förlängas. Det bör prövas om byte avstatlig och anställning skall utesluta ansvar för fel ellerförsummelse i den tidigare anställningen. Förfarandet i disciplinärendenbör regleras. uppger att det inte är känt förhovrätten huruvida tidigare angivna lagändringar medfört atl offentligmyndighetsutövning sker med mindre omsorg . Hovrätten har ejheller något underlag för bedömning, huruvida fel eller försummelser iallmänhet leder till disciplinpåföljd i de fall då förutsättningar härförföreligger. Om det förekommer tendenser till att disciplinära åtgärder i ökadutsträckning underlåts, torde det i första hand ankomma på JO och JK att stävjadessa genom den anmälningsbefogenhet och talerätt mot myndighets beslut idisciplinärende som tillagts dem. Ävenom frågan om en översyn är tidigt väckt vill hovrätten inte, med hänsyn tillfrågans vikt, motsätta sig atl en översyn kommer till stånd. uppger att det inte är känt förförbundet om den nya lagstiftningen under den relativt korta lid den varit ikraft medfört några negativa konsekvenser. Oavsett hur det förhåller sig därmedvill förbundet - i likhet med vad som framförs i motionen 854 - betona att denoffentliga JuU 1979/80:5 16 verksamheteni många fall kan medföra sådana följder för den enskilde, alt det är rimligtatl inte jämställa den med privat verksamhet. Frånvaron av möjlighet att väckaåtal mot tjänstemän annat än vid grava åsidosältanden av vad som åligger demkan medföra en känsla av vanmakt och misstro hos allmänheten. Redan delförhållandet ärenligt förbundets mening tillräckligt för att ifrågasätta ominte den nu gällande lagstiftningen bör omarbetas; härtill kommer att en domstolsprövningmånga gånger även för tjänstemannen kan framstå som mera tillfredsställandefrån rättssäkerhetssynpunkt än en prövning i disciplinär väg. Förbundettillstyrker därför att frågan om utvidgning av ansvaret för offentligafunktionärer blir föremål för översyn. tillstyrker en översyn av systemetom ansvar för funktionärer i offentlig verksamhet. Ceniraloiganisationen /SR anser det angelägelatt en utvärdering görs av lagstiftning om ansvar förtjänstemän i offentlig verksamhet mot bakgrund av de erfarenheter som dåvunnits. JK uttalar att enligt hans uppfattning kanmålsägandens enskilda åtalsrätl avskaffas. JK ser ålalsrätten främst som ensäkerhetsgaranti och menar att behovet av en sådan garanti är mycket ringa. Detärenligt JK mycket sällsynt med enskilda åtal av det slag som härar i fråga. JKhänvisar till målsägandens möjligheter alt föra skadeståndstalan, atl begäraöverprövning av lägre åklagares beslut och att klaga hos JO eller JK. Åklagarmyndighetenframstår enligt JK som samhällets representant när det gäller åtgärder för attutkräva ett straffrättsligt ansvar. Fel av en åklagare bör enligt JK angripaspå liknande sätt som när det gäller tjänstemän i allmänhet. Omman vill behålla målsägandens subsidiära åtalsrätt är det enligt JK inteorimligt att rätlen görs oberoende av frågan vem som felat. JK menar atl det ioch för sig finns ett visst fog för det åberopade motivet atl tjänstemännen ifråga behöver ett skydd mot obefogade åtal m. m. Enligt JK:s mening bör dettabehov emellertid tillgodoses på annat sätt, nämligen genom regler som gördelmöjligt för domstolen att på ett tidigt stadium och utan egentlig sakligprövning - och därmed utan besvär föt; den instämde - avgöra målet. En sådanlösning kommer även dem lill godo som kan drabbas av obefogade enskildaåtal, t. ex. därför alt de är lägre tjänstemän. RÅ pekar på atl grunden för inskränkningen imålägandens subsidiära åtalsrätt är en strävan atl skydda de aktuella tjänstemännenmot obefogade åtal och ogrundad talan om ersätining. Man kan emellertid enligtRÅ fråga sig om, från nu nämnda utgångspunkt, en gränsdragning efter principenom JuU 1979/80:5 17 vederbörandeinnehar högre eller lägre tjänst är rationell. Det torde nämligen förhålla sigså, anför RÅ, att ofta även tjänstemän i lägre befattningar har alt träffaavgöranden som i