prot · G20954 · 1978-12-31 00:00:00 — Del beror framför allt på att den amerikanska konjunkturenväntas bli kraftigt försvagad näsla år. Närdel gäller det andra huvudmålet för den ekonomiska politiken, kampen motinflationen, satsar regeringen på den utomordentligt optimistiska bedömningenom 5 96 prisslegring . Att just den siffran valls kan möjligen hasamband med atl den uppfyller prisklausulen i löneavtalen. Menden här prisprognosen har redan ifrågasatts på flera håll, t. ex. avIndustriförbundets ekonomer, som tror på en prisslegring med 7,5 96 1979. Ochskepsisen är befogad. Den svenska ekonomin har ell enormt överhäng av uppladdadlikviditet i näringsliv och banker, som har uppstått genom del slora och snabbiväxande statliga budgetunderskottet. Utan en klar omläggning avfinanspolitiken förefaller det ofrånkomligt att går mot en nyinfiationskris. Sanningenär bara alltför uppenbar. Svensk ekonomi har inte återvunnit den styrka somkrävs för att klara både balans och full sysselsältning. Ihåligheten i delborgeriiga skrytet på denna punkt avslöjas i full skala av den nyalångtidsutredningen. Den räknar med att underskott 1983 är samlidigt som arbetslösheten ligger på 80000 personer och reallöneutvecklingen slagnerar . Föratl nå del resultatet har man ändå tvingats visa en närmast halsbrytandedjärvhet i sina anlaganden om en snabb produktivitetsstegring och en lågkostnadsökning, som i kombination med den förutsatta snabba vinstuppgången inäringslivet gör hela räkneövningen direkl orealistisk. Men just därförframstår budskapet från långtidsutredningen desto tydligare -frågan om hurSveriges ekonomiska problem skall lösas har ännu inte fölt något svar. Delsker inte heller i finansutskottets majorilelsutlåtande om riktlinjerna för denekonomiska politiken. I och för sig är förslagen om stimulansåtgärder ett om änsenkommet erkännande av alt svångremspoliliken drivits onödigt långt och atlvår kritik har varit befogad. Men då framstår det som desto meroförsvariigt, atl man så länge gjort så hårt motstånd mot att ändra politikensinriktning. Man hade chansen atl göra det , när man istället fällde en rad socialdemokratiska förslag om en mera aktiv politik föratl slimulera konsumtion och investeringar. Man fick chansen på nytt att redani början av höstriksdagen ta upp våra förslag till snabba ingripanden för att motverkaarbetslöshet och företagsnedläggelser. Men i slällel satte man i gång enmedveten förhalningsoperation i de olika utskotten. Den medförde bl. a. altflera av de socialdemokraliska förslagen i realiteten undandrogs riksdagenssakliga prövning. Så kan bara en riksdags-majoritet handla, som sätter denpartipolitiska taktiken och prestigen framför ansvaret för medborgarna. Del ärde arbetslösa som för betala priset. Deåtgärder för att stimulera produktion och sysselsättning som den borgerligamajoriteten i finansutskottet nu äntligen kommii sig föratt förorda är bådehalvhjärtade och kortsynta. Hur halvhjärtade de är framgår av skatteutskottetsbetänkande, där den av finansutskottet förordade totala ramen på ca 2,5miljarder kronor för stimulansåtgärder kapats med 600 milj. kr. efter diverseinterna uppgörelser i del borgeriiga lägret. socialdemokratiska reservationen hävdas all stimulansen av hushållensefterfrågan bör uppgå lill inemot . Den bör framföralltriktas lill låg- och medelinkomsltagarna och till barnfamiljerna. Vi anser altdet finns siarka skäl att ge dessa grupper möjlighet till en vissstandardhöjning mot bakgrunden av de standardsänkningar somför dem blev särskill kännbara. Vi harockså i våra yrkanden tagit med denförbättring av bostadsbidragen som ett enigl civilutskott föreslagit i eltyttrande till Denekonomiska politiken m. m. Denekonomiska poUtiken m. m. finansutskottet över ensocialdemokratisk molion. Enliglvår mening är åtgärder av den här omfallningen och med den här inrikiningen välförsvarbara på sysselsättnings- och fördelningspolitiska grunder. Delunderstryks av den ökade osäkerhet om den svenska