bet · G301JuU5 · 1979-12-31 00:00:00 — medanledning av motioner om ansvar för funktionärer i offentlig verksamhet m. m. I motionen 1978/79:311 av (apk) och AlfLövenborg (apk) yrkas att beslutar att i införaföljande ändringar. Allmän åklagare vid underrätt och hovrätt ärstatsåklagare eller distriktsåklagare. Riksåklagarenär dock allmän åklagare vid underrätt och hovrätt i mål om ansvar ellerenskilt anspråk på grund av brott som i utövningen av tjänsten eller uppdragethar begåtts av 1. densom innehar eller uppehåller sådan ordinarie domartjänst eller tjänst som byråchef eller därmed jäm ställd eller högre tjänst vid statlig myn dighet eller annan tjänst som omfattas av 15 kap. 4 § tagen (1976:600) om offentlig anställning; 2. ledamot av domstol ellercentral statlig förvahningsmyndighet, som ej är anställd hos staten; eller 3. krigsman, som bestriderregementschefs eller därmed likställd eller högre tjänst. Allmän åklagare vid högstadomstolen är riksåklagaren. Hartalan till högsta domstolen fullföljts allenast av enskild part, mååklagartalan där, efter riksåklagarens förordnande, föras av lägre åklagare. Närmarebestämmelser om fördelningen av uppgifterna mellan åklagarna meddelas i de fördem gällande instruktionerna. I 1979/80. JuU 1979/80:5 20 kap. 10§ Vad i 8 och 9 §§ stadgats om rätt förmålsäganden att väcka åtal eller övertaga eller i högre rätt fullfölja väcktåtal gäller icke ifråga om brott, som avses i 3 kap. 3 § och 7 kap. 4 § andrastycket. Målsägandens talan om enskilt anspråk på grund av brott, som avses i 3 kap. 3 §, må ej väckas, med mindre åtal för brottet äger rum. Talan får biträdas, övertagas eller i högre rätt fullföljas av behörig åklagare. Talan om enskilt anspråk på grund av brott, som avses i 3kap. 3 § och 7 kap. 4 § andra stycket, må ej väckas av målsäganden, med mindreåtal för brottet äger rum eller talan biträdes av någon som är behörig attbesluta sådant åtal. Förundersökning enligt detta kapitel är, om tillräckliga skäl för åtal ändock föreligga, ej erforderiig beträffande brott, för vilket icke svårare påföljd än böter är stadgad, eller beträffande brott, som avses i 45 kap. 2 § första eller andra stycket. Förundersökning skall alltid äga rum i mål om brott, som berör enskildas intressen och brott som avses i 3 kap. 3 §. Förundersökning enligt detta kapitel är, om tillräckligaskäl för åtal ändock föreligga, ej erforderlig beträffande brott, för vilketicke svårare påföljd än böter är stadgad, eller beträffande brott, som avses i45 kap. 2 § första eller andra stycket. Ej heller är förundersökningerforderlig i mål om brott, som avses 13 kap. 3 § och 7 kap. 4 § andra stycket,med mindre anledning förekommer till ådömande av annan påföljd än böter. Vill åklagaren utvidga väckt åtal, må det ske, utan attförundersökning enligt detta kapitel ägt rum. I motiveringen till yrkandethänvisar motionärerna till de särskilda regler för talan om ansvar och enskiltanspråk på grund av handlingar i tjänsteutövningen som gäller beträffandevissa högre ämbetsmän. De ändringar som vidtogs i dessa regler i samband medgrundlagsreformen betecknas av motionärerna som ett avskaffande avlikheten inför lagen. Den svenska lagstiftningen har därigenom enligtmotionärerna fått ett starkt inslag av ämbetsmannavälde med åtföljanderättsröta. Reglerna i måste enligt motionärerna präglas avlikhet inför lagen. JuU 1979/80:5 3 andetinnebär att den i införda begränsningen av målsägandenslalerätt mot högre ämbetsmän avskaffas. Imotionen 1978/79:688 av m. fl. (vpk) hemställs 1. altriksdagen hos regeringen begär förslag som innebär att alla offentliga tjänstemän förs under samma ansvarssystem och de särskilda privilegierna för högre ämbetsmän avskaffas, 2. alt hos regeringenbegär förslag som innebär att allmän åklagare skall kunna föra talan i mål avnämnd art och att rätt till enskild målsägartalan skall finnas, där allmäntåtal inte väcks, 3. att hos regeringenbegär förslag som innebär att handlingar i tjänsten vilka icke ingår i