prot · G20984 · 1978-12-31 00:00:00 — Del är min förhoppningatl den debatt som vi för här och som har föranlelts av de tragiska händelsernai skall bidra till att förhållandena inom långtidssjukvården förbätiras.Jag kan försäkra atl regeringen och berörda myndigheier kommer att göra vad pådem ankommer för alt förbättra långtidssjukvårdens villkor. Jag är ocksåövertygad om all landstingskommunerna och de landslingsfria kommunerna, som hardel direkta ansvarel för sjukvården, kommer alt fortsätta sina ansträngningarall bygga ul och förbällra vården för de långvarigt sjuka. PERGAHRTON (fp): Jag tackarför svaret. Jagdelar i och för sig statsrådet uppfattning, alt de tragiska händelserna vid i ur strikt saklig synvinkel inte är den lämpligaste utgångspunkten för en seriös debatt om del som lilet slarvigt kallas för dödshjälp. Men faktum ärju att en dödshjälpsdeball har blossat upp efter Malmölragedin. Det har bl. a. hävdals, inle minst i de stora ningarna här i , att den unge man som anklagals för elt par 36 dussin mord skulle ha utfört dåden under påverkanav just dödshjälpsdebat- Del har också saglsall aktionsgruppen till vårdöd faktiskt skulle Nr 84 vara medansvarig och medskyldig till de många dödsfallen. Del är mol den Måndaeen den bakgrunden jag har funnit del oundvikligt atl begära statsrådets syn på 12februari 1979 saken. Jagnoterar med lillfredsslällelse atl statsrådet avslår från varie samman- q låimtidsvården koppling avvansinnesdåden i och en seriös diskussion om dödsproblematiken i delmoderna samhällel. Ingen vettig människa har naturiigtvis tänkt sig att delskulle vara tillätet atl inom sjukvården ta livet av människor hur som helst.Det gäller någol hell annal. Utgångspunktenär generande enkel - men den måste ändå framhållas i , dä en delmedelålders kvällslidningsredaktörer om och om igen försöker dölja sin egendödsångest genom alt hell avskärma den bistra verkligeheten -nämligen alt vialla kommer atl dö, även kvällstidningsredaktörer, alt vi sannolikt kommer attdö inom sjukvården och alt det mesta talar för att vår död kommer atl föregåsav en lång, utdragen och ytlersl plågsam dödsprocess. Ulredningenav sjukvården i livets slutskede har redovisai nägra siffror, som i all sintorrhet kan få håret all resa sig ocksä på de mest hårdfjällade. Vidundersökning av 202 dödsfall har man t. ex. funnit atl av patienterna hadesmärta under sista levnadsveckan, och av dem hade drygt hälften svår smärta. 73 96 visade tecken på ångest och oro, deflesta i hög grad. Över hälften av patienterna led av illamående, feber, törst,avföringsbesvär osv. Man skulle kunna gå längre och med en ganska besvärandenärhet beskriva hur del faktiskt är för de flesta männniskor under de sislatimmarna, dagarna och månaderna av detta jordeliv. Detär mot den bakgrunden allt fler människor har frågal sig vad det är för meningmed atl lägga ytteriigare limmar, dagar, månader lill livet i slutskedet, omdet inte vore humanare atl ibland t o. m. förkorta dödsprocessen. Allt flerhar velat fatta sådana beslut själva. Allt fler vill ta ett ansvar för sin egendöd, lika väl som de som myndiga människor fömlsätis ta ett ansvar för sinaliv. Idebatten har detta förvrängts till att man skulle vilja ta livet av andramänniskor. Men del handlar ju inle alls om del utan om atl fler människorskulle vilja bestämma över sin egen död, inte över andra människors död. Delär i det sammanhanget som olika former av skriftliga förklaringar och viljeyttringarangående den vård man kan få i livels slutskede har blivit akluella. Jagnoterar att statsrådet refererar lill socialutskottets betänkande 1976/77:12och håller dörren öppen för fortsatt diskussion. Jag finner det lämpligt atlcitera det relevanta avsnittet i utskottets belänkande: "Sedanföregående års riksdagsbehandling har debatten rörande rätten att