bet · G301KU17 · 1979-12-31 00:00:00 — Den löpande lokala folkbokföringen bör följaktligeninle längre ankomma på pastorsämbetena inom . Däremot börsjälvfallet övervägas i vilken mån det kan vara lämpligt och önskvärt attpastorsämbetena med hänsyn till behovet av närservice och av andra skäl bislårfolkbokföringsmyndigheierna med vissa arbetsuppgifter. Kommitténsarbete bör inriktas på den för samhället nödvändiga registreringen av medborgarnaoch inte göras beroende av vilket förhållande som råder mellan staten ochsvenska kyrkan. Som jag redan har nämnt har frågan om den registrering avuppgifter om medlemmar som kan behövas för den kyrkligaverksamheten utretts inom ramen för siai-kyrka-arbetet. Kommittén börkunna utgå från alt en församlingsregistrering för kyrkans behov kan anordnasi huvudsaklig överensstämmelse med det ifrågavarande utredningsförslaget. Denöverarbetning av förslaget som kan behövas bör anstå till dess beslutföreligger om folkbokföringens anordnande. Fråganom hur andra trossamfund än ska kunna få tillgång till uppgifterur folkbokföringen har inte tagils upp under stat-kyrkaöverläggningarna.Kommitlén bör komplettera utredningsmaterialet på denna punkt. Kommittén börsålunda undersöka vilka önskemål trossamfunden kan ha i detta hänseende ochöverväga möjligheterna att tillgodose dessa önskemål. Idet betänkande om folkbokföringsorganisationen m. m. som CFU lade fram år 1970föreslogs de lokala skaltemyndigheterna bli civila folkbokföringsmyndigheter.Samma förslag har lämnats i en expertpromemoria (SOU 1978:3, bil. 9) somutarbetades under stat-kyrka-överläggningarna. Vad som enligt dessa förslagsärskilt har ansetts tala för att de lokala skaltemyndigheterna skallomhänderha den primära folkbokföringen är all dessa myndig- 4Riksdagen 1979/80. KU 1979/80:17 38 heterhandhar mantalsskrivningen och all denna bygger på .kyrkobokföringen. Vidareerinras om kyrkobokföringens betydelse för skalleadminislra-tionen och defördelar del med tanke härpå skulle innebära om också kyrkobokföringen sköttesav lokal skallemyndighet. Jag anser också föregen del att myckel talar för attansvaret för den lokala folkbokföringen flyttas lill de lokalaskattemyndigheterna. Delta gäller särskilt kyrkobokföringen i vad den avserbestämmande av rätt kyrkobokföringsorl. Dessa ärenden förutsätter baraundantagsvis personligt sammanträffande med folkbokföringsmyn-digheien och bördärför ulan olägenhet kunna fördelas på de 120 lokala skattemyndigheterna påsamma sätt som gäller i fråga om de långt mer servicekrävande skatteärendena. Dennuvarande lagstiftningen har inneburit en mycket slor förenkling av formernaför allmänhetens kontakter med folkbokföringsmyndigheierna. Jag tänker härvidinte bara på de förut nämnda ärendena angående bestämmande av rättkyrkobokföringsort utan också bl. a. på ärenden som gäller födelse, namn,adoption, medborgarskap, hindersprövning vid ingående av äktenskap ochcivilståndsfrågor. Personlig inställelse vid folkbokföringsmyndigheten krävsendast undantagsvis. Somjag har framhållit utgör frågan om service till medborgarna en mycket viktigdel av kommitténs arbete. Särskilt glesbygdens förhållanden måste beaktas.Kommittén bör undersöka i vilka fall allmänheten har behov av personlig kontaktmed en lokal folkbokföringsmyndighet och överväga vilka möjligheter som kan stålill buds för att inom ramen för en enkel administration och rimliga kostnaderundvika en försämrad närservice. Den nuvarande ordningen med att vissafolkbokföringsblankeiier finns tillgängliga på posianstalterna och vidförsäkringskassornas lokalkontor bör självfallet behållas. Möjligen kan dennanärservice byggas ut och kompletteras med annat bistånd ål allmänheten. Del kante sig naturiigt att pastorsämbetena i vissa fall får en särskild funktion idessa hänseenden. Tillgrund för kommitténs arbete bör ligga tidigare utredningsmaterial som emellertidkan behöva överarbetas och kompletteras. Målet bör vara alt så fullständigtbeskriva huvuddragen av en ny folkbokföringsorganisalion