prot · G209102 · 1978-12-31 00:00:00 — Med stor upprördhet har vireagerat mot det folkmord som då ägde rum och som skildras i serienFörintelsen. När vi påminns om den fruktansvärda förödelse som åstadkoms underandra väridskriget och av dess våldsregimer säger vi oss: Det får inte upprepasatt sex miljoner människor gasas ihjäl på grund av sin ras. Det får inte händaigen att många miljoner ryssar, tyskar, polacker, fransmän, andra européer ochamerikaner dör och nära nog en hel kontinent slås i spillror. Vi frågar oss:Måste vietnamesers, kinesers och kampucheaners blod flyta i ? Måste dennyvunna friheten i betalas med motståndarnas liv? Måste oskyldigaflyktingar i södra falla offer för bombraider? Svaret är nej! Man skaparinte en ny värld, en rättvis värid med våld och vapen. Det är maktbegär somuttrycks med vapenhot. Det är förtrycket som uttrycks med vapenskrammel. FN:sdeklaration om de mänskliga rättigheterna är som utrikesministern påpekade30 år gammal och åberopas inte så sällan. Alltför ofta får vi dock i dagensvärid uppleva hur de mänskliga rättigheterna åsidosätts på det mest brutalasätt. Det politiska och religiösa förtrycket i många sydamerikanska länderliksom i mänga öststater är några exempel. Det är även en mänsklig rättighetatt få äta sig mätt, att få utbildning, att få arbete, liksom att kunna hävdasin åsikt oberoende av ras och nationalitet. I själva verket är det bara enminoritet i väriden som med rätta kan säga att de i huvudsak är tillgodoseddanär det gäller mänskliga rättigheter som anges i FN:s deklaration. Arbetet föratt hävda de mänskliga rättigheterna måste oavbmtet pågå i alla internationellasammanhang. Vi måsle också vara vaksamma på vad som sker här i värt eget land. Den internationella vardagsreformism som utrikesministern så riktigtnyss talade om måste börja i vårt eget land. Vi måsle ta vår del av ansvaretför det resursslöseri som pågår. Vi måste ta vår del av ansvaret för den orättvisa fördelningeni väriden. Vi måste här hemma visa atl vår internationella solidaritet ocksåomfattar de nya svenskarna i vårt land. Vi har inte rätt att förfasa ossöverdel förtryck som minoriteter i andra länder utsätts för, om inte vi självahär hemma i vårl eget land, i vår egen kommun och på våregen gata är bereddaatt ge de nya svenskarna, våra invandrare, vårt stöd. I det dagliga umgänget påarbetsplatsen, i skolan, på bussen eller varhelst människor träffas har vimöjligheter att visa allvaret i vårt engagemang för dem som har det svårt ochkänner sig hemlösa. Våra medmänniskor i de fattiga länderna kan vi hjälpa överskattsedeln, genom enskilda bidrag och genom politisk opinionsbildning. Våramedmänniskor från främmande länder i vårt eget land kan vi även hjälpa ochstödja genom personligt engagemang. Det är kanske det största provet på om vimenar allvar med vår vardagsreformism. Kampen för fred, nedrustning och mänskliga rättigheter måste gå vidare.Samtidigt måste vi vara medvetna om att djupgående förändringar i väridens sättatt fungera är nödvändiga, om en varaktig världsfred skall bli möjlig. Fredutan rättvisa kan inle bestå i längden. Fred som inte baseras på ett ansvar förkommande generationer har inte heller några framtidsutsikter. Praktiskttaget alla väpnade konflikter äger f n. mm i tredje världen, och de stridandeparterna är . Men del vore fel att för den sakens skull tro attorsakerna till dessa konflikter bara ligger hos dessa länder. En mycket stordel av ansvaret faller tvärtom på de industrialiserade stormakterna och övrigaindustrialiserade länder och har sin grund i en ekonomisk väridsordning somskapats för att tillgodose i första hand de rika ländernas intressen. Denekonomiska väridsordning vi har grundlades under kolonialismen för att förse industristaterna med råvaror, med billig arbetskraft och med marknader förde egna industrivarorna. avvecklades i huvudsak den politiskakontrollen av . Arbetsfördelningen mellan de rika och de fattigakvarstår däremot oförändrad. Det innebär också atl