prot · G209162 · 1978-12-31 00:00:00 — Och lill detla kopplarhan påståendet att om inte socialdemokratin hade påverkat våra ståndpunkter säskulle exempelvis inom varvshanteringen ytterligare 6 000 personer - han menadeväl 4 000 - nu ha förstärkt denna kår. Men socialdemokraterna och folkpartiethar ju samma sysselsältningsvolym beträffande varven och har också enats omsättet att ta hand om dem som friställs. Atl det dä är fråga om en reellminskning av antalet Jobb och en överflyttning från att ha Jobb till alt varamed i denna 30f) 000-armé, som lalade om, kan väl ändå intebestridas. () kortgenmäle: Det finns tydligen en arbetsfördelning mellan ochmoderaterna i den här debatten som innebär all delar med jag skalldiskutera bostadsbyggandet. Dä fär Jag väl vänta tills Jag kommer i samspråkmed honom om . NärJag tog upp industripolitiken och kritiserade var del av framförallt följande skäl. Desenaste årens utveckling har visat förallaall vi måsle inse alt om viskalltrygga människors sysselsättning och orters och regioners framtid så mästesamhällel gå in aktivt och vara med och planera. Men dessa erfarenheter harinle satt etl enda spår i regeringens industripoliliska proposilion, utanansvaret för värt lands induslriella utveckling och välståndsutveckling villfolkpartiet och dess industriminister helt lägga i företagsledarnas och kapitalägarnashänder. Del är en linje som socialdemokratin och arbetarrörelsen inteaccepterar. Denlinje som företräder är att försl när problemen på något områdeblivit akuta så är samhällsingripanden motiverade, och även i sådana fall skallde begränsas sä långt som möjligt. Men delta hindrar inle industriministernfrån atl gå igenom den svenska industrin och peka på problem inom bransch efterbransch. Och han konstaterar all det kommeratt ske myckel slora förändringarinom svensk industri. Men vad följer sedan? Jo, dessa förändringar kommer attberöra tiotusentals anställda och deras familjer- men de skall inte få ha någonuppfattning om hur förändringarna skall ske. Varken samhället eller lönlagarnaulan hela liden förelagarna och kapitalägarna skall svara för denna process.Och del är när avvisar en planerad industripolitik och tar avståndfrån en medverkan från samhällets och löntagarnas sida som vi säger atl ensådan industripolitik inle bara är äventyriig utan farlig för framtiden. Altmöta oplanerat ger bara ökad arbelslöshei. Jagbeklagar verkligen, induslriminislern, all den folkpariisliska regeringen ärsä fast förankrad i de liberala myterna om de fria marknadskrafterna, som mantror ställer allt till rätta, all den inte har kunnai lära någonting av degångna årens erfarenheter, med ökad arbetslöshet, minskad investeringstakt ochutslagning frän arbetslivet. sade nu att vi vill överlämna hell åt kapitalägarna ochindustrin att driva industripolitiken. Ungefär så står del också i densocialdemokratiska partimotionen, men del blir inle mer sant därför atl ThagePelerson nu upprepar del. Delär dock så alt vi inte bara i arbetsmarknadspolitiken utan också iindustripolitiken hargätt in med stora konkreta satsningar. Det skedde undertrepartiregeringen. Det sker under den nuvarande regeringen. Detär vidare så atl samhällel redan gör betydande generella satsningar, också ioffensivt syfte. Detla accepterar vi, och vi bygger ul del med förslag i denhär propositionen. Påståendena om atl vi överlämnar ål industrin och kapitalägarna atl ensammasköta industripolitiken ar alltså icke sanna. Jag Nr 162 skulle kunna exemplifiera detta ytteriigare. Vadmeningsskiljaktighelerna handlar om är Ju hur mycket av statlig ->i iqq planering,grundad på framtidsbedömningar - som är osäkra och ofta felaktiga -, hur mycket avcentrala beslut som vi skall ha. Vi är pä det klara Industripolitiken med,pragmatiskt, atl del behövs myckel av samhällsinsatser, men vi ser i detla ickenågol självändamål och icke något ideal. Vi vill hålla del lill del somförefaller prakliskt behövligt och inle gå längre än så. Ni hyser en övertro pämöjligheterna