bet · G301JuU7 · 1979-12-31 00:00:00 — medanledning av motion om målsägandetalan vid brottet hets mot folkgrupp I motionen 1978/79:856 av i Stockholmframställs ett yrkande av innebörd all beslutar att i 16 kap.brottsbalken skall införas en ny paragraf, 18 §, av följande lydelse:"Målsägande vid brott enligt 8 § är företrädare för den folkgrupp somhotats eller utsatts för missaktning". Motionärenutgår från lagstiftningen rörande hets mot folkgrupp och påpekar att syftet medlagregleringen är att tillförsäkra minoritetsgrupper av skilda sammansättningaroch bekännare av olika irosuppfattningar det rättsskydd som erfordras för atlde skall kunna utvecklas och leva i en tradition och kulturell strömning somhärrör från gruppens särart. Motionären vänder sig mot atl gällande rätt inteinnefattar möjlighet för folkgrupp som känner sig kränkt att väcka talan viddomstol. Denna ordning har enligt motionären av en del fninoritetsgrupperuppfattats som en brist i lagstiftningen. Motionären anför vidare bl. a. attde flesta minoritetsgrupper och minoritetssamfund har representativaförsamlingar eller organisationer, som torde kunna uppträda som målsägande imål om hets mot folkgrupp. Det tillägg till 16 kap. som begärs imotionen är enligt motionären påkallat för atl säkerställa och förstärkaskyddet mot alla former av diskriminering. En slraffrättslig bestämmelse rörande hets motfolkgrupp är intagen som 8 § bland bestämmelserna om brott mot allmän ordning i16 kap. (BrB). Bestämmelsen riktar sig mot den som offentligeneller eljest i uttalande eller annat meddelande som sprids bland allmänhetenhotar eller uttrycker missaktning för folkgrupp av viss ras, med viss hudfärg,av visst nationellt eller etniskt ursprung eller med viss trosbekännelse.Straffet är bestämt till fängelse i högst . För ringa fall finns ensärskild straffskala som upptar böter. För tryckfrihetsrättens del finns enmotsvarande reglering i 7 kap. 4 § tryckfrihetsförordningen. Engrundläggande bestämmelse om målsägandes talerätt ges i 20 kap. 8 §rättegångsbalken (RB). Målsägande är enligt lagrummet den som brott har begåttsmot eller som har blivit förnärmad eller lidit skada av brottet. När det gällerbrott som hör under allmänt åtal får målsäganden väcka åtal endast om 1 1979/80. JuU 1979/80:7 2 hanhar angett brottet och åklagaren beslutat att åtal inte skall äga rum.Bestämmelser om enskilt anspråk i anledning av brott (i regel skadestånd) finnsi 22 kap. RB. Enligt 1 § kan talan mot den misstänkte eller annan om enskiltanspråk i anledning av brotl föras i samband med åtal för brottet. Grundasenskilt anspråk på brott som hör under allmänt åtal, är åklagaren påmålsägandens begäran skyldig att i samband med åtalet förbereda och ulföra .även målsägandens talan, om det kan ske utan olägenhet och anspråket intebefinns obefogat. Ett slraffstadgande rörande hets mot folkgruppupptogs ursprungligen i strafflagen genom straffrättsreform (prop.1948:80, ILU 39 och 46, rskr 379). Stadgandet infördes som 7 § i strafflagens11 kap. om brott mot allmän ordning. Paragrafen vände sig mot den somoffentligen hotar, förtalar eller smädar folkgrupp med viss härstamning ellertrosbekännelse. Straffet var böter eller fängelse. Under riksdagsbehandlingenanförde vederbörande utskott bl. a. följande. Redan i sitt utlåtande nr 42 vid riksdaguttalade utskottet, att till hat hetsande uttalanden mot andra medborgargruppermed utgångspunkt i deras ras elller religion sårade den allmännaanständighetskänslan och icke borde tolereras samt att genom deraskriminalisering skydd skulle beredas för ett viktigt samhälleligt ordnings- ochansiändighetsintresse. Denna principiella ståndpunkt finner utskottet icke nuanledning att frånlräda. Bestämmelsen överfördes med oförändradbrotlsbeskrivning lill BrB. Den gavs sin nuvarande lydelse genom lagstiftningår 1970(prop. 1970:87, ILU 41, rskr 261) som föranleddes av ett svenskitillträde till en FN-konvenlion om avskaffande av alla former avrasdiskriminering. Lagstiftningen innebar bl. a. atl tillämpningsområdet förbestämmelserna i och tryckfrihetsförordningen om hets mot folkgruppvidgades i olika hänseenden som i BrB infördes en bestämmelse om ettnytt brott, kallat olaga diskriminering (16 kap. 8 a §). Lagstiftningengrundades på förslag av utredningen angående förbud mot rasdiskriminering somhaft att undersöka frågan om det för svenskt tillträde lill konventionenkrävdes lagstiftningsåtgärder. 