avslå från livsuppehållande behandling fortsatt. På det internationella planet har bl. a. den omsiändigheten inträffat atl i är antagit en rekommendation om de sjukas och döendes rättigheter. I denna rekommenderas ministerkom mitté att uppmana de enskilda länderna atl inom särskilda undersöknings- 37 0/7?långtidsvården kommittéer ulreda bl. a.frågan om skriftliga deklarationer, upprättade av juridiskt utbildade personer,varigenom läkare ges fullmakt atl avslå frän livsföriängande ålgärder, särskilti fall då irreversibell bortfall av hjärnfunktionerna föreligger.Rekommendationen bereds f n. inom ministerkommittén och dess organ. ställningstagande till den av den pariamenlariskaförsamlingen antagna rekommendationen framstår det enligl utskottets mening somuppenbart atl med hänsyn till den fortgående debatten på området del kommer atlbli nödvändigt för atl närmare belysa den av motionärenupptagna frågan." Delär alltså en klar beställning från socialutskottet att den här lypen avskriftliga viljeyttringar närmare skall utredas. Således är det inle, som idebatten framförts frän olika häll, fråga om några lösa utkast, ulansocialutskottet har, mot bakgrund av ministerkommittés rekommendationer,högsl seriöst tagit för givet alt denna fråga kommer att aktualiseras i denpågående ulredningen. Avslutningsvisvilljag fråga statsrådet, om man nu verkligen kan lila pä atl utredningen, somskall lämna sitt slutbetänkande i vär, har tagit itu med problematiken, så altvi för en allsidig beskrivning av alla de komplikationer som självfalletinträffar i sådana här sammanhang. Det är ingen lätl sak atl lösa delta. Det ärinle lätl atl sluta jordelivet och del är inte heller sä lält alt stifta lagar somhandlar om hur det skall gä till. Men vi har i vårt moderna samhälle skapat ensituation som gör alt vi måsle la etl politiskt ansvar också när det gällerdelta bistra faktum. Jag lackarstatsrådet för svarel på min interpellation. Tragedinvid i har fått debatten om sjukvården atl flamma upp.Sjukvården mår väl av en fortgående debatt, ly även om vi vet alt sjukvården imånga stycken fungerar oklanderiigt, har den genom sin komplexitet ändå mångabrister. Allahar vi elt personligt förhållande lill sjukvärden. Den hjälper oss tillväriden, och den hjälper oss när vi skall lämna väriden. Det säger litet omspännvidden i den uppgift som sjukvården har sig förelagd. Födelse och död ärnågra av människans stora gränsstationer, och man kan inte nämna dem utan altförnimma de religiösa övertoner som förknippats och förknippas med dem. Detsäger litet om den grannlaga uppgift som sjukvården här har. Del påminner omalt sjukvårdsteknik, sjukvårdsteknologi och rationell rutin har sinbegränsning. Dess förmåga alt bota är stor, men om den blir alll blir den intet Ävenom sjukvården kvantitativt sell lill övervägande del berör människor mellanpolerna födelse-död är det sjukvärden i livels slutskede som fokuserats tillföljd av den tragiska händelsen i . 20-30människor mördas på en långvårdsklinik mitt ibland oss. Förutom detsensationella och tragiska, som gett eko i väridspressen, är den seriösa fråganändå inte vem som bär skulden och hur man skall få fram en Sannolikt ärdetta en engångsföreteelse. Den inträngande och borrande frågan är främstdenna: Vilka brisler har långvården som gör alt mord i denna skala kan inträffaunder en så lång följd av månader ulan atl morden upptäcks? Man kan invändaallsjukvården inte är till föratl upptäcka mord och att obduktioner och andrarutiner inle är så mycket insatta i etl rättsmedicinskt sammanhang som i eltpedagogiskt Mensjukvärden ärju lill för alt upptäcka och i möjligaste män lindra och botalidanden. Häravslöjar Malmöhändelserna stora brister. Alllför många av de dödamåsle ha lidit, men ingen eller nästan ingen har reagerat med tillräcklig kraftmot detta. Tragedinhar