exportens utveckling somskapas av all det internationella ekonomiska läget på nytt kan komma attförsvagas under loppet av 1979. Detfinns alltså behov av snabba åtgärder - åtgärder som egentligen borde havidtagits långt lidigare - för alt kortsiktigt höja efterfrågan på den privatakonsumtionens område. Men det för inte skymma undan del mera grundläggandeproblem i vår ekonomi som skapas av den svaga invesleringsut-vecklingen.Industriinvesteringarnas nedgång visarsig nu bli ännu slörre iår än vad somlidigare befarals. Nedgången uppskattas till hela 17 96. Det betyder atlindustrins invesleringar minskal med nära en iredjedel jämfört med1976. Industriinvesteringarna är nu lägre än de varil på lio år. Den avregeringen antagna uppgången på ungefär 3,5 96 för inte uppindustriinvesteringarna ens lill nivå. Dennautomordentligt allvariiga utveckling vill regeringen och utskottsmajoritetenmöta med i stort sett en förlängning av den fördainvesteringspolitiken. Det enda nya grepp som las är atl man vill införa elttioprocenligl skatteavdrag för byggnadsinvesteringar. Något egentligt resultatav de här åtgärderna väntar man sig inle. Del framgår av alt man inte vågar spåom en slörre investeringsökning än några fö procent från dagens låganivå. Motiveringenför denna låt-gå-politik är också den en förlängning av tidigare resonemang.Man säger: Del är bara alt vänta tills kapaciletsutnyltjandel nått en sådannivå all det finns behov av nyinvesteringar. Och därefter ärdet bara attfortsätta alt vänta tills vinsterna blivit så höga och solidiieten så god iföretagen, atl kapitalägarna vill böna salsa sina pengar på nya invesleringar. Vikan inte finna all det sättet att resonera kan accepteras. Den negativainvesleringsutvecklingen inom industrin under 1970-ialets andra hälft håller påalt utvecklas till vårt allvarligaste ekonomiska problem. Del kan försättasvensk ekonomi i ett långvarigt svaghetstillstånd, som omöjligt för ossatl klara både utrikesbalansen och sysselsätlningen. Delär inle bara del att induslrins kapacitet inte byggs ut och alt moderniseringenstannar av. Det pågår dessulom en förstörelse av produktionskapital genomutslagningen inom vissa industrigrenar och de många företagsnedläggningarna.Den låga investeringsverksamheten åtföljs också av sjunkande insaiser för denlångsikliga förnyelsen av vår industri genom forskning och teknisk ulveckling. Alti del läget sitta och vänta på en process som, om den över huvud taget kommertill stånd, kan dra ut över fiera år, går enligl min mening inte all försvara.Del förhållandet att låga invesleringar i sig själva håller ekonomin kvar i ettförsvagat tillslånd kan också föra oss in i en ond cirkel, som del blir svårlatl komma ur. Det är således inte givet alt vinsterna ens på längre sikl blirså höga all de räcker lill för all i en allmänt sett svag ekonomi åstadkommade investeringar som behövs för alt ekonomin skall förslärkas. Vihar under del senasle året föreslagit en rad åtgärder som syftar lill allförsöka bryla den här utvecklingen. Vi har föreslagit direkta insatser frånstatens sida på vissa konkret angivna områden för alt fö i gång utvecklingsarbeteoch invesleringar. Vi har föreslagit ökal stöd till förelagens forsknings-ochutvecklingsarbete. Vi har föreslagit att en strukturfond på 4 miljarder kronorskulle inrättas för all slälla riskbärande kapital till förfogande för investeringar. Alladessa uppslag har lidigare förkastats av den borgeriiga majoriteten. Förslagelom en slmkturfond avstyrks också av finansutskottels majoritet.Allteftersom liden går och den förda politikens misslyckanden blir allluppenbarare är denna brist på initiativ alllmer obegriplig. På borgeriigt hållhar man lydligen utan reservationer och ulan eftertanke accepteratstorfinansens krav på en väsentligt ökad vinstandel i ekonomin för attinvesleringarna skall öka. Men även om del argumentet godtas, lägger det juinga hinder i vägen för att man prövar vad som kan uppnås redan nu genom attstaten erbjuder riskbärande