1 sitt betänkande (SOU 1968:68) Lagstiftning motrasdiskriminering redovisade utredningen de förpliktelser som en tillträdandestat åtar sig samt lämnade en redogörelse för i vad mån svensk rätt uppfyllerdessa krav. Enligtkonventionens artikel 6 skall konvenlionsstaterna tillförsäkra envar underderas jurisdiktion verksamt skydd och verksamma rättsliga medel mot varierasdiskriminerande handling som kränker hans mänskliga rättigheter ochgrundläggande friheter i siid mot konventionen. Artikeln gäller också möjligheternaatt vid domstol begära ersättning för skada till följd av sådan diskriminering. JuU 1979/80:7 3 1 belysning av de lagändringar som i övrigtföreslogs ansåg utredningen all bestämmelserna i artikel 6 inte påkallade någonlagstiftning (bet. s. 53 Q. Inte heller föredragande statsrådet ansåg attbestämmelserna krävde någon lagstiftningsåtgärd från svensk sida (prop. s. 60).Denna bedömning lämnades utan erinran under riksdagsbehandlingen. Härbör tilläggas att den då aktuella lagstiftningsfrågan enligt vad föredragandestatsrådet uttalade (prop. s. 56) inte bedömdes enbart från synpunkten av vadett svenskt tillträde till konventionen kunde kräva. En annan utgångspunkt vardel behov av lagstiftning mot rasdiskriminering som kunde föreligga med hänsynlill de förhållanden som då rådde i landet på området och till risken för enmer utbredd rasdiskriminering . 1 rättsfallet NJA 1969 s. 364 ansågs enskild personinie kunna som målsägande föra talan om ansvar jämlikt 16 kap. 11 § BrB ochskadestånd för sårande av tukt och sedlighet. (I målet var inte visat någotförhållande på grund varav den som ansökt om stämning kunde anses direktangripen av den påstådda brottsliga handlingen.) RättsfalletNJA 1978 s. 3 gällde skadeståndstalan av scientologkyrkan i mot entidnings ansvarige utgivare på den grund att en artikel i tidningen innefattadebrottet hels mot folkgrupp. Målsägandetalan ansågs inte vara möjlig vid sådantbrott, och scientologkyrkans talan avvisades därför. 1 högsia domstolens dom imålet uttalades bl. a. följande. Målsägande är den mot vilken brott blivit begångeteller som därav blivit förnärmad eller lidit skada. Scientologkyrkan har, underåberopande av 7 kap. 4 § 12 tryckfrihetsförordningen och 16 kap. 8 § BrB,grundat sin skadeståndstalan mot H. på sådant otillåtet yttrande i trycktskrift som innefattar hets mot folkgrupp. Utformningen av angivna lagrum handen, alt de gärningar som avses riktar sig mot en folkgrupp som sådan,inte mot enskilda medlemmar av gruppen. Skyddet för enskilda medlemmar följerendast indirekt av att gruppen i sin helhet skyddas. Det ligger i sakens naturatl en folkgrupp som sådan inte kan föra talan inför domstol. Denomständigheten att det kan inträffa att alla i en folkgrupp tillhörsamma organisation medför inte alt organisationen kan uppträda som målsägande irättegång. Såvitt framgår av lagtexten kan således målsägande inte finnas vidbrottet hets mot folkgrupp eller det däremot svarande tryckfrihetsbrottet.Förarbetena lill straffbestämmelserna om hets mot folkgrupp ger inte anledningtill annan bedömning. Skyddet för viss folkgrupp - och därmed indirekt dessmedlemmar - ligger i åklagares skyldighet att åtala, när brott begåtts. En av domstolens ledamöter var skiljaktig i frågaom motiveringen och yttrade bl. a. följande. Även om man vid lagstiftningens tillkomstsjälvfallet fäst vikt också vid det lidande enskilda individer kan tillfogasgenom brottet i fråga har man 1* 1979/80. JuU 1979/80:7 4 synbarligeninte haft någon tanke på alt ge dessa något direkt skydd i den meningen attvare sig en enskild