all med centrala medel och centrala beslul skapa en godinduslriutveckling, och för er tycks det ligga en lockelse i della. Förste vice talmannen anmälde alt att lill protokollet få antecknat alt han inle ägde rätt tillytterligare replik. GÖSTABOHMAN (m): De har industri- och näringspolitiska debatterna har i storulslräckning kommit alt gälla hur många miljarder eller hur många miljoner Somskall satsas på olika stödåtgärder till mer eller mindre krisdrabbadebranscher. Debatten har kommit atl gälla hur samhället skall styra strukturförändringaroch utveckling i det svenska näringslivet. Vad och hur mycket skall statengöra? Vilka uppgifter skall läggas på industriverket och STU? Vilka ytterligarebeslutsorgan och planeringsinstrument och branschulredningar erfordras? Fonderav olika slag diskuteras ständigt -löntagarfonder,strukturfonder, nyaAP-fonderoch regionala utvecklingsfonder. Omdet, herr talman, verkligen förhöll sig så all offentliga planerings-, service-och finansieringsorgan hade den avgörande betydelse för värt lands industriellautveckling som debatterna lyder på, då borde gå en lysande framlid tillmötes, och då borde 1980-talel bli någonting av en industriell renässans förvårt land. Menförhäller det sig verkligen på det sättet? Finns det i det förflutna någontingsom talar för atl så skulle vara fallel? Underde har haft en snabbare välståndsutveckling ännågot annal land i världen. Bruttonationalprodukten per invånare har vuxitsnabbast här - med undantag möjligen för . Vi har legal i världstoppnärdet gäller industriproduktionens utveckling och också när det gällerindustriproduktionen per sysselsatt, dvs. Och alldelessärskilt snabb var utvecklingen under de 20 åren närmast efter andravärldskriget. I en nyligen utgiven skrift har ochIngenjörsvetenskapsakademien beskrivit perioden somSveriges industriella guldålder. Detär naturiigtvis många gynnsamma omständigheter som har bidragit lill denna utveckling. Vi hade efter kriget en oförstörd produktionsapparat. Det rådde stor efterfrågan på våra produkter. Vi hade billigare energi än de flesta andra länder. devalvering hade medfört en undervärdering av den svenska kronan. Vårt konkurrensläge var siarkl. Nr 162 under hela 1950-lalet på en stabil och hög nivå. Torsdagenden ""''' - 31 mai 1979 Tillden gynnsamma utvecklingen bidrog också världshandelns liberalise- ring.Sverige anslöts till del europeiska frihandelsomrädet. Nya möjligheter In fustrinoliliken öppnades försvenska produkters avsättning på denordiska och de europeiska Delfinns anledning atl hålla alll detta i minnet när vi nu diskuterar svenskindustripolitik. Den utveckling Jag här påmint om är inte en följd av statlignäringspolitisk inblandning, av statliga subventioner el ler politiskplanering-alll det som talade så varmt och vackert för. Delvar de förkättrade "fria marknadskrafterna", ,som låg bakom denna välståndsutveckling. Den var följden av initiativ,framsynthet och risktagande inom många tusentals, ja, hundratusentals slora ochsmå enskilda företag. Vissasärskilt utvecklingsbara uppfinningar såsom ångturbiner, separatorer,kullager, telefonväxlar, autoinatiska fyrar, precisionsinstrument och nyametoder för framställning av stål spelade en stor roll - men ingalunda denavgörande rollen. Bakom utvecklingen låg ocksä de hundratusentalsvardagsinitialiven och förbättringarna av produkter och metoder inomproduktion, distribution och marknadsföring. Dennanästan explosiva utveckling möjliggjordes av enskilda människor med idéer ochframtidstro, som kunde och ville starta och utveckla företag efter sill eget huvudoch ulan hinder och direktiv av myndigheter och organisationer. De arbetade medsikte pä alt tjäna pengar och alt förverkliga det som de trodde på. De verkadepå en marknad som var öppen och kännetecknad av röriighei och storaanpassningsmöjligheter för varor, tjänster, arbetskraft och kapital. Dennautveckling bromsades upp senare del. Produktionen böriade dåtillväxa svagare än lidigare. För första