kapital för investeringar på del sätt som viföreslagit. Del skulle innebära för det första alt osäkerheten om investeringarnasframtida lönsamhet minskade i och med atl samhället bar en del av risken ochför det andra att förelagen tillfördes del man nu på grund avvinslförsvagningen så uppenbart saknar, nämligen riskvilligt kapital. Dessutomskulle genom en strukturfond kapital finnas för fristående innovalörer ochsmåföretag med framtidsprojekt, som verkligen inte hjälps av alt de etableradestorföretagen ökar sina vinster. Deskäl som finansutskottets majoritet anför mot alt inrätta en strukturfond ärenbart förbryllande. Det ena är alt fonden knappast skulle kunna ge effekler påinvesleringarna , som är "särskilt belydande". Det ärmöjligen sant, eftersom beslutet fördröjts gång på gång genom den borgeriigamajoritetens motstånd. Argumentet kan emellertid inte användas mot tanken på enstrukturfond. Varje investeringstillskott som snabbi kan uppnås är värdefulltför framtiden, även om den totala effekten inte blir "särskiltbelydande". Detandra skälet som man anför är att vi inte skulle tillräckligt ha klargjortvilka riktlinjer som skall gälla för fonden och alt ett bemyndigande lillregeringen att inrätta en strukturfond därför skulle bli alltför långtgående. Jagmåste med anledning av detta fråga finansutskottets ordförande, om han inte hartillräckligt förtroende för sin egen regerings förmåga att handskas med ettriksdagsbeslut av det här slaget. Är det inte snarare så, , att detär rädslan för att stöta sig med mäktiga ekonomiska krafter i näringslivet sombeslämmer fortsatta motstånd? här sammanhanget förtjänar irrgångar i den ekonomiskapolitiken en smula uppmärksamhel. har, somjag redan nämnt, lyckatstilldela sig rollen som opponent mot sig själv när del gäller riktlinjerna förden ekonomiska politiken. Men hans turer under den här debatten är åtskilligtmera invecklade än så. Förulom det särskilda yttrandet. Denekonomiska poUtiken m. m. Denekonomiska poUtiken m. m. därfinansutskottets centerpartister fördömer sitt eget ställningslagande iutskoltsbetänkandet angående den ekonomiska politiken, har man reserverat siglill förmån för en centermotion, som vill alt skall uttala sig föratt i praktiken hävda de centrala målsättningarna rättvis inkomstfördelning ochregional balans. Avden cenlerparlistiska reservalionen framgår alt målsättningen rättvisinkomstfördelning inte hävdas genom folkpartiregeringens skatteförslag. Det geringen förbättring för låginkomsttagarna, säger . Jag kan helt instämma idetta, liksom i påpekandet i reservationen alt en sänkning av kommunalskattenär den mest angelägna och den mest rättvisa skattereformen. Men deltaställningslagande av finansutskottets centerpartister har inte hindratskatleulskoltets centerpartister från att rösta mot vårt förslag lill sänktkommunalskatt och för regeringens förslag om marginalskatterna, låt vara inågot modifierat skick. Kammarenhar alltså atl se fram mot följande lilla sketch. Först kommer attuppmana all rösta för hans anatema över marginalskattesänkningensorättvisor. Sedan för vi se honom, antagligen utstrålande samma övertygelse,rösta för sänkta marginalskatter. Centernsförsök lill dubbelspel i skattefrågan kommer all ingående granskas av andraföreträdare för socialdemokralin. Jag skall här ta upp den andra delen avreservalionen, som handlar om regionalpolitiken. Den är elt nästan likafullödigt exempel på den beryktade centertaktiken. Ireservationen kräver en bällre regional balans. Jag har full förståelseför del kravet. har den regionala obalansen kraftiglökat och koncentralionslendenserna förstärkts. Den uppnåddastabiliseringen av sysselsättning och befolkningsutveckling i skogslänen haravbrutits. Där är arbetslösheten störst . Vart tionde industriarbete harförsvunnit. Hårdast har ungdomarna och kvinnorna drabbats. Tvånget till utflyttningär stort och skulle snabbt ge utslag i befolkningsminskning, om det bara fannsnågra jobb att flytta lill. Lokaliseringspolitikens