den industrialiserade väridenär beroende av råvaruförsörjningen från fattig-väriden för sitt välstånd ochsin ständigt växande varuproduktion. Det är i stor utsträckning detta beroendeav de fattiga ländernas råvaror och av handelslederna som driver de rikastormakterna att bygga upp sina världsomspännande intressesfärer. Detfinns inga politiska skeenden av betydelse som inte berör stormakternas vitalaförsörjningsintressen. Därför underhåller man regimer med skilda ideologiskaförtecken, därförär det så mycket lättare för många att få kanoner änatt få bröd och därför förvandlas varje lokal konflikt så lätt till ettställföreträdarkrig mellan stormakterna. hade kanske aldrigkommit till stånd utan först och sedan intresse för Sydostasiensnaturtillgångar och handelsleder. hade haft mycketmindre dimensioner, om inte supermakterna rustat bägge sidor till tänderna isin vilja att få kontroll över oljan. Det var inte hotet från som fickKina att gå till angrepp ulan prestigekampen med . Utan Sydafrikasunika mineraltillgångar och strategiska läge ur kommunikationssynpunkthade apariheidregimen för länge sedan varit bortsopad. Ocksåur en annan synvinkel kan man se hur den orättvisa resursfördelningen ivärlden är ett hot mot freden. Krig utlöses naturiigtvis ofta avutrikespolitiska skäl - för att nå fördelar på en annan stats bekostnad ellerför att undanröja ett upplevt hot. Men förbluffande ofta är det i ställetinrikespolitiska skäl som fäller utslaget. Au ställa till med en yttre konfliktär en välkänd metod alt mobilisera etl sviktande stöd inifrån. Var del kanskeett sådant behov hos Pol-regimen i som föranledde de förstamilitära konfrontationerna med och som i sin lur gav chansenatt bmtalt göra sig av med en besväriig granne? Helt säkert var det en sådananledning som fick att först marschera in i . Fattigdomen,den politiska och materiella underutvecklingen och ledarnas oförmåga atttillfredsställa sina innevånares mest elementära behov driver lätt frammilitära vågspel. Världen kan inle förändras förrän alla inser att den enda säkravägen till fred i en rättvis värid är förtroendefullt samarbete. Denrika minoriteten, den som vi tillhör, måste inse att det är dags att ge denfattiga majoriteten den rättvisa som borde vara självklar. Vi måste inse attutsorteringen av människor - en förintelse - pågår varje minut. Läkare ochannan sjukvårdspersonal som arbetar med mycket knappa resurser måste varje dagfråga sig: Vilken patient skall vi hjälpa , vilket barn skall vi räddalill ett vuxet liv, när varken medicin eller mat räcker till alla? Denindiske poeten skriver i en dikt som rubriceras Fattigdomensräknekonst: "Mamma, välj vem somskall bli utan. Är det Rama, den starkastesom kanske inte behöver något den dagen? Eller Bala, den svagastesom kanske inte behöver det länge till? Eller är det man kanklara sig utan? Mamma, välj, döda en delav dig själv när du löser dilemmat. Välj, mamma, välj ochhata." Detgår inte att på ett mera uttrycksfullt sätt beskriva den situation som mångamammor och andra anförvanter väriden ö\er befinner sig i. Det är en uppmaningtill oss atl göra något föratt få en ändring i en värid där hundratals miljonersvälter, att ge dessa miljoner en framtid. Det är FN:s barnår . Barnen ärvår framtid. Men vilken framtid har dessa barn som varken för mat ellermedicin? Detborde stämma till eftertanke och handling att barnen är de som drabbas särskilthårt i en värid där bara en del av mänskligheten får sina grundläggande behovtillgodosedda. Förmånga i utvecklingsländerna är en kamp för tillvaron. Det gäller atlskaffa sig så myckel mat att man kan överieva. Det gäller att man kan skaffasig sä mycket att man kan släcka den värsta törsten. För många, framförallt kvinnorna i de fattigaste ländema, är också en kamp för att fåtag på brännved för att kunna laga sin knappa föda. Mot den här bakgrundenframstår det som oerhört angeläget att den rika väriden som besitterkunskapen, har tekniken och vetenskapsmännen, medverkar till att