normalärendehandläggning inte får undandras från allmänt åtal enligt brottsbalkeneller annan allmän lag. Motionärernauppger att ändringarna beträffande högre ärnbetsmäns ansvar innebär attde särskilda reglerna måste anses innefatta handlingar som enligt tidigarelagstiftning kunde falla under allmänt åtal men som förts under de särskildaåtals- och ansvarsbestämmelserna. Lagstiftningen har enligt motionärerna letttill att befogade åtal i stor utsträckning förhindrats. Motionärerna uppger attett nytt ansvarssystem måste byggas upp. Etl utvidgat rättsskydd bör enligtmotionärerna bygga på principen att olika kategorier ämbetsmän inte skall varaansvariga enligt skilda rättssystem, oklarhet om vilka gärningar som utförts"i tjänsten" bör undanröjas, möjlighet bör införas för domstol attpröva lagligheten i administrativt myndighetsbeslut. Enskild medborgare somberörs av myndighetsbeslutet bör kunna föra talan angående lagligheten av beslutet.Ansvarsreglerna bör vidgas att gälla också den kommunala sektorn. 1 motionen 1978/79:854 av m. fi. (m)yrkas att som sin mening ger regeringen till känna att systemet omansvar för funktionärer i offentlig verksamhet bör bli föremål för översyn. Motionärernauppger att eftersom den offentliga verksamheten så ofta innebärmyndighetsutövning gentemot enskilda medborgare måsie speciella krav ställas pådess utövare. Enligt motionärernas mening bör del övervägas att införa någonform av speciellt ansvar för offentliga funktionärer; allmänhetens intresse avett korrekt handhavande av den offentliga verksamheten kan med nuvarandesystem komma att tillmätas mindre vikt. Det nu gällande systemet kan enligtmotionärerna vara mindre väl lämpat för den offentlige funktionär beträffandevilken det görs gällande att han gjort sig skyldig till fel eller försummelse itjänsten eftersom han först efter överklagande av beslutet av disciplinpåföljdeller eventuellt avskedande kan få frågan prövad av domstol. Motionärernauppger vidare att JO:s möjligheter all effektivt ingripa mot fel ellerförsummelser torde väsentligt ha minskals efter ämbetsansvarets avskaffande.Enligt motionärernas mening bör det nuvarande systemet för ansvaret förfunktionärer i offentlig verksamhet ses 1*1979/80. JuU 1979/80:5 4 överi syfte att åstadkomma ett bättre rättsskydd för allmänheten mot försummelsevid myndighetsutövning. I motionen 1978/79:1174 av Per m. fl. (fp,c, s) yrkas alt uttalar sig för alt rätten till s. k. målsägandelalanär en omistlig del av rättssamhället (yrkandet l)och att hosregeringen begär förslag om lagändring som avskaffar de nu gällandeinskränkningarna i rätten till målsägandelalan (yrkandet 2). Motionärernauppger atl enligt traditionell rättsuppfattning rätt till målsägandelalan ären av rättssamhällets grundpelare; denna rätt gäller dock inte för vissa typerav brott begångna av vissa högre tjänstemän. Denna inskränkning har enligtmotionärerna i den allmänna debatten och i vida kretsar utomlands blivit kändsom "undantagslagen". Från demokratiska utgångspunkter har det,uppger motionärerna, traditionellt betraktats som en viktig rältssäkerhetsgarantiatt en person som anser sig utsatt för brott har rätl all väcka åtal omåklagaren inte gör det eller lägger ned åtalet. Omsorgen om vissa högreämbetsmäns arbetsro och rädslan för s. k. rättshaverister kan enligtmotionärerna självfallet inte få medföra att viktiga rättsprinciper sätts ålsidan. I motionen 1978/79:1176 av ()hemställs att beslutar avskaffa den undantagslag som ger högatjänstemän m. fi. rätt att inte kunna ställas till ansvar av den förfördeladeför brott de begått i ijäpsten. Motionärenuppger atl det är viktigt att de som har höga befattningar i samhälletpersonligen får stå till svars för skada som de kan ha vållat enskilda genombrott i tjänsten, inte minst när del gäller miljöbrott; alla skall behandlaslika inför lagen oberoende av om de är i statens tjänst eller inte. En personsom drabbas av en brottslig handling bör enligt motionären kunna väcka åtal motgärningsmannen oberoende av dennes tjänsteställning om åklagare inte väckeråtal. Enligt 20 kap. I § (BrB) gäller altden som i myndighetsutövning åsidosätter vad som till följd av lag eller annanförfattning gäller för myndighetsutövningen kan, om gärningen för det allmännaeller någon enskild medför förfång eller otillböriig förmån som ej är ringa,dömas för myndighetsmissbruk till böter eller fängelse i högst . Ombrottet är grovt, kan straffet bestämmas till fängelse i högst . Omgärningen begås av grov oaktsamhet, kan dömas för vårdslös myndighetsutövningtill böter eller fängelse i högst . 