och kostnaderna fördenna all kommitténs arbete kan utgöra underlag för ett principbeslut ifolkbokföringsfrågan. Kommitlén bör därvid självfallet också redovisa behovetoch utformningen av ADB-slöd för folkbokföringen, regionalt och lokalt.Lösningar av mera detaljbetonade frågor liksom nödvändiga författningsändringarbör däremot anstå till ett senare skede. Likaså bör de arkivfrågor somaktualiseras av en omläggning av den lokala folkbokföringen i huvudsak utredasförst sedan beslut föreligger i folkbokföringsfrågan. Kommitténs arbete böremellertid bedrivas i nära samverkan med arkivvårdande myndigheter. av den personal som arbetar med folkbokföringsuppgifter påpastorsämbetena kommer även efter en folkbokföringsrelbrmati behövas försvenska kyrkans församlingsregistrering eller för andra uppgifter inomförsamlingarna. Huvuddelen av personalen kommer emellertid inte att kunnasysselsättas med sådana uppgifter. Personalens möjligheter att erbjudasanställning vid nya folkbokföringsmyndigheler logs upp av CFU i dess betänkandeom folkbokföringsorganisationen m. m. CFU ansåg att del KU 1979/80:17 39 fannsgrundad anledning anta all del övervägande antalet av de anställda som blirövertaliga vid pastorsexpeditionerna skulle kunna beredas anställning vid de avCFU som folkbokföringsmyndigheler förordade lokala skattemyndigheterna. Deuppgifter som låg lill grund för denna bedömning avsåg förhållandena i slutetav 1960-talel. Kommittén bör nu aktualisera och komplettera del tidigareutredningsmaterialet i denna del samt ta ställning till vad kommitténs förslagtill folkbokföringsreform kan innebära för den vid berörda myndigheter ochpastorsämbetena anställda personalen. Det bör därvid särskilt övervägas vad enomläggning kan innebära för personal som är verksam utanför tätorterna.Kommittén bör hålla nära kontakt med berörda personalorganisationer. Fastänstarka skäl kan anföras fören folkbokföringsreform, kan givetvis en sådan inleske utan en noggrann avvägning mot de därmed förbundna kostnaderna. Utredningenskall göra en fullständig kostnadsberäkning av sitt förslag och därvid angekostnadsalternativ för olika organisationsmodeller och nivåer. Mot bakgrund avde statsfinansiella framtidsperspektiven och vad som av harframhållits i denna fråga är det av största vikt att samhällets kostnader förfolkbokföringen hålls låga. Utredningsarbetetbör bedrivas skyndsamt och med sikte på att proposition skall kunna föreläggasriksdagen till 1980/. Medhänvisning lill vad jag nu har anfört hemställer jag att regeringen bemyndigarchefen för budgetdepartementet atttillkalla en kommitté med högst tre ledamöter med uppdrag att utredafolkbokföringens framtida organisation, att utse en av ledamöternaatt vara ordförande, attbesluta om sakkunniga, experter, sekreterare och annat biträde åt kommittén. Vidare hemställer jag attregeringen föreskriver att kostnaderna skallbelasta åttonde huvudtitelns kommiltéanslag. Regeringen ansluter sig till föredragandensöverväganden och bifaller hans hemställan. KU 1979/80:17 Jämställdhet mellan kvinnor och män som präster i , m. m. Departementschefen,statsrådet , anför. Sedanden har kvinnor lika behörighet som män alt efter förtjänst ochskicklighet befordras till prästerliga tjänster. Lagen (1958:514) om kvinnasbehörighet till prästerlig tjänst har tillkommit i kyrkolagsordning. Den haralltså beslutats av regeringen och gemensamt och med allmäntkyrkomötes samtycke. Sedanproposition med förslag lill lag om kvinnas behörighet till prästerlig tjänsthade bifallits av (prop. 1958:A 30, ILU 1958;A 11, rskr 1958:A 135,prop. 1958:819,1LU1958:B 5,rskr 1958;B9),lades förslaget fram årskyrkomöte. Förslaget behandlades av kyrkomötets särskilda utskott (SäU 1958:2).Utskottet konstaterade att det fanns skiljaktiga meningar i huvudfrågan beroendepå olikheter i bibelsyn och tolkning av kyrkans reformatoriskabekännelseskrifter. Utskottet antog alt den kyrkliga gemenskapen skulle kommaatt utsättas för påfrestningar såväl om lagförslaget bifölls