bet · G301JuU39 · 1979-12-31 00:00:00 — JuU1979/80: 39 1979/80: 39 medanledning av motion om ordningen för förhör med målsägande I motionen 1979/80: 473 av () yrkasatt beslutar om en sådan ändring av 46 kap. 6 § attförhör av målsägande må ske i samma ordning som gäller för vittne. Motionärenanför att kritik i olika sammanhang riktats mot den nuvarande ordningen,enligt vilken i rättegång i brottmål målsäganden skall höras efteråklagarens sakframställning och före förhöret med den tilltalade och denegentliga bevisupptagningen. Genom att åklagarens sakframställning lämnas imålsägandens närvaro kan enligt motionären målsäganden lätt påverkas avuppgifterna i åklagarens framställning. Den angivna ordningen kan enhgtmotionären leda till att målsäganden blir benägen att av hänsyn till åklagarenstå fast vid vad han uppgett under förundersökningen, vilket i sin tur är ägnatatt nedsätta bevisvärdet av målsägandens utsaga inför domstolen. Kritikenskulle enligt motionären kunna tillgodoses om målsäganden i bevishänseendebetraktades som ett vanligt vittne. Domstolen bör enligt motionären i allafall få frihet att bestämma att målsäganden skall höras i samma ordning somgäller för vittne. Gällanderätt m. m. Målsägande är enligt 20 kap. 8 § (RB) den som brott har begåtts mot eller som har blivit förnärmad eller liditskada av brottet. Reglerom gången av en huvudförhandling i mål vari allmänt åtal förs ges i 46 kap. RB.Reglerna innebär bl. a. följande. Förhandlingeninleds med att åklagaren framställer sitt yrkande genom att läsa upp den istämningen intagna gärningsbeskrivningen med tillämpliga lagrum. Därefteruppmanas den tilltalade att ange huruvida han erkänner eller förnekargärningen. Sedan den tilltalades ståndpunkt klarlagts skall åklagaren utvecklaåtalet och redogöra för de omständigheter, varpå detta grundas. Denna sakframställningär speciellt avsedd för att rättens ledamöter skall kunna följa bevisningen.Efter åklagarens utveckling av åtalet skall målsäganden höras i ansvarsfrågan,vare sig han själv för talan eller ej. Förklarar målsäganden att han villbiträda åtalet något som sällan är fallet skall han först tillfrågas om hanåberopar något gärningsmoment utöver dem som åklagaren gjort gäl- 1 1979/80. JuU 1979/80: 39 2 lande.Skulle målsäganden däremot inte biträda åtalet sker förhöret med honom enbart ibevisningssyfte. Efterförhöret med målsäganden skall den tilltalade uppmanas att i ett sammanhangredogöra för saken och därvid yttra sig över vad åklagaren och målsägandenanfört. Med rättens tillstånd får åklagaren och målsäganden ställa frågor tillhonom. Därefter får frågor ställas av försvararen. Sedanmålsäganden och den tilltalade hörts skall bevisningen förebringas. I regelföredras först den skriftliga bevisningen, och därefter hörs inkallade vittnenoch eventuella sakkunniga. Sedanbevisningen lagts fram skall i förekommande fall utredning förebringas angåendeden tilltalades tidigare kriminalitet och hans levnadsomständigheter ochpersonliga förhållanden som kan antas vara av betydelse. Innanförhandlingen avslutas ges parterna tillfälle att anföra vad de , tillslutförande av sin talan aktar nödigt (den s. k. pläderingen). Enligt36 kap. 1 § RB får målsäganden inte vittna, även om han ej för talan. Enligt 9§ i samma kapitel får vittne ej övervara förhandlingen i målet innan förhöretmed vittnet äger rum om inte särskilda skäl talar därför. Målsäganden fårdäremot vara närvarande under hela förhandlingen. Under förarbetena till den nuvarande ordningenuttalade processlagberedningen (SOU 1938: 44 s. 389) hl. a. följande. Ej heller torde målsäganden böra höras som vittne imålet, vare sig han för talan eller icke. Målsäganden framstår som dentilltalades naturliga motpart, och då man icke vill, att den tilltalade skallhöras såsom vittne, skulle det vara oegentligt att låta målsäganden avläggavittnesmål. Därest man tilläte honom att avgiva sin be;rättelse under dengaranti för trovärdighet, sorn följer med vittnesmålet, skulle han i förhållandetill den tilltalade få en alltför gynnad ställning. Särskilt skulle dettaframträda, då målsäganden är part i