1 20 kap. 2 § BrBföreskrivs ansvar för mutbrolt för arbetstagare, som tar JuU 1979/80:5 5 emot,låter ål sig utlova eller begär mula eller annan otillbörlig belöning för sintjänsteutövning. Lagrummet är också tillämpligt på vissa offentligauppdragstagare och förtroendemän. Enligt20 kap. 3 § BrB kan den dömas för brott mot tystnadsplikt som yppar ellerolovligen utnyttjar vad han lill följd av lag eller annan författning ärpliktig att hemlighålla eller som olovligen utnyttjar sådan hemlighet. Enligt;lagen (1976:600) om offentlig anställning () gäller att om arbetstagareuppsåtligen eller av oaktsamhet sätter åsido vad som åligger honom i hansanställning får disciplinpåföljd åläggas honom för tjänsteförseelse, dock ejom felet är ringa(10 kap. 1 §). Disciplinpåföljder är varning och löneavdrag(10 kap. 2 §). Om arbetstagare begått brott, som visar att han uppenbariigen ärolämplig att inneha sin anställning, får han avskedas (11 kap. 1 §). Avskedandekan också ske bl. a. om arbetstagare genom annan gärning än brott begått grovtjänsteförseelse, som visar att han uppenbarligen är olämplig att inneha sinanställning (11 kap. 2 §). Den nuvarande ordningen i fråga om ansvar föroffentliga funktionärer gäller i princip . Tidigarefanns i BrB särskilda bestämmelser om ansvar för gärningar som var strafföaraendast om de begicks av ämbetsmän, s. k. självständiga ämbetsbrott. Medämbetsmän avsågs i huvudsak statliga och kommunala tjänstemän och vissa andrasärskilt angivna offentliga funktionärer. Ämbetsbrotten var tjänstemissbruk,lagande av muta eller otillbörlig belöning, brott mot tystnadsplikt ochtjänstefel. Dessutom gällde att ansvar för tagande av muta eller otillbörligbelöning eller brott mot tystnadsplikt kunde komma i fråga för ledamöter i bl.a. beslutande statliga och kommunala församlingar. Bestämmelserna i gavdomstol möjlighet att som påföljd för ämbetsbrott ådöma suspension elleravsättning, eventuellt i kombination med annan påföljd enligt BrB. Vidaregällde att de som var underkastade ämbetsansvar och begick annal brott änämbetsbrott under vissa förutsättningar kunde dömas lill avsättning. Genom lagstiftning om ansvar förfunktionärer i offentlig verksamhet m. m. 1975:78, JuU 22) infördes dennu gällande ordningen, som innebär att ämbetsansvaret ersatts med ett nyttansvarssystem, vilket nära ansluter till den ordning som redan tidigare gälldepå den privata arbetsmarknaden. Ett straffrättsligt ansvar för offentligafunktionärer har dock bibehållits när det gäller allvarliga angrepp motsamhällsmedlemmarnas intresse av att de offentliga funktionerna fullgörs påett riktigt sätt. Straffbestämmelserna om ämbetsbrott har emellertidavskaffats, och det JuU 1979/80:5 6 straffbaraområdet har inskränkts till alt omfatta de brottstyper som framstår somsärskilt straffvärda, nämligen de ovan beskrivna brotten myndighetsmissbruk,vårdslös myndighetsutövning, mutbrott och brott mot tystnadsplikt.Straffansvar inträder oberoende av sådana förhållanden som tjänstemannaställningeller liknande. Det straffrättsliga ansvaret för vanliga tjänstefel harersatts av det ovan beskrivna disciplinära ansvaret. Regler härom upptogs början i statstjänstemannalagen och kommunaltjänsteman-nastadgan. Reformenavsåg i huvudsak att i överensstämmelse med de riktlinjer som dragits upp avden s. k. ämbetsansvarskommittén (SOU 1969:20 och 1972:1) tillgodose tresyften, nämligen att avsevärt inskränka det straffbara området, all på ett merrationellt sätt bestämma den personkrets som skall vara underkastadstraffansv"ar samt att åstadkomma etl närmande mellan den offentliga ochden privata arbetsmarknadens sanktionssysiem. I samband med arbetsrättsreformen 1976 upphävdesstatstjänstemannalagen. Lagens bestämmelser om disciplinärt ansvar,avskedande, åtalsanmälan m. m. överfördes i huvudsak utan ändringar till . 