gängen under hela 1900-ialet bökadeden svenska exporten öka långsammare än världsexporlen. från1965 lill 1975 sjönk vår export i förhällande lill världsexporlen med mer än enprocentenhet vae år. Industriinvesteringarna fortsatte visserligen atl ökaunder denna lid, men de var inte längre offensiva. De blev alltmera defensiva,dvs. syftade till all rationalisera, all hålla de växande kostnaderna nere. Fränmitten av 1960-talel började ocksä fö känning av problem med sinbytesbalans. De har sedan undan för undan vuxit och kommit alt alltmer begränsavår handlingsfrihet på den ekonomiska politikens område. Detär inte en slump all de svårigheter som vårt land mött på det näringspolitiska fältet vuxit fram i takt med den socialdemokratiska s. k. aktiva näringspolitiken. Kostnadsbelastningen pä företagen i form av stigande arbetskraftskostnader och avgifter har ökat snabbi sedan mitten av 1960-ialei. Enbart de lagstadgade arbetsgivaravgifterna, som 1965 var på en genomsnittlig indusiriarbeiariön,steg till -alltså nästan en fördubbling-år 1970. hade avgifterna tredubblats på en tioårsperiod 96 och uppgick till 24,3 96. har avgiftsuttagetfyrdubblais och ligger nu på 1 takt därmedminskade lönsamheien - fö. ell ord som 162 Pelerson i sina anföranden ansåg sig kunna helt förbigå - i näringslivet,och den även företagens soliditet har gått ner drastiskt sedan 1960-taleis milt. 1 riksdagensskallepolitiska debatt påmindes vi om all vi Jusl firat tjugoärsminnetav ATP-reformens tillkomst. Genom reformen och Industripolitiken dessfonder- gjorde man på socialdemokratiskt håll gällande - "har vi kunnatfinansiera skolor, sjukhus, daghem, kollektivtrafik och kraftstationer. Entredjedel av de 130 000 milj. kr. som nu finns i ATP-fonderna har dessulomkunnat lånas ut lill företagen, direkt eller indirekt." Visom då lyssnade fick närmast det intrycket, alt del inle hade byggts någraskolor, inie några sjukhus, inga kraftstationer eller industrier, innanfondpengarna bökade strömma in till statskassan . Mensanningen är Ju den rakt motsatta. Den industri som ekonomi alltjämtbygger på har inte skapats av medel från AP-fonderna. Och det byggdes faktisktkraftverk även . Och all lönlagarnas pengar - som del Ju brukarhela i alla ATP-debalter - har satsats i svensk kraftindustri, bör man välnärmast tala lyst om efter den socialdemokratiska helomvändningen ikärnkraftsfrågan. Om inle staten nu träder in med nya pengar, rinner det utmycket ATP-pengar ur fonderna på grund av den helomvändningen. Denkrympande lönsamheien var ell led i socialdemokraternas aktiva näringspolilik.Genom alt begränsa förelagens finansiella siyrka, genom all öka deras beroendeav finansiering ulifrån skulle samhällel öka sina möjligheieratt sly ra dennäringspolitiska utvecklingen. Tanken var-fär man förmoda - atl den svenskaekonomins utvecklingsmöjligheter skulle kunna bättre tillgodoses genom en långsiktig,målmedveten planering från samhällets sida - som vi hörde . För au möjliggöra della skulle näringslivel göras mer beroende avslatsmaklerna, och den statliga planeringsarsenalen skulle byggas ul.Industridepartementet tillkom, industriverket skapades och andra liknande hel-eller halvstatliga organ kom till världen. Utvecklingen skulle inle längreslyras av de "anonyma marknadskrafter" som det har talats om här ulan av ansvariga politiker, och del skulle ske i socialt acceptablaförmer. Denunderliggande tanken var uppenbarligen att vi politiker - och naturligtvis dåalldeles speciellt de socialdemokratiska politikerna -är mycket klokare ochmyckel mer framsynta än näringslivets egna företrädare, vilka påslås främsteftersträva kortsiktiga vinstintressen. Vi politiker har däremol -så resonerademan dä, och sä resonerar man fortfarande, har vi hört -förmåga att se ibredare och vidare perspektiv. Vi kan blicka längre in . Vi kan setill hela nationens intresse. Vi vet vad som är bäst. Ochså heter det fortfarande. Trots att spåren borde förskräcka. När villeslå sig in på den amerikanska