underlätta förutvecklingsländerna att på ett riktigt sätt använda sina egna tillgångar liksomvi behöver göra det. De behöver en teknik som gör energin i deras omgivningtillgänglig för dem. Man behöver t. ex. en teknik där man kan utnyttja solen,vinden och vattnet på ett enkelt men effektivt sätt i varenda liten by. Delär inte högteknologin som utvecklingsländemas majoritet i första hand behöver.Vad de behöver är en teknik som de kan använda , som gör det möjligtför dem alt engagera den arbetskraft de har för att producera vad människornabehöver, så att de kan arbeta för sitt land, sitt folk och sin framtid. industriländerna måste nu ta på allvar arbetet med en ny ekonomiskväridsordning. Vi får inte längre svika de fattiga medmänniskorna. Jagframhöll detta i FN . talade om samma sak. Vi måsteverkligen gå till roten med det onda. Vi måste konkret gå in och söka få framen modern med massiv resursöverföring till utvecklingsländerna. Idet långa loppet skulle del gagna oss alla. De ekologiska problemen på vår jord är också mycket allvarliga. Vimåste ta itu med dem också med mycket stort allvar. Vi har därför från centernssida föreslagit att här i skulle inrättas ett ekologiskt institut, somskulle kunna vara en grundval för de internationella beslut som kan fattas föratt komma till rätta med den skövling av jorden, den förstöring av vattnet ochden förstöring av luften som pågår i hela vår värid. Vårjord räcker för alla att leva på i fred och välstånd. Men det kräver ettradikalt nytänkande hos den del av mänskligheten som har tagit hand ommerparten av väridens tillgångar. Det kräver stora förändringar i våra egnasamhällen. Och vi måste börja , för medan vi funderar över hur vi skall gåtill väga, blöder väriden. Det gångna årets utveckling runt om i väriden har bjudit på dramatiskaoch betydelsefulla förändringar. Om deras långsiktiga betydelse är det svårtatt göra några bestämda uttalanden. Men de påverkar ändå i hög grad den debattsom vi skal! föra och som vi för här . Där har det framväxande moderna råkat i konfliktmed ett mera militant än vad någon kunde drömma om för ett par årsedan. Motsättningarna mellan och har skärpts. roll blir förvarje år alltmer betydelsefull. Detgäller - från det nymarxistiska , över det av inrekonflikter söndertrasade och det för hela väridens oljeförsörjningbetydelsefulla , till det och det som från sinastarkt skilda utgångspunkter nu tycks finna en fredlig lösning. Förändringarnagäller också andra delar av världen. Och det är om vad allt detta betyder ochkan komma att betyda för svensk utrikespolitik som dagens debatt skall handla.Den utrikesdeklaration som vi hört utrikesministern föredra innehåller denvanliga redovisningen av insikter och åsikter, förhoppningar och besvikelser,som vi alla i allt väsentligt är och har varit överens om. Jagbehöver därför inte ägna mig så mycket åt deklarationen utan skall i ställetrikta uppmärksamheten på några särskilt viktiga ämnesområden, nämligen läget iSydostasien, våra relationer till samt utvecklingen i det nordeuropeiskaoch nordatlantiska området. Våruppmärksamhet, herr talman, har av naturiiga skälstarkt koncentrerats på det dramatiska skeendet i och på en del avväriden som varit föremål för speciellt stort intresse ochsvenska ställningstaganden. Utvecklingeni blev inte vad många hade hoppats och trott efter del altNordvietnamns pansardivisioner rullade in i . Många väntadealt det nya skulle bli ett fredens ,elt nationellt ochnågorlunda demokratiskt samhälle. Man tecknade en bild av ett nytt Jugoslavieni den tredje världen - oberoende, sansat och fredligt. Den sympati somströmmade emot och de förväntningar som då byggdes upp ledde tillsnabbt ökade svenska biståndsinsatser. är det störstamottagariandet av svensk hjälp. Utvecklingenblev den rakt motsatta. lades kursen i om på ettdrastiskt sätt. De kinesiska befolkningsgrupper som sedan lång tid tillbakafinns utspridda i nästan alla sydostasiatiska länder och ofta utgör en ryggradi den ekonomiska