1samband härmed vidtogs redaktionella ändringar i RB (prop. 1975/76:105 bil. 2,InU 45). Frågor om ansvaret för offentliga funktionärer harprövats av åren 1976,1977 och 1978(JuU1976/77:9,1977/78:9,1978/79:5). Rörande vad som förekom vid de båda förstnämndatillfällena hänvisar utskollet till ulskoliels betänkande JuU 1978/79:5 s. 11.Utskottet behandlade i det betänkandet bl. a. ett motionsyrkande om närmare regleringav vilka gärningar som skulle anses straffbara som grov oaktsamhet vidmyndighetsutövning och kunna föranleda ansvar för vårdslös myndighetsutövning.Utskoitet vidhöll då sin tidigare uttalade uppfattning att det var för tidigtatl bedöma om behov förelåg av uttryckliga lagregler beträffande den fråga somtagits upp i motionen. Emellertid tillade utskottet att en utvärdering avämbetsansvarsreformen inom någon tid framstod som påkallad; härvid skulle den imotionen upptagna frågan komma att övervägas (s. 14). Enligt 12 kap. 3 § regeringsformen (RF) får den somär eller har varit statsråd fällas till ansvar för brott i utövningen avstalsrådstjänsten endast om JuU 1979/80:5 7 handärigenom grovt har åsidosatt sin tjänsteplikt. Åtal beslutas av konstitutionsutskottetoch prövas av högsta domstolen. Enligt12 kap. 8 § RF skall åtal för brott i utövningen av tjänst som ledamot avhögsta domstolen eller regeringsrätten väckas i högsta domstolen av riksdagensombudsman eller jusiitiekanslern. prövar också om ledamot avhögsta domstolen eller regeringsrätten skall skiljas eller avstängas från sintjänst eller vara skyldig att undergå läkarundersökning. Talan väcks avriksdagens ombudsman eller jusiitiekanslern. 1 (RB) finns vissa särskildarättegångsbestämmelser när det gäller mål om ansvar eller enskilt anspråk pågrund av brott som i utövningen av tjänsten begåtts av vissa högre tjänstemän.Bestämmelser finns sålunda dels om att överrätt som första instans skall upptasådana mål (forum privilegiatum), dels om inskränkningar i åklagares behörighetoch enskildas åtalsrätt, dels ock om begränsningar såvitt gäller förundersökning. Enligt2 kap. 2 § RB tillkommer det hovrätt att som första domstol ta upp mål omansvar eller enskilt anspråk på grund av brott som i utövningen av tjänsteneller uppdraget begåtts av domare i allmän underrätt eller krigsrätt eller avkonkursdomare, inskrivningsdomare eller annan som vid inskrivningsmyndighethar förordnats att handlägga inskrivningsärende. Enligt3 kap. 3 § RB tillkommer det högsta domstolen att som första domstol ta upp målom ansvar eller enskilt anspråk på grund av brott som i utövningen av tjänsteneller uppdraget begåtts av statsråd, jusiitieråd, regeringsråd, riksdagensombudsman, jusiitiekanslern, riksåklagaren eller den som utövar något av dessaämbeten eller av hovrättsdomare eller revisionssekreterare. Det tillkommervidare högsta domstolen att som första domstol pröva fråga huruvida jusiitierådeller regeringsråd skall skiljas eller avstängas från sin tjänst eller varaskyldig att undergå läkarundersökning. Enligt7 kap. 4 § RB är riksåklagaren ensam behörig allmän åklagare vid underrätt ochhovrätt i mål om ansvar eller enskilt anspråk på grund av brott som iutövningen av tjänsten eller uppdraget har begåtts av den som innehar elleruppehåller sådan ordinarie domartjänst eller tjänst som byråchef eller därmedjämställd eller högre tjänst vid statlig myndighet eller annan tjänst somomfattas av 15 kap. 4 § , ledamot av domstol eller central statligförvaltningsmyndighet, som ej är anställd hos staten, samt krigsman, som bestriderregementschefs eller därmed likställd eller högre tjänst. Riksåklagaren ärenligt lagrummet också ensam behörig åklagare i högsta domstolen. 