marknaden, tyckte den socialdemokratiskaregeringen all del våren fånig idé. Men det struntade i. hade rådmed sådant . Och staten harju försöktbygga egna bilar ocksä. TJorven var en av den 7Riksdagens prolokoll 1978/79:162-163 Nr 162 akiiva näringspolitikens stolla skapelser. Den höll på att bli KalmarVerkstads Torsdagenden '* ' 31 riTii 1Q7Q Ochvarvspoliiiken, som det också har talals om här ! oljekrisen var svåra alt överblicka skall gärna medges. Men så sent som i Industrinolitiken statsverksproposilionen1974 förklarade den socialdemokratiska regeringen m. ni. atl slatsmaklerna bordevara beredda atl medverka lill all upprätthålla den svenska varvsindustrinskonkurrenskraft,även om del innebaren expansion av kapaciteten. Så omedvetenvar man då om den hägrande varvskrisen. 80, som industriministern påminde om! Det stora språnget framåt förNorrbollen. Kommeniarer är strängt taget obehövliga. Idagarna har -som industriminister påminde om - , nu ordförandei , känd som en av våra skickligaste och mest objektiva utredare,konstaterat hur svårt det är all planera för framtiden och hur riskabelt del ärall tro pä prognosers tillförlitlighet. Med en lång rad av exempel frånlångtidsutredningar och olika svenska industrier påvisar han hur verklighetengäng på gäng på gång snabbi underkänt upprättade planer och spådomar.Wallanders slutsats är alt möjligheterna atl med någon grad av säkerhet förutsevilka branscher och företag som vi bör salsa på, är praktiskt lagetobefintliga. Försök att basera en kraftfull industripolitik på sädanabedömningar kommeratt bli dyra för oss som medborgare och medföra lägreframslegslakl än vad som annars skulle ha varil möjligt. Vi försenar ellerförhindrar en mer löftesrik utveckling. En kraftfull samhällelig industripolitik- det är faktiskt slutsats - är lill mer skada än nytta. Desvära problem och kriser som vårt land upplevt och fram tillbörjan av 1978 hänger nära samman med den tidigare socialdemokratiskaindustripolitiken. Företagen hade förlorat sin motståndskraft. Deras sårbarhetoch deras starkare beroende av statsmakterna har under de senaste årenillustrerats i sin mest extrema form. Stora delar av svenskt näringsliv, ävenlidigare mycket lönsamma företag, har gått med förlust. Alltför mänga harblivit direkt beroende av stödinsatser frän statens sida för att över huvudtaget kunna leva vidare. Denvåldsamma kostnadsexplosionen, som utgjorde den grundläggande orsaken till våraakuta svårigheter . var även den ett resultat av felbedömningar avden tidigare socialdemokratiska regeringen. Del varju, ,socialdemokraternas politik som orsakade del elände som villlägga skulden för på den borgeriiga trepartiregeringen. Men kanväl inte rimligen vara okunnig om alt års val ett slorl antalindusirirepresenlanier hade sökt upp den dåvarande regeringen och förklarat:"Det här går inte längre, och om inte staten går in med stora salsningar,kommer vi inte atl klara del här." kan väl inte ha sovitsommaren 1976! Jag lycker allindustriministerns omdöme om inlägg, atl del var generande enkell,är ett iräffande uttryck. Att slå här och odla myten om atl skulden tilleländet skulle ligga hos den borgerliga regeringen, som trädde till sedan krisenhade blivit akut, ät minst sagl magstarkl. 98 Jag lycker att skulle studera - ochstudera mycket noga - den analyssom jag talade om, Teknisk industriell struktur, som bl. IVA har utarbetat. Och jag tycker atl också bör ta delav Torsdaeen den OECD:srapport-som kom till i går, om Jaginte minns fel. Eller, omThage inle nöjer sig med del, så kan han gåut och fråga sinasocialdemokratiska kolleger, de finans- och ekonomiministrar i de länder Induslrinoliliken som har haftsocialdemokratiska regeringar, om deras syn på den svenska krisen och det svenska tillfrisknandet därefter. Tala med Healey i , med Apeli , med Androsch i , med Duzen-berg, som då var ekonomiminister i , eller t. o. m. medPer Kleppe i . Då kommer den om svenska förhållandenuppenbariigen helt okunnige alt få lära sig