person eller en sammanslutning av enskilda skulle kunnagrunda enskilt åtal eller skadeståndstalan på brottet. Genomlagändringar , som föranletts av om avskaffande av allaformer av rasdiskriminering - numera ratificerad av - harstrafibestämmelsen i fråga fått större räckvidd . Varken vad somförekommit i detta sammanhang eller innehållet av den i målet åberopade 6 § ikonventionen ger emellertid något stöd för alt en talan av angivet slag skullekunna föras av en folkgrupp; en annan sak är att målsägandetalan kan förekommavid den straffbelagda gärningen olaga diskriminering (16 kap. 9 §BrB), som riktar sig mot enskilda personer. Förarbetenatill aktuella lagrum talar sålunda mot att en målsägandetalan skulle få förasvid brottet hets mot folkgrupp. Några vägande sakliga skäl för att tillåta ensådan talan synes också vara svårt atl finna. Visserligen skulle, somframhållits från scientologkyrkans sida, det kunna underlätta kontrollen av attbrott av den aktuella typen beivras, om man lät organisationer uppträda sommålsägande i dessa sammanhang. Men även om man antar att enorganisation skulle kunna betraktas som en folkgrupp eller företrädare för ensådan, kan detta komma i fråga bara i sällsynta undantagsfall, och detpraktiska värdet av en sådan talerätt skulle därför under alla förhållanden blimycket ringa. Skyddet för en folkgrupp, och därmed indirekt fördess medlemmar,måste ändå väsentligen ligga i åklagarens skyldighet att väcka åtal när hetsmot folkgrupp förekommit. - En lalerätt för organisation skulle vidare stämmailla med den i svensk rätt rådande principen, att kollektiva enheter inte kanvara föremål för ärekränkningstalan och därför inte äger väcka enskilt åtaleller yrka skadestånd på sådan grund, än mindre på grund av andra uttryck avmissaktning som omfattas av brottet hets mot folkgrupp. Härtill kommer, att omman tillerkänner organisation rätt till målsägandetalan vid delta brott, mankan få medge samma rätl åt främmande stat såsom representant för folkgrupp avvisst nationellt ursprung; den främmande staten skulle ibland med minsl likagoda skäl som en organisation kunna göra anspråk på atl företräda en angripenfolkgrupp. En sådan konsekvens, som uppenbarligen inte varit avsedd avlagstiftaren, kan inte gärna accepteras. Pågrund av del anförda finner jag övervägande skäl tala mot att anse målsägande inågot fall kunna finnas vid brottet hets mot folkgrupp eller det däremotsvarande iryckfrihetsbrotiet. Enligt bemyndigande av regeringen i augusti 1978har chefen för tillkallat en särskild utredare () med uppgift att göra en utredning om fördomar och diskriminering ifråga om invandrare m. fi. I uppdraget ingår att utarbeta ett samlat programför alt motverka fördomar och diskriminering i fråga om invandrare och etniska,språkliga, nationella och religiösa minoriteter i saml att lämna deförslag till åtgärder som utredningsarbetet kan ge upphov till. JuU 1979/80:7 5 Utskottet har inhämtat yttranden över motionen frånjusiitiekanslern (), riksåklagaren (), statens invandrarverk (), Sveahovrätt och . JK,RÅ och hovrätten avstyrker bifall till motionen. vill intetillstyrka bifall men anser alt motionsspörsmålel bör övervägas ytterligare.SIV tillstyrker bifall till motionen. JKanför till en börian alt definitionen i 20 kap. 8 § RB av begreppet målsägandetyder på att det är knutet till viss person. Han anför vidare atl enligtavfaltningen av de lagrum i BrB och tryckfrihetsförordningen som behandlarbrottet hets mot folkgrupp de straffbara gärningarna är riktade mot enfolkgrupp som sådan och inte mot enskilda medlemmar av gruppen. Han påpekar altkriminaliseringen av hets mot folkgrupp ansetts påkallad av "ettsamhälleligt ordnings- och anständighetsintresse" och att bestämmelsenockså har placerats bland brotten mot allmän ordning. Enligt JK har del däremotinte varit avsett att stadgandet skulle innebära en utvidgning avbestämmelserna om ärekränkning, något som enligt JK också skulle rimmat illamed den i svensk rätt rådande principen atl