som om detavslogs. Men eftersom det för kyrkans gärning i vårt folk var av vitalbetydelse att undvika en kyrkosplittrande söndring fann utskottet detnödvändigt att dessa skiljaktigheter inte fick överdrivna eller tillspetsadeuttrycksformer och att ingendera meningsriktningen utsattes för påverkan somkunde uppfattas som åsiktsförföljelse eller intrång på samvetets frihet.Utskottet fann det därför angelägel att hävda att ett bifall till lagförslagetinte fick medföra skyldighet för en biskop att mot sin religiöst grundadeövertygelse viga en kvinna lill präst. Utskottet ville som sin samfällda meningockså framhålla att en präst inte borde åläggas att i tjänsten utföra sådantsom uppenbariigen skulle kränka hans samvete på grund av den övertygelse somhan hyste i denna fråga. Inte heller fick prästlöftena enligt utskottet tolkasså, alt den som ställde sig avvisande till kvinnliga präster inte skulle kunnaavlägga löftena. Utskottet konstaterade därefter att del "enligt denevangelisk-lutherska uppfattningen av bibel och ämbete, från vilken utskottet isina överväganden har utgått," inte föreligger principiella hinder förkvinnor att inneha kyrkans ämbete. Utskottet förordade att kyrkomötet skullesamtycka till Kungl. Kyrkomötet biföll ulskollels hemställan. KU 1979/80:17 41 De uttalanden som gjordes av särskilda utskottethar kommit att betecknas som "samvelsklausulen". Densom vill inträda i prästämbetet skall enligt förordningen (1884:13 s. 1)angående förändrade bestämmelser om prästexamen avlägga prästexamen iteologiska ämnen inför biskop och domkapitel. En förutsättning för tillträdelill prästeriig tjänst i är enligt 19 kap. 1 § kyrkolagen attdomkapitlet är berett att bereda sökanden anställning som präst i stiftet ochatt sökanden är av biskopen "skicklig befunnen, godkänd och vigd".Enligt 14 § I mom. lagen (1936:567)om domkapitel skall , närbiskopen har förfall eller biskopsämbetet är ledigt, anlita en biskop i ettannal stift för prästvigning. Idetta sammanhang är också vissa bestämmelser i regeringsformen av intresse.Enligt del s. k. målsättningsstadgandet i 1 kap. 2 § skall det allmänna bl. a.tillförsäkra män och kvinnor lika rättigheter. Enligt 1 kap. 9 § skall domstolar,förvaltningsmyndigheter och andra som fullgör uppgifter inom den offentligaförvaltningen iaktta saklighet och opartiskhet i sin verksamhet. I 2 kap. finnsbestämmelser om grundläggande fri- och rättigheter. Varje medborgare är enligt2 kap. 1 § gentemot det allmänna tillförsäkrad bl. a. religionsfrihet, dvs.frihet att ensam eller tillsammans med andra ulöva sin religion. Varjemedborgare är vidare gentemot det allmänna skyddad mot tvång att ge tillkännasin åskådning i bl. a. religiöst hänseende (2 ij). Vissa av de grundläggandefri- och rättigheterna får enligt 12 § begränsas genom lag el ler annanförfattning. Några sådana begränsningar lår dock inte förekomma beträffandereligionsfriheten. I 16 § föreskrivs slutligen att lag eller annan föreskriftinte (år innebära att någon medborgare missgynnas på grund av sill kön.Undantag görs här för föreskrifter som utgör ett led i strävandena attåstadkomma jämställdhet mellan män och kvinnorelleravser värnplikt ellermotsvarande tjänsteplikt. Vidtillsättning av statlig tjänst skall avseende fästas endast vid sakligagrunder, såsom förtjänst och skicklighet (11 kap. 9 §). Enligt lagen (1957:577)om präslval skall befordringsgrunderna förtjänst och skicklighet tillämpasockså vid tillsättning av tjänst som domprost, kyrkoherde eller komminister. Deregler om tjänstetillsänning m. m. som finns i lagen (1976:600) om offentliganställning är inte tillämpliga på prästerliga tjänster. Detär omstritt vilken närmare innebörd samvelsklausulen har och hur långt den sträckersig. Olika meningar har förts fram i frågan om samvelsklausulen skall kunnaåberopas inte bara av dem som var biskopar när behörighetslag trädde ikraft utan även av dem som har utnämnts därefter. Åtskilliga av reformenslillskyndare trodde an samvelsklausulen skulle behöva