målet. I enlighet med vad nu anförts har idenna paragraf såsom undantag från regeln, att envar kan höras som vittne,föreskrivits, att vittnesmål icke kan avläggas av part eller av målsäganden,även om denne icke för talan i målet. Chefen för biträddeberedningens ståndpuiikt i propositionen 1942: 5 (s. 517). ämbetsberättelse behandladejustitieombudsmannen (JO) en fråga om målsägandens rätt att vidhuvudförhandlitigen närvara under åklagarens sakframställning (s. 214). Hanuttalade därVid bl. a. följande. Jämlikt 36 kap. 9 § första stycket rättegångsbalkenmå vittne ej; med mindre särskilda skäl äro därtill, övervara förhandlingen imålet, innan JuU 1979/80: 39 3 förhöretmed vittnet äger rum. Någon bestämmelse av motsvarande eller därmed jämförliginnebörd finnes icke i fråga orn målsägande. Denne äger sålunda, vare sig han intagerställning av part i målet eller icke, övervara hela huvudförhandlingen (jfrÖlivecrona: Rättegången i brottmål enligt RB s. 79) med den i detta sammanhangdock betydelselösa inskränkningen, att han enligt 46 kap. 7 § rättegångsbalkenlika med part kan beordras lämna rättssalen, om hans närvaro kan antagas störaförhöret med annan part. Dennalagens ståndpunkt får ses mot bakgrund av den ställning iövrigt tillerkänner målsäganden. Vare sjg han för talan i målet eller icke,betraktas målsäganden som den tilltalades naturliga motpart. Såsom sådan är hanobehörig att vittna (se 36 kap. 1 §) och har att avgiva sin utsaga före dentilltalade (jfr 46 kap. 6 §). Hörandet av målsäganden ingår alltså icke ibevisupptagningen i egentlig mening. Även om målsäganden icke uppträtt såsompart vid huvudförhandlingen, äger han fullfölja talan i högre rätt (20 kap. 8§). Han äger även övertaga åtalet, om åklagaren nedlägger sin talan på dengrund att tillräckliga skäl för den misstänktes skuld icke föreligga (20 kap.9 §). Påpekasmå vidare, att det för målsäganden kan vara av direkt betydelse att åhörasakframställningen från åklagarens sida, enär denna kan giva honom anledningatt biträda åtalet eller väcka enskilt anspråk. Medanledning av vad sorn i den av avdelningen åberopade promemorian antytts omrisken för att målsäganden skulle låta sig påverka av åklagarenssakframställning vill jag framhålla, att åklagaren bör undvika att närmare gåin på förhållanden, som kunna förväntas bli belysta genom målsägandens utsaga.Risken för påverkan torde därför, vid en rätt utförd sakframställning frånåklagarens sida, vara ringa. Liknande synpunkter har JO framfört . Seexempelvis JO 1964 s. 168. Den av JO behandlade frågan om målsägandens närvarounder åklagarens sakframställning berördes av rättegångskommitté i enpromemoria angående vissa frågor rörande rättegången i brottmål, avgiven den10 . a. följande (s. 76). Det är givet att risken för påverkan på målsägandenstarkt varierar från individ till individ och att barn i allmänhet äro mera lättpåverkade än vuxna. De faktorer som kunna inverka på bedömandet av den risk som föreligger för att målsägande skall låta sig påverkas av åklagarens sakframställning äro av så vitt skilda slag att det är ogörligt att i lag reglera alla tänkbara fall. Det måste överlämnas åt domstolarna att be döma om målsägenden icke skall få vara närvarande under sakframställ ningen. Kommittén anser för sin del att möjlighet bör införas för dom stolarna att förordna härom. Sådant förordnande bör dock icke givas annat än i undantagsfall när risken för påverkan kan bedömas som sär skilt påtaghg.----- Det synes icke motiverat att i nu ifrågavaran de hänseende göra skillnad mellan det fall att målsäganden uppträder såsom part och att han endast höres i anlediiing av åklagarens talan. JuU 1979/80: 39 4 Detintresse som får anses motivera undantagsbestämmelsen bevisvärdet avmålsägandens berättelse gör sig gällande med samma styrka om målsäganden ärpart eller icke. Olägenheten för en målsägande, som är part, att icke få åhörasakframställningen.torde i de undantagsr fall varom här är fråga i regel ickevara särskilt betydande. Vid domstolens bedömande av om målsäganden bör fåvara närvarande under sakframställningen har domstolen givetvis även att