väsentliga hänseenden berör den enskilde. Denna grupp avtjänstemän torde enligt RÅ i stor utsträckning ha mera direkt kontakt medallmänheten än vad som gäller för många högre tjänstemän. RÅ framhåller ocksåalt en allmän strävan inom förvaltningen är att decentraliserabeslutsfattandet och atl så långt möjligt föra ned detta på lägrebefattningshavare. Vad nu sagts talar enligt RÅ:s mening i och för sig för enändring i den nuvarande ordningen, som alltså i princip bygger på engränsdragning mellan innehavare av högre och lägre tjänster. RÅ anför vidarebeträffande målsägandens subsidiära åtalsrätt följande. Den ursprungliga grunden för denna rätt ärsäkerligen att söka i vår äldsta rättsordning där det ankom på den förfördeladeeller hans släkt att kräva upprättelse av den förfördelande. Ett sådantbetraktelsesätt ter sig givetvis helt främmande. Alt beivra brotl ochutkräva straffar en angelägenhet som i princip bör vara förbehållen detallmänna och som inte bör få påverkas av den personliga inställningen hos densom förfördelats av del aktuella brottet. Som ytterligare skäl för atttillerkänna målsäganden subsidiär åtalsrätt har stundom angetts att mandärigenom tillägger målsägande en kontrollfunktion. Atl reellt skilja dennafunktion från den förra grunden torde dock inte vara möjligt i en faktiskutövning av den subsidiära åtalsrätten. I denna del förtjänar också påpekas atlkontrollen under alla förhållanden blir begränsad lill de fall där enmålsägande verkligen förekommer. Viktigare är emellertid att det finnssärskilda organ, JO och JK, som just har till uppgift att öva uppsikt över tjänstemännenoch att det står envar fritt att vända sig till något av dessa organ. Slutligenmå anmärkas att målsäganden, även i fråga om högre tjänstemän, är oförhindradatt av staten utkräva ersättning för skada som han anser sig ha lidit genomnågon tjänstemans fel eller försummelse vid myndighetsutövning. Mot bakgrund av det anförda vill RÅ i allt fallinte förorda en utvidgning av målsägandens åtalsrätt. Beträffandeavgränsningen av vilka brott som bestämmelserna i 7 kap. 4 § RB gäller, kan RÅi viss mån instämma i motionskriiiken. RÅ hänvisar till vad han uttalat i denfrågan i ett till regeringen avgivet yttrande över betänkandet (SOU 1978:59). 1 det yttrandet framför RÅ önskemål om ett klarläggande uttalandefrån lagstiftarens sida. Slutbehandlingen av betänkandet angående JK bör enligtRÅ avvaktas, innan särskild behandling av spörsmålet vidare övervägs. Enligt statens ansvarsnämnds mening bör en översynav reglerna om åtal mot ämbetsmän ske i samband med en utvärdering och översynav ämbetsansvarsreformen. Arbetsdomstolen uppger att domstolen i sin egenverksamhet inte har gjort några iakttagelser av intresse när det gällerbegränsningen i åklagarbehörig-heten och i den enskildes rätt tillmålsägandetalan. Under beaktande av de synpunkter som har anförts i de aktuellamotionerna anser arbetsdomstolen JuU 1979/80:5 18 emellertidatt skäl talar för att om begränsning i åtalsbehörigheten ochrätten till målsägandetalan övervägs ytterligare i lämpligt sammanhang. JO anför att han för sin del inte tror alt deberörda tjänstemännen skulle utsättas för åtal eller skadeståndsanspråk i någonnämnvärd utsträckning om man log bort begränsningen av målsägandens åtalsrätl.Risken härför har enligt JO:s mening inte avgörande betydelse, och bestämmelsenkan därför slopas. JO anför vidare följande. Men om det är så att vi skulle få lika få åtal mothögre tjänstemän som vi har är det ju liktydigt med att den nuvarandeordningen fungerar så hyggligt att den lika gärna kan behållas. Räknat iantalet åtal blir del enligt min uppfattning hugget som stucket om man behållerbegränsningen eller slopar den. Fördelarna med atl slopa begränsningen liggerpå ett annal plan. Sedan kan man naturiigtvis vända på saken och fråga sig omman inte bör avskaffa målsägandens åtalsrätl överhuvudtaget. anser beträffande avgränsningen av deaktuella brotten att en återgång till tidigare