1** 1979/80. JuU 1979/80:5 8 Om arbetstagare som är skäligen misstänkt försådant i tjänsteutövningen begånget brott som avses i 20 kap. 1-3 §§ BrB ellerannat brott, varigenom han har satt åliggande i tjänsten åsido, skall hananmälas till åtal, om för brottet är föreskrivet fängelse eller det finnsanledning anta atl talan om enskilt anspråk kommer att föras (12 kap. 1 § ). ILOA finns också regler om handläggning av frågor om disciplinansvar,avskedande, åtalsanmälan, avstängning och läkarundersökning (14 kap.). Sådanafrågor prövas i princip av den myndighet som arbetstagaren lyder under. Frågaom disciplinansvar, avskedande och avstängning kan tas upp på anmälan avriksdagens ombudsman eller jusiitiekanslern. Fråga om avstängning på grund avbrottsmisstanke kan också tas upp på anmälan av åklagare (15kap. Beträffandevissa högre tjänstemän ger särskilda regler för prövning av fråga omdisciplinansvar, avskedande, åtalsanmälan, avstängning eller läkarundersökningenligt . Det gäller innehavare av annan ordinarie domartjänst än tjänst somjusiitieråd eller regeringsråd, tjänst som byråchef eller därmed jämställdeller högre tjänst vid statlig myndighet samt annan tjänst som regeringenbestämmer. Fråga om disciplinansvar m. m. beträffande dessa offentligafunktionärer prövas av en särskild nämnd, statens ansvarsnämnd (15 kap. 4 §). Talanmot myndighets och beslut förs hos domstol och prövas enligtlagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister. ombudsman och jusiitiekanslernhar rätt att söka ändring i beslut angående disciplinansvar, avskedande ochavstängning i avvaktan på avskedande. Beträffande målsägandens rätt att väcka åtal gällerenligt 20 kap. 8 § RB atl han ej får väcka åtal för brott som hör under allmäntåtal med mindre han angett brottet och åkUgaren beslutat alt åtal inte skallske. Om åklagare väckt åtal får målsäganden biträda åtalet och fullfölja talani högre rätt. Enligt 20 kap. 9 § andra stycket RB får målsäganden överta åtaletom åklagaren nedlägger åtalet på den grunden att det inte längre föreliggertillräckliga skäl att den misstänkte är skyldig till brottet. 1svensk rätt har funnits regler om begränsning iåklagarbe-hörigheten och av rätten till målsägandetalan beträffande vissa brottav högre tjänstemän (jfr ILU 1946:3). De särskilda reglerna härom gälldetidigare i mål om ansvar eller enskilt anspråk på grund av ämbetsbrott förvilket åtal skulle upptas av högre rätl. Numeragäller beträffande tjänstemän, mot vilka talan om ansvar och enskilt anspråk pågrund av brotl i tjänsteutövningen enligt 3 kap. 3 § RB skall väckas i högsiadomstolen, och tjänstemän, mot vilka riksåklagaren enligt 7 JuU 1979/80:5 9 kap.4 § är ensam behörig allmän åklagare vid sådant brott, att målsäganden inte fårväcka eller överta åtal eller i högre rätt fullfölja väckt åtal. Motsvarandeinskränkning gäller beträffande målsägandens rätt att väcka talan om enskiltanspråk på grund av brott (20 kap. 10 § och 22 kap. 8 § RB). Reglernaom begränsning av kretsen behöriga åklagare och av målsägandens lalerättansågs enligt uttalanden under förarbetena till ändringar i RB i samband med1965 års tjänstemannalagstiftning innebära ett skydd för högre tjänstemän motobefogat åtal och ogrundad talan om ersättning. En lämplig avgränsning avkretsen högre tjänstemän som skulle ha detta skydd ansåg man sig kunna erhållagenom att göra reglerna tillämpliga i fråga om ämbetsbrott av civil tjänstemansom ej var underkastad disciplinär bestraffning enligt statstjänstemannalagen,dvs. vissa högre befattningshavare, bl. a. ordinarie domare, byråchefer ochjämställda eller högre tjänstemän (prop. 1965:146, ILU 36). Desärskilda forumreglerna i RB för mål om ansvar eller enskilt anspråk på grundav ämbetsbrott jämkades till att avse brott som begåtts i utövningen avtjänsten eller uppdraget. Reglerna anpassades till den terminologi som användsi om särskilda