tagahänsyn till målsägandens berättigade intressen. förslag om rätt för domstolenatt i särskilda fall förordna att målsäganden ej skall få vara närvarande underåklagarens sakframställning har ej lett till lagändring. I betänkandet (SOU 1974: 27) Mindre brottbehandlade brottsmålsutredning frågan om avsteg frånhandläggningsgången vid huvudförhandling i brottmål (s. 147) och uttaladedärvid bl. a. följande. anser att man inte behöverbinda upp huvud--förhandlingen i mindre brottmål alltför hårt genom formellaregler för handläggningsgången. Det bör vara möjligt för rätten att göra sådanaavvikelser från mönstret som motiveras av hänsyn till utredningen i målet ochbrottets beskaffenhet. Detbör överlämnas åt de enskilda underrätterna att själva bestämma i vilken utsträckningoch i vilka fall det kan vara motiverat att göra avsteg från den formellahandläggningsgången i mindre brottmål. Man måste dock hålla fast vid att detäven i fortsättningen skall åligga rätten att vaka över att ordning och redaiakttas vid handläggningen och att se till att den kontradiktoriska principeniakttas. Man bör också förutsätta att rätten handlar i samråd med åklagarenoch den tilltalade samt eventuell försvarare, om mera betydande avsteg skallgöras från den ordinarie handläggningsordningen. I propositionen 1975/76: 148 med förslag tillenklare former för beivrande av mindre lagöverträdelser uttalade chefen förjustitiedepartementet (s. 170) i anslutning till förslag avbrottmålsutredningen om uppmjukning av i olika avseenden att delämpligen borde tas upp till behandling i ett vidare sammanhang (vid en allmänöversyn av RB). Ordningen för målsägandens hörande och dennesställning i processen har uppmärksammats i den rättsvetenskapligalitteraturen. Därvid har förts fram kritiska synpunkter och önskemål omändringar bl. a. i linje med vad som föreslås i motionen. Utskottet hänvisartill Per (1979) s. 154, ibrott- JuU 1979/80: 39 5 målenligt RB (1968) s. 281, (1973) s. 80 och Hans KletteBrottmålsprocessen ur den tilltalades perspektiv (1976) s. 213. Enligt bemyndigande av regeringen i februari 1977har tillkallats en utredning, rättegångsutredningen (Ju 1977: 06), för att göraen översyn av rättegångsförfarandet vid allmän domstol. Underförberedelsearbetet inför tillkallandet av utredningen iitarbeta-des inomjustitiedepartementet en promemoria (Ds Ju 1976: 8) Översyn avrättegångsförfarandet vid allmän domstol, och i anslutning härtill anordnadedepartementet en hearing den 9den i frågor om den aktuellaöversynen. Under utredningsarbetet har också rättegångsutredningen hållithearingsammanträden i olika frågor. Underjustitiedepartementets hearing kritiserades regeln om att målsäganden alltidmåste höras före den tilltalade, och önskemål framfördes från flera håll omstörre valfrihet i detta hänseende. Enligtvad utskottet inhämtat från rättegångsutredningen har frågan om målsägandenshörande varit en omtvistad fråga vid utredningens hearingsammanträden. Flertaletdeltagare i sammanträdena har riktat kritik mot RB:s nuvarande reglering ochönskat en mer flexibel ordning, enligt vilken målsäganden kan höras efter dentilltalade om detta befinns lämpligt. Enligt denna mening harmålsägandeförhöret i praktiken karaktär av bevismedel, och målsäganden bördärför när det gäller förhörsordningen jäm-. ställas med ett vittne. Blandföreträdarna för denna uppfattning har dock flera uttalat att en målsägande sombiträder åtalet (20 kap. 8 § andra stycket RB) regelmässigt bör höras före dentilltalade. Åtskilliga av de deltagare som ansett målsägandeförhöret hakaraktär av bevismedel har även ansett att målsäganden, i likhet med ettvittne, bör kunna åläggas att lämna rättssalen i avbidan på förhöret (jfr 36kap. 9 § första stycket RB) eller i vart fall under åklagarenssakframställning. Bland åklagarna har flertalet ansett att nuvarande ordningför målsägandens hörande ej bör ändras. Som grund för denna uppfattning har bl.a. an-getts att åklagaren bör ha rnålsägandeförhöret att "falla tillbakapå" när det blir dags att höra den tilltalade. Om åklagaren endast hålleren kortfattad sakframställning, finns det enligt