hur mycket mera man vet där ute om den svenska verkligheten än vad uppenbariigen här hemma har reda pä. Min slutsals av analysen är alltså den atl vi politiker - och Jag räknar självfalletmig dit också - inte är mer framsynta eller klokare än vad andra äroch att våra möjligheter alt skåda in är lika begränsadesom alla andras. Ett litet antal politiker i kanslihuset eller i olika fondereller organ är alltså inte bälireägnade eller har större möjligheterall styra vårt näringsliv än de många hundratusentals människorna med nära kontakt med samt erfarenheteroch kunskaper av produktutveckling och marknader- människor som i sina förelag drivs av strävan all selill alt företagen kan leva vidare, ge arbetsmöjligheter och utvecklas. Ju mer politikerna styr och Ju mer de inskränker handlingsfriheten för enskilda företagare- genom lagstiftning och genom alt pressa ner lönsamhet och soliditet -desto störreblir riskerna för och konskvenserna av felbedömningar. mångaord om "samhället" var verkligen vackra.Han staplade pä varandra alla tänkbara honnörsord.Men vad är egentligen samhället? Samhälletärju , del ärjag, det ärindustriminister och del ärett antal politiker och ett antal politiskt utsedda ämbetsmän.De har inte större möjligheter än andra. Vad frågan ytterst gällerärju hur vi i vårt land skall kunna producera och sälja varor som människorhär hemma och människor utomlands frågar efter. För atl människor -människorhar hemma och människor utomlands - skall köpa de varorna måslevarorna vara minst lika bra och minst lika billiga som, eller om möjligt ännubättre och ännu billigare ,de varor som våra konkurrenter ute på världsmarknadenerbjuder. Man kan inte bygga industripolitik bara på vackert prat om planer och planhushållning och inte heller på önsketänkande, utan man måste bygga den på realistiska faktorer. Det är värt egetlands och om väridens efterfrågan som ärhelt avgörande för våra möjligheieratt hävdaoss i en allt härdare konkurrerande omvärid. enligt min mening alldeles rätt i sin bedömning.Del är inte och kan inte vara statsmakternas uppgift att peka ut Just de branscher och Jusl de företagssektorer som har framtiden för sig eller som är dömda alt misslyckas. Det ar inle statsmakterna som skall styra resursslrömmarna till förväntade framgångsrika eller befarade dödsdömda förelag. Och för-så gott som självfallet - medhåll av professor 99 Nr 162 Lindbeck.Jag är nästan rädd alt nämna namn här i Torsil'iecn den_ kammaren, för det ger inle alllid upphov lillgynn.samma reaktioner. Men han 31 nvii 1979 ''" ''' ' obestridlig auktoritet i sina ekonomiska ochnäringspolitiska bedömningar. senaste numret av - som kom i förrgår, irorjag- siiger alt det är "i praktiken omöjligt att utpekaframtidsbranscher och framiidsprodukler för näringspolitiska salsningar. 1stället bör näringspolitiken gå ut på all skapa elt effeklivi och smidigtfungerande ekonomiskl system, där företagsamma personer kan ta initiativ ochdra lill sig produktionsresurser på bekostnad av mindre kreativa ochförelagsamma personer." Motden här bakgrunden ger Jag gärna regeringen och industriminister elterkännande för de allmänna näringspolitiska riktlinjerna i propositionen. ErikHuss lalar-även i proposiiionen - mycket om behovet av en väl fungerandemarknadsekonomi. Men tyvärr föreligger inle sällan en klar motsättning mellanprinciperna och de konkreta slutsatserna och åtgärderna i många frågor frånfolkpartiregeringens sida. Del gäller finansplanen, där den har motsägelsen ärpåtaglig. Del gäller också kapitalmarknadspropositionen, där del finns en klarmotsättning mellan principer och konkreta förslag, och det gäller i vissulslräckning även den industripoliliska proposiiionen. Nuvilljag för säkerhets skull, herr talman, tillägga atijag naturligtvis intemenar atl statsmakterna skall sitta som passiva åskådare med armarna i korsinför allt det som sker på del näringspolitiska fältet. Men vad jag har velatstryka under är all vår främsta politiska uppgift skall vara