fått fortgå och mogna till den katastrof som del nu blivit. Utan atlföregripa det utredningsarbete som har kommil i gäng och som förhoppningsvislägger korten på bordet kan man bara konstatera atl i svensk sjukvård, i variefall när del gäller långvården, föreligger det rutiner som inle på elltillräckligt finmaskigt sätl fångat upp de signaler, ullalade eller outtalade,som måsle ha förekommil i många fall från människor i nöd. Harinte sändarna varit pä samma våglängd som mottagarna? Någon blockering måslerimligen ha förelegat Närman i detta sammanhang talar om att patienter, i synnerhet äldre längvårdsfall,så lätl förvandlas lill vårdpakel berövade såväl integritet som värdighet, såär det ingen anklagelse mot en vårdpersonal som är överiupen av uppgifter pågrund av underbemanning, stor personalomsättning och en prioritering avuppgifterna där de omedelbara materiella åtgärderna kommer först. Delär värdsystemet som ställs mol väggen. I del innefattas naturiiglvis otillräckligaresurser. De materiella och tekniska resurser som står lill buds är nödvändigainslag i den lunga vården av våra gamla pä långvårdskliniker. Här ärsannerligen inte platsen alt tala illa om tekniken i den meningen. Den arennödvändig och oumbärlig del och inte en motsats lill utan en förutsättning förmänsklig värd. Bristernai del här avseendet är tillräckligt kända för att det skall räcka med enpåminnelse om dem. Jag tänker på avdelningar där gamla måsle gä till sängs kl.3 pä eftermiddagen för atl del är brist på personal, pä plalsbristen, somkommer all accentueras i takt med del stigande antalet åldringar i värt landoch pä bristen på personal, inle minst läkare och sjuksköterskor, en följd avden låga status som långvärden innehar. Somsagt: Bristerna är väl kända. Man kan sannolikt räkna med instämmanden när manpekar pä nägra brister i systemet, som jag har försökt göra här, men den frågasom kanske är angelägnare och når djupare gäller inte vårdsystemet i yttreavseende, med dess materiella brisler, ulan mera de värderingar som byggl uppsystemet och styr det och som det skall tjäna. Finnsdel en själ och ande för vilka vårdsystemet är kroppen eller ärdet bara ellmaskineri ulan själ? Man lalar ibland om sjukvårdsapparaten -sjukvården blir enindustri med del löpande bandet som elt ideal. Vad blir läkarna då om inleingenjörer? Alt nyproduktion ochreparation i ett sådanl perspektiv har status och är 0/7?långtidsvården meningsfullt ärbegripligt, men del som inte kan repareras och som ohjälpligt håller på allrosta sönder, är del dä av intresse? Vilkenfunktion fär egentligen långvården? 1 det här sammanhanget tror jag alt enensidigt driven dödshjälpsdeball i sina förgreningar vållat en hel del skada.Den nerrivande inverkan på en djupt fattad känlsa för människans värde ochvärdighet som dödshjälpsdeballen tyvärr åstadkommit måsle besinnas. Nödvändigaförtecken, nyanser och undertoner försvinner sä lält när man ropar på torgen. Enannorlunda syn på åldrandet, värden av gamla, inle bara i dödens närhet, harefleriysls. Som professor i påpekat har akutvårdens naluriigafråga "Vad är det som inle fungerar? Del måsle repareras. "applicerats med orätt pä långvärden. Alllför myckel fungerar inle, uppgiftenblir jättelik och inbjuder till resignation och hopplöshet inför alla minusposterna. Islällel borde frågan vara: Vad ärdet som fungerar? Vad kan vi göra ål det? Mendella negaliva anslag är genomgående i samhällel som helhel, inle bara isjukvården. Detär viktigt alt vi verkar för alt skapa etl samhälle där gamla inle betraktassom något vi inte längre behöver därför alt de lämnat del produktiva livet Igärdagens samhälle fanns etl mönster med tre generationer i familjen sominnebar en naturlig plats för de äldre i familjegemenskapen och också ennaturiig omsorg om de äldre. I den familjegemenskapen