gälla bara under en kortövergångstid. I församlingarna har stundom konflikter och oro vållats genom attskiftande och ofta mycket personliga tolkningar av samvelsklausulen gjortsgällande. Dessa tolkningar har ibland sträckt sig så långt att de inte rimligenkan anses ha stöd i samvetsklausulens ordalydelse. Medanledning av motioner angående kvinnliga präster m. m. till 1977/78 årsriksmöte har övervägt om utskottet borde föreslåriksdagen att ta initiativ till ytteriigare lagstiftningsåtgärder för attmarkera att hinder inte får läggas i vägen fördel fulla genomförandet av 1958års reform. KU 1979/80:17 42 Konstitutionsutskottetanförde i sitt betänkande (KU 1977/78:48) att de uttalanden som 1958 årskyrkomöte gjorde i samband med behörighetslagens antagande har kommit att spelaen slor roll i debatten om frågor som rör kvinnliga präster. Uttalandena måsteenligt utskottet ses mot bakgrund av det då aktuella lägel i frågan. De syftadetill att undvika kyrkosplittring och värna om den fören evangelisk kyrkabetydelsefulla principen att tvång inte får utövas i trosfrågor, framhöllutskottet. De önskemål som uppbar uttalandena kvarstår i princip fortfarande. Detär emellertid uppenbart, anförde utskottet, att uttalandenas tolkning ochräckvidd inte kan förbli opåverkade av den allmänna utvecklingen i kyrkans liv.Läget är nu helt annoriunda än , betonade utskottet. Enligt utskottethar den ändrade situationen redan påverkat den praktiska tillämpningen avbehörighetslagen och måste uppenbarligen göra detta än mer i fortsättningen.Det kan sålunda enligt utskottets mening inte komma i fråga att ennytillträdande biskop utnyttjar sina befogenheter med avseende på prästvigningpå ett sätt som innebär att en prästkandidat diskrimineras på grund av sittkön. Den som skall prästvigas måste vidare vara medveten om att prästerligtjänst i står öppen för både män och kvinnor och att han ellerhon i sin tjänsteutövning måste kunna samarbeta med en kollega utan hänsyn tillkön. Det aren viktig uppgift för den att mål med vetet-arbeta påatt snabbt flnna former som fullt ut tillgodoser de krav som reformställer på lika behandling av man och kvinna i kyrkans tjänst, fortsatteutskottet. Arbetet borde enligt utskottets mening fullföljas genom beslut avnästa kyrkomöte. För att säkerställa att frågan kom under kyrkomötets prövningborde regeringen för mötet lägga fram förslag som klargör konsekvenserna av1958 års reform för tjänst inom i enlighet med vadutskottet hade anfört. Utskottet förutsatte alt förslaget utformades på eltsådant sätt att de som har en avvikande mening i ämbetsfrågan skulle kunna bevarahemortsrätt i . Utskottethemställdeatt som sin mening skulle ge regeringen till känna vadutskottet hade anfört. biföll utskottets hemställan (rskr1977/78:339). Påinitiativ av Biskopsmötet tillsattes en samrådskommitté ikvinnoprästfrågan inom . Kommittén lade fram ettförslag till "Regler för samarbetet inom mellan företrädareför olika uppfattningar i fråga om kvinnas behörighet till prästämbetet".Som principiell huvudlinje anges i dessa regler att, där olika samvelsbestämdauppfattningar stöter mot varandra, kyrkans officiella uppfattning måste varahuvudregel och ha företräde men att den som har en annan uppfattning harrättatt träda ål sidan. Denna s. k. väjningsräti kommer till ullryck främst påtvå sätt. Del slås fast att den som accepterar att bli biskop måste vara villigatt vara biskop för både manliga och kvinnliga präster i stiftet. Om emellertiden biskop på grund av sin samvelsövertygelse inte anser sig kunna viga enkvinnlig prästkandidat, skall denna - sedan hon av antagits förtjänst i stiftet - beredas tillfälle till vigning i elt annat stift förtjänstgöring i det stift för vilket hon blivit antagen. 