att bedriva enekonomisk politik,en näringspolitik, en skattepolitik och en utbildnings- ochforskningspolitik som skapar förutsättningar för och stimulerar till salsningarinom bredaste möjliga register på olika utvecklingslinjer. Det är alltsåJriskyård, inte sjukvård som statsmakterna i första hand bör ägna sig ål. Detär denna uppgift som framför allt försummades i slutet av 1960-talel ochsärskill . blev som bekant sjukdomen akut.Det blev nödvändigt - vi var alla överens om det - atl göra omfaiiandestödinsatser för en rad förelag som annars skulle ha fött svårt au överleva -för att förhindra en dramatisk uppgång av arbetslösheten och en omfattandekapitalförstöring. Sådanaakutinsatser måste statsmakterna självfallel alltid vara beredda alt göra. Men vi bör sträva efter atl sä snabbi som möjligt avveckla de statliga insatser som framtvingats av sådana här akuta krissituationer. 1 längden är del orimligt och omöjligt alt med skaltebetalarmedel ge miljardtransfusioner till näringslivet. Sä fort det över huvud tagel är möjligt bör därför en återgång äga rum lill ett läge dä det räcker med friskvårdsinsalser. Och just framstår detta for mig som en av de allra viktigaste uppgifterna för svensk industri- och näringspolitik, därför att den situation som råder inte kanoch får permanentas. Företagsledare skall inte nöta kanslihusets trappor, de skall inte stå i kö utanför industriministerns ämbetsrum för all utverka stöd eller bidrag. Sådant är osunt och farligt för såväl företagen som samhällel och 100 självfallel för hela samhällsekonomin. Tillfriskvården hör också atl stimulera utveckling och forskning, all skapa Nr162 en utbildningsmiljö som är hell inriktad på all lillvarala alll vad vårtland äger Torsdaeen 6c.n av kunskaper och möjligheter till inlellekiuellsamt teknisk-industriell -j ,.|.|,|i jcj-g . Även härvidlagkommer f ö. lönsamhetsbegreppet in i bilden. allmän lönsamhetskris somden vi nu befinner oss i försämrar-framhöll bl. a. Industritwlilikcii den s.k. Bjurelkommillén hell - "även på läng sikttillväxlförulsall- ningarna för industrin. Utgifter förproduktutveckling och forskning tenderar alt bli eftersatta dä lönsamhet ochsoliditet sjunker. Företagen blir defensiva. Blir ett sådani tillstånd utbrettoch långvarigi, kan det ge landei försämrade konkurrensförutsättningar ävensedan den akula krisen ar hävd." Enav anledningarna till att förnyelseprocessen i vårt näringsliv bökade avta imillen av 1960-lalel är alliså, förutom den växande skalle- ochavgiftsbelasiningen, inte minst den socialdemokratiska regeringens bristandeförslåelse för den tekniska utbildningens och forskningens betydelse för värtlands välstånd. Närman på punkl efter punkt kan konsiaiera alt den lidigare näringspo-litikenmisslyckades under 1960- och 1970-lalen, framsiår de krav som framförs i denindustripoliliska debatten som desto mer verklighetsfrämmande. Att begära meraav övergripande industripolitisk planering, mera av branschplanerad verksamhet,mera av planering på länsnivå och samhälls-initierad planering också inomföretagen, närdet varjusl åtgärder av del här slaget som bidrog till de problemvi har all brottas med, del är, herr talman, atl blunda för verkligheten. Vikommer alt ha en energipolitisk debatt här i kammaren. Jag villsjälvfallel inle föregripa den. Men det vore fel att i denna debatt inte ensmed ett ord beröra energipolitikens betydelse. Socialdemokraternas helomvändningi energifrågan -där alll som varil fel plötsligt blev räll,allt somlidigare varil sant plötsligt blev osant - harju skapat stor och oerhört dyrbarosäkerhet om vår framtida energiförsörjning. Och den osäkerheten kan inle undgåau fö myckel allvariiga följder för de induslriella investeringar som vi i dagi sä hög grad behöver. Enavveckling av svensk kärnkraft skulle drabba slora delar av värt näringsliv.Betydande elprishöjningar skulle bli följden, brist- och ransoneringsproblemförmodligen likaså. Konkurrenskraften i åtskilliga branscher skulle väsentligtförsämras.