fanns ocksä meningsfullauppgifter för de gamla. Med den ändrade familjeroll vi fält harocksä i hög grad attityden till gamla förändrats. Naturiigtvis har ocksä dengenerella boendesegregationen, som skapats av en snabb uibyggnad av stora,ensidigt planerade bostadsområden, präglade av kontakt-brist människor emellan,bidragii lill denna bild. Bristenpå kontakt mellan generationerna leder lill alldeles speciella värderingar ochattityder. i har undersökt barns attitydermol äldre. I rapporten sägs bl, a.: Allmänt kan sägas all de fleslaundersökningar visat atl gamla människor tenderar atl slereolypiseras och deltainle bara av de unga ulan också av de äldre själva. Degamla uppfattas som allmänt sjukliga, trötta, inle sexuellt intresserade,mentall långsammare, glömska och mindre förmögna alt lära nya saker, gnälliga,tillbakadragna elc. Barn upplever, visar undersökningen, ofta äldre somtråkiga, otrevliga, rigida och ulan posiliv självuppfaltning. Undersökningenvisar atl kontakten mellan unga och gamla är störst pä landet och minsl islorstadsförorter. 50 96 av ungdomarna i storstadsförorter har sällan konlaklmed de äldre mot 15 96 av ungdomarna på landsbygden. Daglig kontakt med mor-eller farföräldrar har av de unga i förorterna mot 50 96 på landet. Eltsamhälle som pä detla sätt skiljer generationerna ål och som ger oss denna synpå den äldre generationen kan naturligtvis inte utan vidare se den äldregenerationen i sig själv som en resurs. Vad vi saknar är en riklig uppskattningav åldrandets värde. Det är en ålempptäckt som återstår atl Del är icke fråga omen servil underdåninghel för åldrandet som sådant, ulan vad man efterlyser ochsaknar är en mognad besinning, kalla del gärna vördnad, inför den erfarenhetsom egentligen bara livet kan ge. En tillböriig uppskattning är befogad ochskulle återge de äldre en centralare plats både i värt medvetande och i delsociala livet Somdet nu är ställs myckel av detla pä undantag. Vad vi saknar är en helhetssyn påmänniskan som biologisk och social varelse med såväl kulturella som religiösabehov. Enuppdelning av människan i olika vårdsektorer hotar en sådan helhetssyn. Delgäller också om hon blir etl ling som skall vårdas. Jagkan instämma i statsrådets uppfattning att etl arbeie i vårdlag enligt denlilla gruppens princip måste innebära belydande fördelar för både personalenoch patienterna. Mindre vårdenheter har också möjligheter lill en mänskligarevård inbyggda i sig. Naturligtvis kan en sjukhusledning i sina rutiner inte agera medutgångspunkt i atl del kan finnas potentiella mördare bland personalen. Menändå, med dagens fabriksinriktade sjukvård och stora sjukshusenheler,är risken stor alt reaktionsliden inför onormala händelser, som den i del härfallet drastiskt stigande dödsfrekvensen, blir onormalt läng. Den individuellavården och omsorgen riskerar alt komma i efterhand, även om personalen säkertofta försöker göra sitt bästa i den rådande situationen. Långvårdenär den tveklöst svåraste delen av sjukvården att arbeta inom för de anställda.Många anställda inom långvården trivs med sina arbelen och känner atl de gör enangelägen insats. Men för många som kommer oförberedda in i yrket kan det blien chockartad upplevelse. Den höga omsättningen på personal är elt lecken pådella. Därför är ulbildningen av personalen viktigare inom långvärden än någonannanstans. i (m): Tillåt mig för min del tacka slalsrådel för den möda hon harlagt ned på svarel. Jag kan dock inle neka mig att säga att jag tror att delhade varit bättre med elt mindre juridiskl-formalistiskt svar och i ställetmerav statsrådets naluriiga spontanitet,som endasi sparsamt glimtade fram ialla hennes uppgifterom slalliga utredningar och trycksaker, publicerade ochännu icke publicerade. Jagkan inte heller neka mig reflexionen atl en del av den möda som läggs