1 reglerna anges vidareatt den som inte kan göra liturgisk tjänst tillsammans med en kvinnlig prästinte får hindra hennes tjänsteutövning men har rätt att själv avstå från KU 1979/80:17 43 Regelsystemet avsågs gälla både för dem som är präster och fördem som inträder i prästämbetet i . skrivelse till allmänna kyrkomöte (skr 1979:2) begärde regeringenkyrkomötets yttrande över ett förslag till lag om jämställdhet mellan kvinnoroch män som präster i . Förslaget innebar all 1958 årsbehörighetslag skulle upphöra att gälla vid den föreslagna lagensikraftträdande, I del lagförslag som lades fram i regeringens skrivelseföreskrevs att kvinnor och män har lika rätt alt vigas lill präster i och all tjänstgöra som präster inom kyrkan, I motiven uttalades alt enväjningsräti av den innebörd som Biskopsmötets samrådskommilté hade förordatborde kunna godtas för att tillgodose önskan om bevarad hemortsrättinom för den som inle accepterar den officiella ståndpunkten ifråga om kvinnliga präster. Beträffande biskopar uttalades dock alt densärskilda regeln för biskop, som av samvetsskäl inte anser sig kunna prästvigaen kvinnlig kandidat, kan gälla endast för nuvarande biskopar. Kyrkomötetantog för sin del ett lagförslag enligt vilket kvinnor och män har likabehörighet att antas till präster i och lika rätt att tjänstgörasom präster inom kyrkan (KLU 1979:8, kskr 1979:9). Kyrkomötet uttalade vidareatt det förslag till regler för samarbetet inom somBiskopsmötets samrådskommitté hade lagt fram (bilaga 2 till regeringensskrivelse) t. v. bör vara vägledande för behandlingen av uppkommande problem påområdet. Kyrkomötet var inte enigt utan en betydande minoritet stödde ett annatalternativ av innebord att samrådskommitténs regler skulle gälla endast för demsom prästvigts före . Vidpolitiska överläggningar efter kyrkomötets slut erfor regeringen att enmajoritet i kunde antas ha samma inställning lill samrådskommitténsregler som minoriteten i kyrkomötet och att därför kunde väntasavvisa det lagförslag som kyrkomötet hade antagit. Eftersom det är fråga omkyrkolag, vilket innebär att ett positivt beslut förutsätter enighet mellanriksdagen och kyrkomötet, måste regeringen i detta läge konstalera attförutsättningar f n. saknas för att lösa frågan. Jagvill nu ta upp frågan om vilka åtgärder som bör vidtas för att tillgodoseriksdagens önskan om en omprövning av den s. k. samvelsklausulen. Föratt lösa denna fråga krävs att ett nytt kyrkomöte inkallas. Med hänsyn till vadsom har framkommit vid frågans hittillsvarande behandling är det enligt minmening inte realistiskt att inrikta sig på en förnyad kyrkomötesbehandlingföre . Jagär emellertid angelägen om att framhålla att utvecklingen har flera positivainslag trots de meningsmotsättningar som föreligger. Kyrkomötet ochBiskopsmötets samrådskommitté är sålunda eniga om att samvelsklausulen kanersättas med nya regler, som innebär väsentliga steg framåt mot ett sådantfullföljande av reform som har uttalat sig för. Enighetråder om bl. a. den viktiga principen att den som accepterar att bli biskopmåste vara villig att vara biskop för både manliga och kvinnliga präster istiftet. Enighet råder vidare om att det regelsystem som samrådskommiiién harutformat bör gälla för alla som är eller vigstill präster i . Meningsskiljaktigheterna gäller dels biskops KU 1979/80:17 44 skyldighetall prästviga kvinnliga kandidater, dels om samrådskommitléns regler bör avseäven dem som prästvigs efter nämnda dag. Den första av dessa tvistepunkter hari praktiken en mycket begränsad räckvidd. Den andra inrymmer del väsentligaproblemet. Utanatt vilja förringa betydelsen av de motsättningar som föreligger vill jaguttala som min uppfattning att motsättningarna dock inte är så stora att detframstår som utsiktslöst att söka undvika en öppen konfiikt inom svenska kyrkaneller mellan och kyrkomötet. Det är min förhoppning att de framstegsom jag har noterat här utgör tecken på en positiv utveckling inom som kommer alt fortsätta. Detär uppenbart att den fortsatta utvecklingen inom måste följasnoga. När frågan läggs fram för , bör det finnas ett ordentligtfaktamaterial som grund för ställningstagandet. Uppgiften alt ta fram dettamaterial och att utarbeta förslag till en lagteknisk lösning bör enligt minmening uppdras