åtals- och forumbestämmelser beträffande bl. a.statsråd och de högsta domarna (12 kap. 3 och 8 §§ RF, se ovanj.På motsvarandesätt ändrades beskrivningen av de brott, för vilka riksåklagaren enligt 7 kap.4 § RB är ensam behörig allmän åklagare. Genom hänvisning i 20 kap. 10 §, 22kap. 8 § och 23 kap. 22 § RB kom också den i dessa lagrum föreskrivnainskränkningen av målsägandens talerätt och begränsningen i förundersökningenatt avse brott enligt den ovan nämnda definitionen (prop. 1974:35, KU 21). Imotiven till lagändringarna uttalade dåvarande chefen för justitiedepartementetbl. a. följande. De gärningar som omfattas av bestämmelserna i 12kap. 3 och 8 §§ RF sammanfaller endast delvis med de i beskrivnaämbetsbrotten. Å ena sidan torde ifrågavarande grundlagsbestämmelser varatillämpliga i fråga om flera av de i strafföelagda gärningarna ände särskilda ämbetsbrotten. Å andra sidan kommer som regel sådana ämbetsbrottsom tagande av muta och brott mot tystnadsplikt att falla utanför bestämmelsernastillämpningsområde. Avgörande för dessas tillämplighet är i stället om brottethar begåtts i själva tjänsteutövningen eller inte. Ifråga om sådant brott avstatsråd, jusiitieråd eller regeringsråd som inte har begåtts i tjänsteutövningengäller att åtal skall väckas vid underrätt enligt vanliga regler. Enligt departementschefen borde omforum privilegiatum (2 kap. 2 §, 3 kap. 3 § RB) utformas på sådant sätt att dekom att anknyta till samma slag av gärningar som anges i motsvarandebestämmelser i nya RF. De gärningar som enligt 7 kap. 4 § RB hänförs tillriksåklagarens kompetensområde borde enligt vad som uttalades avdepartementschefen avgränsas på samma sätt som de gärningar som enligt 2 kap. 2§ och 3 kap. 3 § RB skall JuU 1979/80:5 10 beivrasdirekt i överrätt. Ändringarna i 20 kap. 10 §, 22 kap. 8 § och 23 kap. 22 § RBvar enligt departementschefen en följd av de andra i RB vidtagna ändringarna. Riksdagenprövade två motioner med yrkanden om borttagande av begränsningen imålsägandens rätt att väcka enskilt åtal och föra talan om enskilt anspråk motvissa högre tjänstemän. Isitt förut nämnda av godkända betänkande (JuU 1978/79:5) uttaladeutskottet vid behandlingen av motionerna att det enligt utskottets mening ejfanns anledning att i princip frångå den gällande ordningen. Från allmän ochenskild synpunkt var det enligt utskottets mening till fyllest att fråga omåtal mot nu ifrågavarande tjänstemän för brott i utövning av tjänst elleruppdrag kan väckas av allmän åklagare eller av ombudsmän ellerjusiitiekanslern. Utskottet erinrade om att de i samband med grundlagsreformenår 1974 vidtagna ändringarna i när det gäller beskrivningen avde gärningar som omfattas av de särskilda åtalsreglerna visserligen gjort dessaregler tillämpliga på andra straffbelagda gärningar än dem som tidigare utgjortämbetsbrott. Eftersom fråga var om gärningar som ingår som ett led i självautövningen av tjänsten eller uppdraget fanns det dock enligt utskottets meningej skäl att överväga ändringar i de berörda åtalsreglerna. Närdet gäller talan om enskilt anspråk erinrade utskottet om reglerna iskadeståndslagen om statens och kommuns ansvar för fel och försummelse vid myndighetsutövningoch det särskilda skaderegleringsförfarandet när del gäller anspråk på staten.Därigenom hade den enskilde enligt ulskoliels mening tillerkänts möjlighet attfå ersättning för skada till följd av fel eller försummelse av offentligafunktionärer. Det fanns vid sådant förhållande, uttalade utskottet, inte skälatt upphäva de i RB intagna begränsningarna i den enskildes rätt atl föra talanom enskilt anspråk på grund av brotl som begåtts av högre tjänstemän iutövningen av tjänst eller uppdrag. I skadeståndslagen (1972:207) finns regler omskadeståndsansvar för det allmänna. Enligt 3 kap. 2 § skall staten eller kommunersätta personskada, sakskada eller ren förmögenhetsskada, som vållas genom feleller försummelse vid myndighetsutövning i verksamhet för vars fullgörandestaten eller kommun ansvarar.