denna mening inte någon anledningatt målsäganden skall behöva lämna rättssalen under åklagarens sakframställningav hänsyn till påverkansrisken. Isitt översynsarbete avser rättegångsutredningen enligt vad utskottet erfaritatt ta upp den här aktuella frågan till fortsatta överväganden. JuU 1979/80: 39 I detta betänkande behandlas en motion med yrkandeatt skall besluta om sådan ändring av 46 kap. 6 § (RB) att förhör av målsägande kan ske i samma ordning som gäller för vittne. Målsägandeär enligt 20 kap. 8 § RB den som brott har begåtts niot eller som har blivitförnärmad eller lidit skada av brottet. Reglerom gången av en huvudförhandling i mål vari allmäiit åtal förs finns i 46 kap.RB. De iimebär bl. a. följande. Sedanåklagaren framställt sitt yrkande skall den tilltalade uppmanas att ange om hanerkänner eller förnekar gärningen. Åklagaren skall sedan lämna sinsakframställning, varefter målsäganden skall höras. Efter målsägandeförhöretskall den tilltalade höras och härvid yttra sig över vad åklagaren ochmålsäganden anfört. Med rättens tillstånd får åklagaren och målsäganden ställafrågor till den tilltalade, som härefter får utfrågas av försvararen. Sedanmålsägandeii och den tilltalade hörts skall bevisningen läggas fram; i regelföredras först den skriftliga bevisningen, och därefter hörs vittnen ochsakkunniga. Efter bevisupptagningen förebringas i förekommande fallpersonutredning beträffande den tilltalade. ges parterna tillfälleatt slutföra sin talan. Avdet sagda framgår att förhöret med målsäganden inte ingår i bevisupptagningeni egentlig mening, och enligt uttryckligt stadgande i 36 kap. 1 § RB fårmålsäganden inte höras som vittne. Till skillnad från vad som gäller för vittnefår målsäganden i princip vara närvarande vid förhandlingen redan innanförhöret med honom äger rum. Denbeskrivna ordningen vilar på uppfattningen att målsäganden är att se sommotpart till den tilltalade, och den har härletts ur grundläggande principerför rättegångsförfarandet (förhandlingsprincipen, jämviktsprincipen, den s. k.kontradiktoriska principen), övervägandena bakom reglerna om målsägandenshörande och ställning i processen har sålunda präglats av bl. a. strävanden attskapa jämvikt mellan den tilltalande och målsäganden såsom parter (se prop.1942: 5 s. 515 f). Debedömningar som lett fram till den nuvarande ordningen har enligt utskottetsmening alltjämt sin bärkraft. Emellertid kan man inte bortse från tyngden i dekritiska synpunkter och de önskemål om en mer flexibel ordning som, enligt vadsom framgår av det föregående, från tid till annan förts fram både ilagstiftningsarbetet och i den juridiska doktrinen. Av särskild betydelse ärdet enligt utskottets mening att det härvidlag satts i fråga om ej dennuvarande regleringen negativt påverkar bevisvärdet av målsägandens utsaga. Närdet gäller att bedöma frågan om ordningen för målsägandens hörande kan detenligt utskottets mening vara skäl att skilja mellan två situationer. Den enaär fall då målsäganden endast skall höras i anledning av åklagarens talan,dvs. fall i vilka det kan hävdas att måls- JuU 1979/80: 39 7 ägandeninte är att anse som part i egentlig mening. Den andra situationen är fall dåmålsäganden skall höras i anledning av åklagarens talan men för talanom enskilt anspråk på grund av brottet eller biträder åklagarens ansvarstalan,dvs. fall i vilka målsäganden klart intar ställning som motpart till dentilltalade. Anledning kan enligt utskottets mening finnas till olikartadbehandling i processuellt hänseende av de olika situationerna. Ettställningstagande till motionsspörsmålet kräver, som framgår av det sagda,flera grannlaga överväganden, delvis av principiell natur, och berör åtskilligabestämmelser i . Sådana överväganden pågår f. n. inom rättegångsutredningen idess arbete med en översyn av rättegångsförfarandet vid allmän domstol. Medhänsyn härtill bör enligt utskottets mening motionen inte föranleda någonriksdagens åtgärd. att avslårmotionen 1979/80: 473. Stockholmden På justitieutskottets vägnar Närvarande:Bertil (), (), (), iRöstånga (fp), (), (), (), GöteJonsson (m), (), (), (),(), (), () och ().