gällande ordning inte ärgenomförbar efter ämbetsansvarsreformen. Det är vidare enligt hovrättensmening diskutabelt att göra en avgränsning på det sättet att hänvisning skertill vad som betraktas som motsvarigheterna till de självständiga ämbetsbrotten(20 kap. 1-3 §§ BrB). Som regel torde nämligen mutbrott och brott mottystnadsplikt enligt nu gällande regler falla utanför särbestämmelsernastillämpningsområde (jfr prop. 1974:35 s. 105). Som den naturiigaste lösningenframstår enligt hovrätten en begränsning lill brott som avses i 20 kap. 1 § BrB(myndighetsmissbruk och vårdslös myndighetsutövning). Det är endast i fråga omnu nämnda brott som det förutsätts ett specialsubjekt, nämligen en person somutövar offentlig myndighet. Andra brott, som kan göra särreglernatillämpliga, kan begås även av personer utan anknytning till offentligmyndighetsutövning. Det är med hänsyn härtill, anför hovrätten, befogatifrågasätta, om processuella särregler skall gälla endast därför att brottetskett i utövning av tjänsten. Hovrätten finner alltså att en begränsning av särreglernastillämpningsområde på nu angivet sätt kan övervägas. Fråganom begränsning i målsägandens rätt att föra talan om ansvar eller enskiltanspråk vid brott i tjänsten av vissa funktionärer (22 kap. 8 § RB) skulleenligt hovrättens mening komma att föriora aktualitet, om målsägandensallmänna subsidiära åtalsrätt och därmed förbundna befogenheter avskaffades ienlighet med vad som föreslagits av åtalsrättskommittén. Del kan inte, anförhovrätten, komma i fråga alt generellt avskaffa målsägandens rättigheter i dethär avseendet och göra undantag från denna princip i fråga om brott itjänsten av offentliga funktionärer. Hovrätten anför vidareföljande. JuU 1979/80:5 19 Med hänsyn till att den offentlige funktionären isin dagliga verksamhet på grund av beskaffenheten av sina arbetsuppgifterfortlöpande utsätter sig för risken av enskildas misshag, som - med en annanordning - skulle kunna ta sig uttryck i mer eller mindre framträdande hot omåtal, kan invändningar resas mot ett förbehållslöst avskaffande av nuifrågavarande begränsningar. Sådana invändningar ter sig än mer befogade, ombroltskategorin, enligt vad tidigare utvecklats, begränsas till brott enligt 20kap. 1 § , i vilket fall ej kan bli tal om att offentligafunktionärer gynnas, eftersom del uteslutande är dessa som träffats avgärningsbeskrivningarna i det åberopade lagrummet. Bibehållsbegränsningen av målsägandens befogenheter enligt ifrågavarande regler bördessa enligt hovrättens mening gälla alla myndighetsutövare. Något sakligt skälför den inskränkning till högre tjänstemän som f n. gäller kan hovrätten intefinna. Attreglerna i första hand gagnar den enskilde offentlige funktionärensarbetsförhållanden bör inte skymma det förhållandet, alt det är ett samhällsintressei stort atl onödiga processer undvikes. 1 delta sammanhang kan också framhållasden risk för ökad byråkratisering som uppstår om möjligheterna tillmålsägandetalan ökas. Om en offentlig funktionär föreställer sig alt enmissnöjd part i vedergällningssyfte kommer att utnyttja minsta försummelse lillatl väcka åtal, kan det väl tänkas att funktionären i avsikt atl minimeraåtalshotet överdriver procedurreglers krav med omständlig handläggning ochfördröjt avgörande som följd. Motovan angivna intressen slår emellertid intresset atl åtal sker, där så ärbefogat, och att den som lidit skada av en felaktig myndighetsutövning inte avsärreglerna hindras i sin rätt att utfå skadestånd. anförda aspekterfår naturligtvis inte leda till offentliga funktionärers anspråk på skydd motannat än obefogad talan. Kritikhar riktats mot att det endast är riksåklagaren som kan besluta om åtal förbrotl i tjänsten av de funktionärer som nämns i 7 kap. 4 § rättegångsbalken.därvidhar påpekats att överprövning av beslut i åtalsfrågan omöjliggjorts. Del börmed anledning därav understrykas, att jämväl JO och JK enligt sina respektiveinstruktioner äger väcka åtal i dessa fall.