misslyckande bekräftas avatt del numera är som har den snabbaste folkökningen i landei.Där ökade befolkningen dubbelt så snabbtsom . Vadhar då den man att säga om detta som under de här två åren var ansvarig förregionalpolitiken och som spenderade i sin s. k.industripolitik? Jo, förklarar i sin reservation, de och1978 uppkomna problemen beror på alt de socialdemokratiska riktlinjerna förregionalpolitiken visat sig otillräckliga. Jagundrar, herr talman, om inte del uttalandet kvalificerar lill allatiders svenske mästare i grenen politiska bortförklaringar. Om nu vårariktlinjer var otillräckliga, fanns del väl ingenling som hindradecentern och den borgeriiga regeringen från atl anta nya och bältre riktlinjer?Det hade väl räckt, hert Åsling, med atl plockat fram bara en bit avsitt program för 400 000 nya jobb? Förklaringen ärnaturiigtvis en annan, och desto mera uppenbar. denborgerliga regeringen misslyckades med sin ekonomiska politik i allmänhet ochNils Åsling med sin industripolitik i synnerhet. När 100 000 jobb på två årförsvinner ur industrin, när det inle investeras och byggs ut, då är det svårtall bedriva någon som helst regionalpolitik. Men det blev ännu värre av atlNils Åsling medverkade till atl miljarder ströddes ul över näringslivet utanalt något försök gjordes all styra deras användning. Ta som ett exempel denmycket omskrutna sänkningen av arbetsgivaravgiften, som enligt skulle räddaså många jobb i det inre stödområdet. Vilka resultat kan i dagredovisa från den dyrbara operationen? Hur många jobb har räddats? Sinindustripolitik förde i hög grad på storföretagens villkor. Hantillät nedläggningar och sammanslagningar, som både ökadeförelagskoncenirationen och företrädesvis drabbade just de små orterna.Nedlagda fabriker och övergivna företag runt om i landet slår som gravvårdaröver den Åslingska regional- och näringspolitiken. Jagpåstår inte alt allt som hänl är fel. Jag påstår inte ens att detmed en annan och bältre politik hade varit möjligt all lösa alla strukturproblemde här åren ulan regionala konsekvenser. Men jag tycker atl gör sigoch sitt parti onödigt ynkliga genom alt inte i någon utsträckning viljaerkänna sitt ansvar för del som faktiskt har skett. Menom nu vill förstärka regionalpolitiken-en vilja som inte behöverbetvivlas - varför hänger man då så villigt med och ideras motstånd mol åtgärder som skulle kunna fö fart på induslrins utbyggnad?Och varför sväljer man så totalt storfinansens krav på att utan inblandning föavgöra när, hur och var man skall investera , i en helt vinststyrdekonomi? Jagskulle vilja råda och andra centerpartister att noga siudera densenaste långtidsutredningen. Där för man besked om vilka villkor som skapas förregionalpolitiken, om sparandet helt fiyttas över till förelagenoch invesleringarna styrs enbart av vinstutvecklingen. Jag har svårl alt troatt kan accepiera den folkomflyttning av åtminstone ett par hundralusen människor som långtidsutredningen räknar med som en följd avnäringslivets investeringspolitik. Men inse då också, att långtidsutredningensframtidsperspektiv inte är någonling annat än en framskrivning av den närings-och fördelningspolitik som har bedrivit lillsammans med ochmoderaterna. Det är den politiken man fortsätter också i den borgerligasamling som hålls ihop bara genom motståndet mot socialdemokratins förslag. Desocialdemokratiska förslagen innebär skattesänkningar och utgiftsökningar avrelativt stor omfattning. Vi är medvelna om att bifall till våra förslag förbetydande statsfinansiella konsekvenser. Men vi har i delta sammanhang intekunnat beakta dessa konsekvenser, inle ens analysera dem, insalta i ettbudgetperspektiv. Det beror på att budgeiministern i sin proposition inle medett ord berör del slatsfinansiella läget och de konsekvenser hans förslag förför statsbudgeten. Vi måste således vänta till dess regeringen presenterar sittbudgetförslag , innan ställning kan tas till hur finanspolitiken börföras . Denekonomiska poUtiken