nedi dessa utredningar och trycksaker förmodligen skulle kunna fö bätireanvändning, om den sattes in i del direkta vårdarbetet någonstans. Atljag besvärade statsrådet med en interpellation berodde på all jag kom att läsaPer Gahrions interpellation med dess viitsyflande reflexioner kring livetsslut. Jag befarade dä, liksom statsrådet uppenbariigen har gjort, au dennainterpellaiionsdebatt skulle ventilera hela dödshjälpsproblematiken, och som riksdagensende läkare kände jag del som en moralisk skyldighel alt i sä fall finnas lillhands i slakiningens mill för atl möjligen i vissa stycken kunna ge en ellerannan upplysning. Nr 84 I likhet med statsrådet villjag inle nu beröra vad somfortfarande är Måndneen den föremålför rättslig ulredning och om vilkel vi inte har andra uppgifter än dem massmedia har förmedlat En av alla liders största läkare, professorn WilliamOsler, har bland sina aforismer efteriämnat även denna: Misstro alll 0/7? lånatidsvården °" '"' ''dningen.Om du där finner någon uppgift, som du trott vara sann, dra den iivivelsmäl och skynda dig all kontrollera den. Inteheller villjag nu närmare kommentera olyckliga ochopsykologiska agerande när denna händelse försl blev känd; del kanske blirlillfälle lill det i annat sammanhang. Jaghar i stället sell som min uppgift all, mol bakgrund av nära arbele isjukvården, försöka belysa nägra av de reella problem som gjort en sådanhändelse möjlig och som kan tvinga oss all i framliden ocksä länka på broll somen orsak lill oväntade händelser inom sjukvärden - något som vi på dethela tagel sällan eller aldrig behövt räkna med, vilket naturiiglvis är orsakenlill alt del dröjde så länge innan gärningsmannen i detta fall greps. Minatvå frågor lill sjukvårdsminislern har varit principiella men prakliskl viktigadärföratt sjukvärden befinner sig i en ständig förändringsprocess och deförändringar jag nämnt - beslulsansvarets söndervittring och fokuseringen päanteckningar om patienten i stället för pä patienten själv - bäddar för enutveckling inom den slulna värden som utsätter patienterna för uppenbararisker. Av dessa frågor har statsrådet inle berört den . Beiräffandeden första - om besluisansvaret - har statsrådet däremot markerat sinanslutning till den av tidigare intagna ståndpunkten, alt enöveriäkare har skyldighel att i alla delar la ansvar för vård och beslut påkliniken. Det är bra all delta blivit sagt också här och . Ansvaret ärsåledes odelbart för läkaren - för hans bedömning och för hans beslut. Inomsitt kompetensområde kan däremoi annan personal slällas lill ansvar förfelaktigt utförande av en beslutad åtgärd. Ansvararnågot som en chef mäste bära och om vilket han ständigt mäste vara medvelen attdel i vage slund kan utkrävas av honom. Å andra sidan kan han eller hon ocksäbegära att det skall finnas en rimlig kongruens mellan uppgiftens krav och delill förfogande slående resurserna. Resurserna tillhandahälls i sjukvården avhuvudmännen. Kraven ställs av patienterna, deras anhöriga, personalen ochibland även av huvudmännen själva. Idagens ekonomiska situation med det rådande personalläget och med förväntningarfrän skilda håll, som i den nuvarande fasen av samhällsutvecklingen är klartorealistiska, uppkommer del emellanåt situationer där ansvarel inle längre kanbäras på etl rimligt säll och där del rikliga vore alt cheferna i lid ställdevillkor för att fortsätta och - om dessa inte infriades -frånsade sig ansvarel. För mig är detlaväsentliga och livsviktiga ling. Jag har vuxit upp i en lid då besluisansvaret upplevdesmyckel slarki, inle minst under beredskapsären. Sjuk värden är en likaallvariig verksamhel och fordrar ständig beredskap inför Jag har seildet som en viklig uppgift i min civila gärning all 42 ständigt - och hos nya skaror av unga läkare - inskärpa allvaret i värtansvar. ansvaret för