kollektiva enheter inte kan varaföremål för ärekränkningstalan. EnligtJK talar sålunda förarbetena till 16 kap. 8 § BrB mot alt en målsägandetalanskulle få föras vid hets mot folkgrupp. Föregen del har han svårt atl finnanågra vägande skäl för att införa en sådan rätl som föreslås i motionen. Detär, framhåller JK, åklagarmyndigheten som skall uppträda som samhälletsrepresentant när det gäller åtgärder för atl utkräva straffrättsligt ansvar.För de enskilda personer som känner sig hotade eller utsatta för missaktningerbjuder enligt JK bestämmelser i 4 och 5 kap. BrB ett visst skydd. Han avserhärvidlag i första hand brotten olaga hot och förtal, vid vilka brottmålsägandelalan kan föras. Slutligenpåpekar atl del lagtekniskt är mycket svårt all utforma en regel av det slagmotionären efterlyser, bl. a. eftersom del gäller att på något sätt definieraden grupp som blivit kränkt. RÅkonstaterar inledningsvis att hets mot folkgrupp är etl brott mot allmän ordningoch att kriminaliseringen avser alt bereda skydd för grupper av människor, inteför den enskilda individen. RÅ anför att del för strafföarhet inte krävsutpekande av någon eller några raser eller folkgrupper ulan att ansvar kanfölja även om objektet för handlingen är mera allmänt. Det är alltså -framhåller RÅ - tillräckligt att t. ex. viss ras prisas på sådant sätt att allaandra raser måste anses smädade, och i delta fall är den brottsliga handlingeninte riktad mot en särskilt utpekad folkgrupp utan mot ett kollektiv avfolkgrupper. Efteralt ha berört begreppet målsägande i 20 kap. 8 § RB framhåller RÅ att vidbrottet hets mot folkgrupp de personer som tillhör den folkgrupp som smädatseller förtalats inte kan anses som målsägande. Däremot kan enligt RÅ, om någoneller några bestämda personer smädas för sin tillhörighet till JuU 1979/80:7 6 vissfolkgrupp, förfarandet under vissa förutsättningar beivras som ärekränkningsbrott.Härefter berör RÅ brottet olaga diskriminering. Detla brott är enligt RÅhuvudsakligen riktat mot allmän ordning, men till skillnad från hets motfolkgrupp anses det även riktat mot den enskilda individen. Och därför -framhåller RÅ - har målsäganderätt tillerkänts den som utsatts för olagadiskriminering (prop. 1970:87 s. 38 f, 59 och 71). Medhänsyn till vad som anförts i yttrandet vill RÅ - särskilt med beaktande avbrottets skyddsintresse och att det är främmande för svensk rätt atl enrepresentant för en obestämd krets kan företräda enskild person -avstyrka detförslag som lagts fram i motionen att företrädare för den folkgrupp som hotatseller utsatts för missaktning skall vara målsägande. Ifråga om motionsspörsmålet finner S/l det vara en allvarlig invändning motnuvarande ordning all enskild person eller organisation inte kan väcka talanvid domstol. finns enligt i närmare 800 invandrarföreningar,därav ca 25 riksorganisationer. anför atl organisationsbildningen blandinvandrarna varit mycket livlig som tidigareetablerade organisationer kunnat utveckla sin verksamhei både kvantitativt ochkvalitativt. finner att del därför måste anses otillfredsställande altinvandrarnas organisationer inte har möjlighet att tillvarata sina medlemmarsintressen i den aktualiserade frågan. Hovrättenframhåller all en bestämmelse utformad enligt motionärens förslag i många falltorde komma att medföra alt flera olika sammanslutningar med lika stor rättkan komma alt ställa anspråk på atl få företräda en viss folkgrupp. I flerafall skulle enligt hovrätten även en främmande stat kunna göra anspråk påföreträdarskap, en konsekvens som väl knappast avsetts med moiionen. Vidareuttalar hovrätten alt ärekränkning enligt svensk rätt inte kan avse kollektivaenheter. Ett genomförande av motionärens förslag skulle enligt hovrätten kommaalt innebära ett avsteg från denna princip och en icke godtagbar utvidgning avmålsägandebegreppet till förmån för endast de organisationer och sammanslutningarsom kan göra gällande företrädarskap för folkgrupp. Hovrättenanför vidare att förarbetena till lagstiftningen