m. m. Denekonomiska politiken m. m. Men redan den historiska utvecklingen räcker föralt skapa dystra föraningar om vad som komma skall. Den borgerliga regeringensförsta "egna" budget, för /78, gav ett underskott på25 miljarder kronor. Bedömningarna av underskottet i den nu löpande budgeten,alltså för /79, ger alltmer alarmerande siffror. Enligl vad jagerfarit kommer i sin nästa prognos för budgetutfallelinnevarande budgetår att räkna med elt budgetunderskott på 45 miljarderkronor. Del betyder en ytteriigare försämring av budgetläget med 20 miljarderfrån förra budgetårets rekordunderskotl på 25 miljarder. Underalla förhållanden kan man därför redan nu dra den slutsatsen, all denborgeriiga trepartiregeringens två budgetar kommer alt ge elt sammanlagtunderskott på . Denna ökning av statsskulden på två år- mer än vad socialdemokraliska regeringar skuldsatte staten - är enicke oväsentlig del av bokslutet över regeringen . är statsskulden 130 miljarder. En fortsatt ökning av statsupplåningen isamma takt skulle föra upp statsskulden till nivån 200 miljarder under 1980.Bara räntorna på denna skuld skulle då kosta skattebetalarna närmare 20miljarder kronor . Den slatsfinansiella konsekvensen av den räntebördanframgår kanske klarast om man konstaterar att den statliga inkomstskatten f n.ger en total skatteintäkt på ungefär 28 miljarder. Med andra ord skulleinkomstskatten till allra största delen gå åt för alt betalaslatens skuldräntor. Jag måste fråga och budgetministern om de inledelar min oro över den här utvecklingen. Hurfolkpartiregeringen från det här utgångsläget skall kunna presentera en budgeti januari som är samhällsekonomiskt försvariig, är än så länge höljt i delrelativa dunkel som alltid omger budgetarbetet. Men jag skulle ändå vilja riktaett varningens ord till budgetminister . AU sköta svensk ekonomi med enbudget, som fortsätter att ha ett underskott i storleksordningen 10-12 96 avbruttonationalprodukten, trorjag inte är möjligt. Jag är långt ifrån ensam omden uppfattningen. Från riksbankschefen lill elt antal professorer inationalekonomi varnar man nu för alt de stora budgetunderskotten laddar uppen bomb av överlikviditet i samhällel, som måste desarmeras innan den förlandei in i en ny inflalionskris. Ytterligare med en statlig upplåning istorleksordningen kan göra situationen direkt ohållbar. Manmåste fråga sig om budgeiministern inser detta. I varje fall har hans endauttalanden under senare lid om den framlida finanspolitiken utgjorts av elllöfte om atl regeringen näsla år måste ta rejälare tag, som det heter, medmarginalskallesänkningar. Om detta blir regeringens linje - all slälla upp ikonkurrensen med om skaltesänkningslöften -då har folkpartietgrovt åsidosatt landels ekonomiska intressen för valtakliken. Då tvingas mannog konstatera att tio månaders folkparliregerande hell enkelt var tio månaderför myckel. Jag yrkar bifall lill den socialdemokraliska reservalionen vidfinansulskoliets betänkande nr 10. NILSÅSLING (c): av växande problem i svensk ekonomi möter nu enutveckling med fiera posiliva inslag. Eftersom återhämtningen i ekonomin skerfrån en låg nivå, efter den svåraste krisen , är den inteproblemfri, och framför allt ställer den siora krav på den ekonomiskapolitiken. ökar industriproduktionen igen efter några svaga år sedan slutetav . Industrins order ökar påtagligt. Vi kan notera hur lidigare förlorademarknadsandelar återerövras på väridsmarknaden. Det lidigare underskottet ihandelsbalansen vänds till elt överskoll på ungefär 5 miljarder kronor.Taklen i prisstegringarna har halverats, om man jämför med situationen forellår sedan, och den privala konsumtionen, som minskat sedan första kvartalet1977, har vänt uppåt . Deltaär i första hand del samlade resultatet av den stabiliseringspolitik somtrepariiregeringen genomförde,även om naturligtvis förbättringen i deninternationella konjunkturen underiällar återhämtningen i svensk ekonomi. Desocialdemokratiska reservanterna i finansuiskoitel, vilkas