utvecklingen utsattes för våld och förtryck. Människor tvingades fly i tiotusental och fick betalaenorma summor till representanter för den nya regimen. Motsättningarna tillKina skärptes. blev medlem av ekonomiskasamarbetsorganisation ,och de slöt elt långtgående samarbetsavtal medSovjetunionen. Invasioneni Cambodja kan kanske betraktas som en logisk följd av en politik som steg försteg gjort till en sovjetlojal dogmatisk och aggressivsamarbetspartner, en regim fjärran de ideal om nationellt oberoende, frihetoch demokrati som många i vårt land och på andra håll blint trodde på. Närdestridsvana vietnamesiska divisionerna ryckte in i Cambodja värdet en militärblixtoperation, som krossade inte bara en oberoende stat utan i minst lika höggrad många av de myter som under årtiondenas debatt byggts upp i västväriden.Det vietnamesiska angreppet blev därmed också en attack mol föreställningar somtidigare varit näst intill heliga i svensk debatt, och en attack inte minst motde politiker som bidragit till att ge föreställningsväriden en sådan styrka,att det betraktades som nära nog brottsligt att ifrågasätta dess hållfasthet. Detmåste, herr talman, vara en grundläggande princip för det internationellaumgänget att gränser skall respekteras. Den principen skall gälla ävengränsersomomgerstaterochregimersom vi känner avsky inför. Det må gälla PolPol-regimen i Cambodja eller Aminregimen i . Det måste vara sä, eftersomvi den dag vi accepterar alt gränser och nationellt oberoende är någonting relativt, somkan trampas ner av den som råkar disponera de nödvändiga militära resurserna,den dagen har vi godtagit en värld där de svaga och små kommer att varautlämnade åt de starka och stora. Därför ligger det i allra högsta grad i vårteget lands intresse au åter och åter hävda dessa principers okränkbarhet. Enmotsatt grundsyn skulle rycka undan grunden för våra möjligheter att hävda våregen frihet och vårt eget oberoende som ter sig mera oroandeän tidigare. Detär därför som vi så kraftigt har fördömt den vietnamesiska inmarschen iCambodja och den ockupation som därefter följde. En kommunistiskförtryckarregim har förgjort en annan - den ena måhända sämre än den andra. Vihar fått bevis för att angreppskrig inte bara är förbehållna - som del brukarheta - imperialistiska stater utan i lika hög grad socialistiska. Men för ossär det inte en fråga om mer eller mindre sympati med eller antipati mot den enaeller andra. För oss måste det helt enkelt vara fråga om brott mot principersom ligger till grund för vårteget lands utrikespolitik och för vår syn påutrikespolitik över huvud taget. Detkinesiska angreppet på måste självfallet bedömas med samma mått. Ingenblir på andras synder. Även om den kinesiska straffexpeditionen skulleha utgjort ett svar på den vietnamesiska Cambod-jainvasionen, kan detta aldriggodtas som en ursäkt eller ens som en förklaring. Den internationellarättsordning som vi utgår ifrån kan inte godta att stormakter eller makter överhuvud taget griper till militära bestraffnings-expeditioner mot grannländer somde menar inte sköter sig. Vietnamhar nu att möta en svår framtid. Landets ledning har valt krig före fred. Denkommer att få betala dyrt för sitt vägval. Dess arméer måste hållas rustade ochfolket mobiliserat framöver - i , i Cambodja, i det södra somännu inte riktigt kontrolleras och längs den kinesiska gränsen. Ochregeringarna i har lärt sig att de inte kan lita påHanoiregeringens deklarationer. Om inte ett radikalt omtänkande kommer tillstånd, tycks för ledarna i nu finnas bara ett alternativ - att fortsättaden sovjetiska kurs som de slog in på och att fullfölja denså långt, att beroende av blir lika hundraprocentigt som Cubasblev efter en utveckling som uppvisar många drag parallella med den vietnamesiska. Vietnamär, som jag sade, största biståndsmottagariand. I Bai arbetarmånga svenskar under osäkra förhållanden vid ett projekt som blir allt dyrare,ett projekt för vilket kräver alltmer av svenska skattepengar för