beträffande hets mot folkgruppinte ger stöd för atl vare sig enskilda eller organisationer skulle kunna föraskadeståndstalan eller väcka enskilt åtal; behov av ett målsägan-debegreppansågs uppenbarligen inte föreligga vid stadgandets tillkomst . Efteratt ha berört den immigration som därefter ägt rum och den därmed följandeuppkomsten av skilda minoritetssamfund i uttalar hovrättenavslutningsvis följande. Enligt sin lydelse ger bestämmelsen om hels motfolkgrupp varken skydd för enskilda eller organisationer i och för sig utanendast för folkgrupper. Det kan endast i undantagsfall komma ifråga att sättalikhetstecken mellan en organisation och en folkgrupp. Redan av detta skälmåste behovet av den föreslagna lagändringen vara ringa. Det ankommer vidare pååklagaren alt väcka åtal när han finner detta påkallat. JuU 1979/80:7 7 tjänsteansvaroch det enskilda åklagarbeslutet kan överprövas av länsäkla-gare ochriksåklagaren. De möjligheter som redan nu finns att kontrollera att åklagarenpå rätt sätt tillvaralar de olika folkgruppernas intressen måste anses goda. berör lill en början den i detföregående nämnda och dess artikel 6 samt ställer dess krav pårättsskydd i belysning av den reglering som 1970 gjordes inte beträffandebrottet hets mot folkgrupp utan beträffande brottet olaga diskriminering. Motdenna bakgrund finner samfundet att den rätl, som konventionsartikelntillförsäkrar envar som blivit utsatt för i konventionen otillåtendiskriminering att väcka och föra talan, inte kan sägas ha kommit till klartuttryck i svensk rätt. Enligt samfundets uppfattning har motionären därförpåtalat en brist i lagstiftningen, som det kan synas angeläget att avhjälpa. Enligtsamfundets uppfattning kan emellertid svårigheter uppstå vid tillämpning av enbestämmelse sådan som den motionären föreslagit. I detla hänseende påpekarsamfundet atl alla grupper inte har för dem representativa församlingar ellerorganisationer som det i andra fall dess värre förekommerrivaliserande organisationer, som konkurrerar om att få representeraexempelvis en etnisk grupp eller invandrare av en viss nationalitet. Det kandärför enligt samfundet uppstå betydande svårigheter att avgöra vem som skallvara "företrädare" för den folkgrupp som hotats eller utsatts förmissaktning. I ärendet har till utskottet inkommit en skriftjämte visst material från Religiöst forum, sällskap för religiös informationoch dialog. I detta betänkande behandlar utskottet motionen 856som gäller frågan om målsägandetalan vid brottet hels mot folkgrupp. Motionsyrkandetgår ut på att beslutar att i 16 kap. skall införas en nyparagraf av följande lydelse: "Målsägande vid brott enligt 8 § ärföreträdare för den folkgrupp som hotats eller utsatts för missaktning".Motionären vänder sig mot att gällande rätt inte innefattar möjlighet förfolkgrupp som känner sig kränkt att väcka talan vid domstol. Denna ordning harenligt motionären av en del minoritetsgrupper uppfattats som en brist ilagstiftningen. Enstraffrättslig bestämmelse rörande hets mot folkgrupp är intagen som 8 § blandbestämmelserna om brott mot allmän ordning i 16 kap. (BrB).Bestämmelsen riktar sig mot den som offentligen eller eljest i uttalande ellerannat meddelande som sprids bland allmänheten hotar eller uttrycker missaktningför folkgrupp av viss ras, med viss hudfärg, av visst nationellt JuU 1979/80:7 8 elleretniskt ursprung eller med viss trosbekännelse. Straffet är bestämt tillfängelse i högst . För ringa fall finns en särskild slraffskala somupptar böter. För tryckfrihetsrältens del finns en motsvarande reglering i 7kap. 4 § tryckfrihetsförordningen. Engrundläggande bestämmelse om målsägandes talerätt ges i 20 kap. 8 §rättegångsbalken (RB). Målsägande är enligt lagrummet den som brotl har begåttsmot eller som har blivit förnärmad eller lidit skada av brottet. När det gällerbrott som hör under allmänt åtal får målsäganden väcka åtal endast om han harangett brottet och åklagaren beslutat att åtal inte skall äga rum. Bestämmelserom enskilt anspråk