åt en särskild utredare. Delbör ankomma på utredaren all fortlöpande följa utvecklingen inom . Förhållandena inom de olika stiften bör studeras. Kontinuerlig kontaktbör vidare hållas med kyrkliga organ och sammanslutningar av rikskaraktär samlmed personalorganisationerna. De närmare formerna för delta arbete bör enligtmin mening lämnas öppna. Det bör slå utredaren fritt att själv välja dekontaktvägar som framstår som lämpligast. Arbetet bör inriktas på att enlägesbeskrivning skall kunna redovisas före utgången av . Det ärönskvärt att frågan kan läggas fram för och för allmäntkyrkomöte hösten . Denlagtekniska lösningen måste naturligtvis sökas med beaktande av vad jag haranfört om meningarna inom och kyrkomötet. Handlingsalternativenframstår som starkt begränsade. Antingen kan man ersätta 1958 årsbehörighetslag med en ny lag av liknande karaktär eller också kan man upphäva1958 års lag utan att stifta någon ny lag och i stället falla tillbaka på debestämmelser i regeringsformen som jag har redovisat och på andraallmänna principer om jämställdhet mellan kvinnor och män. I båda fallen tordevissa övergångsanordningar bli nödvändiga. Det senare alternativet är enligtmin mening del mest tilltalande, men det slutliga valet av lösning måste bliberoende av bl. a. utvecklingen inom kyrkan. Utöverden lagstiftningsfråga som jag nu har nämnt bör utredaren överväga andraåtgärder som är ägnade att föra utvecklingen framåt. Som särskilt angelägnavill jag peka på åtgärder som kan stimulera och underiätta rekryteringen avkvinnliga präster, framför allt i de stift där antalet kvinnliga präster i dagär ringa. Utredarensarbete måste bedrivas i nära kontakt med de politiska partierna. Med hänsyntill uppgifternas art, närmast insamlingen av fakta om utvecklingen inomsvenska kyrkan, har jag inte velat förorda en pariamentarisk kommitté. Jag villi stället föreslå att lill utredaren knyts en referensgrupp med företrädare förde politiska partierna. Genom denna uppläggning möjliggörs en önskvärdflexibilitet i arbetsformerna. Jagvill i detta sammanhang ta upp ytterligare en fråga. Enligt lagen (1963:501) omupplåtande av kyrkorum i vissa fall ankommer det på kyrkorådet i församlingenatt besluta om upplåtelse av kyrkorum för annat KU 1979/80:17 45 ändamålän gudstjänst eller förrättning som är jämföriig med gudstjänst. I förarbetenatill lagen (prop. 1963:149, L'U 1963;34, rskr 1963:306, skr 1963:6, KLU1963;21, kskr 1963:40) anfördes att befogenheten att bestämma över kyrkorummetsupplåtande lill gudstjänst och därmed jämföriig förrättning fortfarande bordetillkomma pastor. Med anledning av en motion till kyrkomöte anfördekyrkolagsutskottet (KLU 1979:18) att starka skäl talar för att ansvaret förkyrkorummets användning i sin helhet bör tillkomma kyrkorådet, i vilketkyrkoherden ingår. Utskottet framhöll att en ändring av nuvarande ordningkräver lagstiftning i kyrkolags form och hemställde att kyrkomötet måtte hosregeringen anhålla om utredning och förslag till lagstiftning som innebär attbeslutanderätten i frågor om upplåtande av kyrkorum i princip skall tillkommakyrkorådet. Kyrkomötet biföll utskottets hemställan (kskr 1979:17). Enligtmin mening är det angeläget att den utredning som kyrkomötet har begärt kommertill stånd. Med hänsyn till det samband som finns mellan denna fråga och denfråga som jag har behandlat i det föregående bör utredaren överväga ocksåfrågan om upplåtande av kyrkorum. Medhänvisning till vad jag nu har anfört hemställer jag att regeringen bemyndigarchefen för kommundepartementet atttillkalla en särskild utredare med uppdr?g alt se över frågan om jämställdhetmellan kvinnor och män som präster i saml frågan om upplåtandeav kyrkorum, attbesluta om sakkunniga, experter, sekreterare och annal biträde åt utredaren. Vidarehemställer jag att regeringen föreskriver att kostnaderna skall belastafemtonde huvudtitelns kommittéanslag. Regeringen ansluter sig till föredragandensöverväganden och bifaller hans hemställan. KU 1979/80:17 46 Bilaga 5