attkunna få i gång. Det är min bestämda mening, herr talman, att så får det intefortsätta. bistånd till måste skäras ned. Vi kan inte ståoberörda av den politik som har slagit in på. De projekt somvi bundit oss för skall slutföras. Men att ingå nya och omfattande åtagandenrörande Bai eller andra projekt - det vore helt enkelt oförsvariigt.Sådana åtaganden skulle inte vara ägnade att öka förtroendet för vårbiståndspolitik bland de människor som med sina skatter skall betala miljoneroch miljarder till . Det finns ett gammalt latinskt juridiskt uttryck-animus donandi -som överfört till svenskt bistånd fritt skulle kunnaöversättas med orden "att tycka om att ge". Om människorna i vårtland skulle börja tycka allt mindre om att ge sina pengar till länder ochmänniskor som har det oändligt svårare än vi, då kommer det att bli alltsvårare för oss att i den internationella solidaritetens namn fullfölja vårabiståndsinsatser. Attinte nu göra nya åtaganden i betecknades här ikammaren som ett svek mot humanitära principer, som ett svek mot människorna.Men vilka är det som sviker? Är det ett land som vägrar att ge merapengar till ett land som ägnar sig åt militär aggression, våld och förtryck?Eller är det den regim som utan hänsyn till människors lidande valt krigets vägframför fredens och försoningens? För mig är svaret givet, men tydligen harOlof ett annat svar att ge på den frågan. Någon har sagt att en förutsättning för utrikespolitik är attvi erkänner vår europeiska identitet, att vi med andra ord inser att ären del av och att sambandet med andra delar av denna gamla väridsdel ärav grundläggande betydelse för vårt lands samhällsutveckling i stort. Närvi blickar ut över väriden - mot , Mellersta östern, ochLatinamerika -ser vi tilltagande oro och osäkerhet,såväl inom länderna sommellan dem. Betraktar vi däremot den del av med vilken vi har en starkideologisk och ekonomisk samhörighet, visar den även under dessa besväriiga åren bild av stabilitet och sammanhållning. Visst har den ekonomiska krisen hårtdrabbat de västeuropeiska länderna. Men ingenstans har krisen lett till desociala och politiska förändringar som många befarade för bara några är sedan.Det är den fasta sammanhållningen som dominerar. Och den utgör ettbetydelsefullt bidrag till vår egen samhällsutveckling, inte minst i ekonomiskthänseende. Ar1979 blir ett viktigt år för . De spanska valen har visat en demokratiskmognad som det finns all anledning att beundra. Vi har att se fram emotpariamentariska val i , i , i och i vårt egetland - med stor sannolikhet också i . Vart och ett av dessa blirbetydelsefullt på sitt sätt. Tillsammans bidrar de till att forma deneuropeiska utveckling som även vårt land är en del av. Menallra viktigast blir valet till det för EG-staterna gemensamma Europapariamentetden . Att nio självständiga nationer på en kontinent, vars historiapräglats av krig och konflikter, nu går att välja ett gemensamt parlament,detta är en händelse av utomordentlig betydelse. Visstkan det väl göras gällande, att Europapariamentets maktbefogenheter inte ärsärskilt imponerande. Men det imponerande är att pariamentet kommer attexistera och fungera med mandat lämnade direkt av väljare och partier i nioeuropeiska nationer. Någon motsvarighet till detta finns inte i historien. Pålängre sikt kommer det direktvalda Europapariamentet att fö långtgåendepsykologiska och politiska konsekvenser. Sverigestår utanför detta skeende. Och vi kommer au fortsätta att göra det underöverskådlig tid. Men det berör ändå oss. Och det kommer att beröra oss än mer iframtiden i takt med att EG-samarbetet byggs ut och i takt med att 3 protokoll 1978/79:102-103 vårt beroende av vad somhänder ute i därmed ökar. Och vi kan inte isolera oss från strömningarnaute i , där samarbetet mellan olika demokratiska partier blir en alltviktigare del av ett nätverk av allt tätare förbindelser. Vårarelationer med EG förbättrades . Folkpartiregeringenhar fortsatt i samma spår. Det är bra. Det är