i anledning av brott (i regel skadestånd) finns i 22 kap.RB. Enligt 1 § kan talan mot den misstänkte eller annan om enskilt anspråk ianledning av brott föras i samband med åtal för brottet. Grundas enskiltanspråk på brott som hör under allmänt åtal, är åklagaren på målsägandensbegäran skyldig att i samband med åtalet förbereda och utföra även målsägandenstalan, om det kan ske utan olägenhet och anspråket inte befinns obefogat. Etlstraffstadgande rörande hels mot folkgrupp infördes i strafflagen genom 1948års straffrältsreform. Bestämmelsen, som överfördes med oförändradbrotlsbeskrivning till BrB, gavs sin nuvarande lydelse genom lagstiftning år1970. Denna lagstiftning föranleddes av ett svenski tillträde till enFN-konvention om avskaffande av alla former av rasdiskriminering.Lagstiftningen innebar bl. a. att tillämpningsområdet för bestämmelserna i tryckfrihetsförordningen om hets mot folkgrupp vidgades i olika hänseenden samtidigtsom i BrB infördes en bestämmelse om etl nytt brott, kallat olagadiskriminering. artikel 6 skall konventionsstaterna tillförsäkra envar underderas jurisdiktion verksamt skydd och verksamma rättsliga medel mot varje rasdiskriminerandehandling som kränker hans mänskliga rättigheter och grundläggande friheter istrid mot konventionen. Artikeln gäller också möjligheterna att vid domstolbegära ersätining för skada till följd av sådan diskriminering. Ilagstiftningsärendet gjordes den bedömningen atl bestämmelserna i artikel 6inte påkallade någon särskild lagstiftningsåtgärd från svensk sida. Somframgår av redogörelsen i det föregående har innebörden av gällande rätt ifråga om möjligheterna till målsägandetalan vid brottet hels mot folkgruppbelysts i ett avgörande som meddelats av högsta domstolen (rättsfalletNJA 1978 s. 3). Fallet gällde skadeståndstalan av scientologkyrkan i en tidnings ansvarige utgivare på den grund att en artikel i tidningen innefattadebrottet hets mot folkgrupp. Målsägandetalan ansågs inte vara möjlig vid sådantbrott, och scientologkyrkans talan avvisades därför. -1 sammanhanget börframhållas att målsägandelalan kan förekomma vid olaga diskriminering, somstraffbelades som bestämmelsen om hets mot folkgrupp gavs sinnuvarande lydelse. Vid ställningstagande tiilmotionsspörsmålel vill utskottet först uttala sin JuU 1979/80:7 9 anslutningtill den tanke som ligger bakom motionen, nämligen att det är angeläget attinskrida mot sådana yttringar av förakt för och kränkningar av folkgrupper sommotionären avser. Det är också sådana tankegångar som har motiveratkriminaliseringen av hets mot folkgrupp och som har lett fram lill denutvidgade lagstiftningen . Närdet gäller möjligheterna alt inom rättsväsendets ram koinma till rätta medkriminaliserade yttringar av det slag som motionen avser bör enligt utskottetsmening pekas på att gärningarna stundom kan vara att bedöma som annat än hetsmot folkgrupp, t. ex. olaga hot, ofredande, förtal eller olaga diskriminering.I sådana fall kan målsägandetalan förekomma. Sompåtalats i motionen saknas emellertid sådan möjlighet vid hels mot folkgrupp.Enligt utskottets mening är det inte heller lätt att tänka sig en annanordning. Den strafföelagda gärningen, som är ett brott mot. allmän ordning, ärju riktad mot en folkgrupp som sådan och inte mot enskilda individer ellerorganisationer. Som påpekats under remissbehandlingen skulle också betydandekomplikationer uppkomma i den praktiska tillämpningen av en sådan bestämmelsesom motionären föreslagit, t. ex. om en främmande stat eller flerarivaliserande organisationer önskar företräda en etnisk grupp ellerinvandrare av en viss nationalitet. måste enligt utskottets meningbeaktas, att det enligt en huvudprincip i svensk rätt vid beivrande av brotlankommer på åklagare att väcka åtal när brott - t. ex. hets mot folkgrupp - harblivit begånget. Och härvidlag bör understrykas att envar, alltså ävenorganisationer som företräder t. ex. minoritetsgrupper, har möjlighet att hospolismyndighet eller åklagare ange brott till åtal.