lalan fördeshär av , har haft svårl när de nu liksom tidigare försöker ledai bevis att trepartiregeringens stabiliseringspolitik inte varit framgångsrik.Den faktiska utvecklingen talar dock sitt eget och tydliga språk. Här är delinle fråga om mytbildning, , här är det fråga om realiteter. Detär heller ingen lacksam uppgift för de socialdemokratiska företrädarna ifinansutskottet all i omsorgen om partiets skamfilade prestige inom denekonomiska politiken framhärda med en rad förslag till stimulansåtgärder som ärräll illa konstruerade men framför alll äventyrliga med hänsyn till denaktuella konjunklurbilden. Kjell-OlofFeldt har här försökt motivera den socialdemokratiska inställningen med endyster skildring av framtidsutsikterna för vår ekonomi. Det är en skildring somnästan ordagrant överensstämmer med vad vi har hört från undertidigare ekonomiska debatter del här årel, och intrycket blir atlsocialdemokralin inle ser att någonling har hänl. Det märks också i dealternativa förslag som man framställer; del är i stort sett de gamla förslagensom återupprepas, trols atl konjunkturbilden ändå så markant har förändrats.Socialdemokralin måsle böria bestämma sig för hur man vill ha del med denekonomiska politiken. Tåget håller på atl gå ifrån socialdemokratin på nytt.Jag tycker all erfarenheterna från del tidiga 1970-lalel skulle avskräcka. Nukommer stabiliseringspolitiken att ställas på nya svåra prov, och därför måsleden målmedvetet fullföljas. Det cenlrala måsle då vara alt ytterligareförbättra den svenska industrins konkurrenskraft för att hävda sysselsätlningen.De investeringsstimulerande åtgärdersom föreslagils i propositionen bidrar tillall stärka investeringsaktiviteterna. Den låga nivå nyinvesteringarna nu hargör detta särskilt angeläget. Det finns dock anledning varna fören övertro påeffekterna hos stimulansåtgärder. Viktigare för en ökad investeringsaktivitetär alt den ekonomiska politiken, liksom näringspolitiken, är målmedveten ochkonsekvent i sin uppbyggnad. Det är detta som skapar den Denekonomiska politiken in. Denekonomiska politiken m. m. framtidstrosom i sin tur ger en lämplig atmosfär också för investeringsbeslut i företagen. Detkan ytligt sett förefalla som om skillnaderna mellan de olika partiernasinställning till stimulansåtgärder är ganska små. Det rör sig om - det kanförefalla så - marginella differenser. Det viktiga är dock anslaget, målmedvetenhetenoch konsekvensen i stabiliseringspolitiken, och del är detta mer änsakinnehållet som har markerat åsiktsskillnaderna i finansutskottets behandlingav den ekonomiska politiken. Kjell-OlofFeldts något vårdslösa skildring av den formella behandlingen av utskottetsbelänkande för väl ses mot denna bakgmnd. Det finns en skillnad också ibedömningen av den internationella ulvecklingen. Man kan t. ex. notera atlsocialdemokraterna tror på en snabbare amerikansk nedgång och dess påverkan påsvensk ekonomi, liksom man är mera pressimisiisk belräffande den västtyskastimulanspolitikens belydelse för den svenska utvecklingen än . Detförklarar dock inte skillnaderna i inställning till angelägenhelen av enfortsatt målmedveten stabiliseringspolitik. Fråncenterpartiets sida har vi i pariimotionen och i utskottet hävdat allindexregleringen av skatteskalorna, som de tre partierna i regeringssamverkanträffade överenskommelse om, skall ligga fast. Del är en hörnsten också för delgällande avlalel mellan arbetsmarknadens parter. Även kompensationsinslagettill barnfamiljerna, som också ingick i uppgörelsen, ligger självfallet fast.Därutöver borde inga yllerligare åtgärder för stimulans av den privalakonsumtionen vidlas. Anledningen till denna restriktiva inställning från vår sidaär bl. a. farhågorna för att den stora likviditetsuppbyggnaden ipenningväsendet innebär så belydande påfrestningar i vår ekonomi alt varjeytterligare stimulans ökar riskerna och äventyrar möjligheterna all fullföljasiabiliseringspolitiken. Delfinns också andra faktorer av belydelse i della sammanhang.