uppenbart att vi har bådeintresse och nytta av att stärka samarbetet med väridens största handelsområde.Vi borde därför mera medvetet än gå igenom våra förhållanden till EGför att studera i vilka hänseenden och med vilka medel dessa skall kunna fördjupasoch förstärkas, allt inom ramen för det avtal vi har och vilket ligger fast. Viför för den skull inte glömma i övrigt. Vår strävan att fördjupasamarbetet i måste omfatta försök att brygga över motsättningar, attskapa en så bred bas som det över huvud tagel är möjligt för en utbyggdsamverkan med de centraleuropeiska nationer som en gång ingick i den europeiskakulturkretsen men som inlemmats i . Vår historiska samhörighet meddessa länder är mycket djupare än de samarbetslinjer som efter andraväridskriget knutits mellan dem och supermakten längre österut. Svensk utrikespolitiks allra viktigaste uppgift är att som ett led ivår säkerhetspolitik bidra till vårt lands utveckling i fred och frihet. Därförmåste vårt eget närområde stå i centrum för vår uppmärksamhet, mycket mer änvad som har varit fallet under den hittillsvarande delen av denna debatt. Understörre delen av efterkrigstiden har utvecklingen i vår del av väridenkännetecknats av en betydande stabilitet. Motsättningarna i Centraleuropamellan de båda supermakterna har visseriigen då och då lett till att spänningenhöjts också här uppe i . Men vi har ändå i allt väsentligt haft förmånenatt leva i en del av världen som varken eller haft anledningatt ägna särskild uppmärksamhet. Densituationen har förändrats. Därom torde ingen längre sväva i tvivelsmål. Detnordeuropeiska och nordallantiska området har under den senaste tioårsperiodenfått växande betydelse för de båda supermakterna. Och allt tyder på att dennautveckling kommer att ytteriigare accentueras. Bakomtyngdpunktsförskjutningen ligger främst den strategiska kärnvapenkapprustningenmellan och och framför allt den snabbauppbyggnaden av ubåtsbaserade kärnvapenstyrkor, vilket till avgörandedel kommit att ske just i vårt lands omedelbara närhet. Basområdet påKolahalvön och i havet där omkring är av helt avgörande betydelse för densovjetiska kärnvapenstrategin och därmed också för förhållandet i dess helhetmellan de båda supermakterna, eftersom avspänningen dem emellan ytterst vilarpå stabiliteten i terrorbalansen - ett oomtvistligt men tragiskt faktum. Tillföljd av SALT-avtalens begränsningar av de strategiska kärnvapenrustningarnahar en viss sådan stabilitet skapats. Men - och det är del allvarliga- kan med allt större fog göras gällande att SALT-förhandling- arna riskerar att ökasnarare än att minska spänningen i just vår del av väriden. 1972års gav möjlighet att bygga upp sin utbåtsbaseradekärnvapenstyrka i Kolaområdet på samma sätt som tidigare byggtupp sin motsvarande styrka. hade bara någonenstaka modern kärnvapenubåt. har ett tjugotal fler sådana ubåtarän , och de allra flesta av dessa är stationerade i omedelbarnärhet av . DetSALT Il-avtal som sannolikt kommer atl slutas avskaffar det tak förutbyggnaden av de ubåtsbaserade kärnvapenstyrkorna som trots allt fanns i SALTI. Därmed öppnas nya möjligheter för att fortsätta att bygga utkärnvapenstyrkor baserade i vårt närområde. Alla tillgängliga informationertyder också pä att man kommer alt göra detta. SALT II kommerallutgöra ett framsteg för strävandena att ge stabilitet åt förhållandet mellanUSA och och att fö en viss kontroll över kärnvapenrustningen.Men det kommer att ske på ett sätt som inte enbart är till fördel för oss här iSverige. litet längre framåt i tiden - i det perspektiv som omfattas av kommande SALTIll-överiäggningar - finns del risk för att den här Utvecklingen kommer attfortsätta. När landbaserade interkontinentala robotar blir alltmer träffsäkrablir de också alltmer sårbara för motståndarens motsvarande vapen. Både Förentastaterna och tvingas då satsa på andra och bättre skyddadesystem. Ännu fler kärnvapenubåtar uppe i norr är en del av det sannolika svaretpå den framtida utvecklingen.