omsorgen omde medmänniskor som har anförtrolls, eller Nr 84 anförtroll sig, i vär vård.En klinikchef bär del ansvaret dygnet runt. Andra Måndaeen den läkare bärdel under tjänstetid, men också utanför denna, om de kommer i i fpKruari1979 konlakl med någon sombehöver hjälp, intill dess de kunnai överlämna ansvaretlill nägon annan behörig instans. Delär emellertid uppenbart all della, som var en självklarhet för en generalionsedan, inle längre ter sig lika självklart. Det svenska skattesystemetsprioritering av fritiden som etl oskattbart värde, de fackliga organisalionernaskamp fören ständigt och på mänga olika sätl ökad fritid: förkortad arbeistid.förlängd semester, kompensalionsledigheter, föräldraledighet, studier på betaldarbeistid, fackliga och andra möten och allena vet vad, leder lill etlförfärande sönderbrytande av den kontinuitet som är livsviktig för bedrivandetav god sjukvård och avgörande för alt kunskapen om varie särskilt palienlförblir obruten och aktuell, så atl förändringar i patientens tillståndverkligen observeras och föranleder adekvata åtgärder. Detär naturiigtvis ocksä med stor oro man ser hur medveteturvattnat tjänstemannaansvaret och försvagat medborgarnas rättsställninggentemot myndigheterna. Läkarkåren ulgör därvid t v. i viss mån etl undanlag,än så länge, men hela tendensen är fördärvbringande. Ansvar skall kunnautkrävas av personer som fattar beslut, och de skall ha detta förhållande förögonen varie gäng de fattar ell beslut Jagär medveten om att mina synpunkter kan anses gammalmodiga och omoderna, men jagär övertygad om att en stark och ograverad ansvarskänsla hos dem som har atttjäna sina medmänniskor är den enda säkra garantin för all händelser av delslag som föranlett denna debatt icke skall upprepas, vare sig i sjukvårdeneller annorstädes. Ingensjukvård kan emellertid fungera utan gott samarbete mellan olika personalgrupper.Samhällsutvecklingen har medfört ell mer kamratligt förhållande mellan olikabefallningshavare inom sjukvården, vilkel också gäller relationerna mellanäldre och yngre. När det gäller yngre personals attityder lill äldre patienterhar del dock ibland gäll för långt Pä del hela taget är emellertid ungdomen,sådan vi möler den inom sjukvården, mycket bra. Delär självklart all en god arbetsledning skall la vara pä de positiva resurser,inte minsl pä känslolivets område, som all personal, inte minst de yngre, kanställa upp med. Del är lättare all göra detta för en arbetsledare om hon ellerhan har en inre säkerhet, baserad på kunskap och erfarenhel. Ju osäkrare enarbetsledare är, desto mer stöd och trygghet måsle en överordnad chef gevederbörande. Särskilt gäller detta relationen mellan ansvariga läkare ochsjuksköterskor pä de olika vårdavdelningarna. Arbetsschemat gör många gångeratl unga och oerfarna sjuksköterskor ivingas uppbära elt slörre ledningsansvarän man egentligen kan begära. Delär självklart alt läkarna skall lyssna lill vad personalen har all berätta om patienterna. Mänga gängerärdei sjukvårdsbiträden, medicine kandidater och extravak som hårde slörsia möjlighelerna alt lära känna patienterna som människor. Upplysningar om sådant kan man bara fö där en frimodig anda 43 Nr 84 råder. Frimodighel, förenad med god uppfalining, karakteriserar en bra Måndagenden avdelnings psykologiska klimat. '"detta är en sak. En annan är återigen atl ansvaret inle kan delas. förblirodelat hos läkaren för alla åtgärder, oavsell om de ulgör delar av en Om långtidsvården '''" "" 'ordinerade vid särskilda tillfällen, men ocksä för ålgärder som inle vidtas.Det är viktigt alt inhämla upplysningar och råd, men vilka upplysningarochvilka råd man sedan vill bygga sill beslut på tillkommer den ansvarige själv. Gruppvårdoch vårdlag hade vi ju överallt pä . Del var innansjukhusteknokraterna böriade talet om sjukvårdskonsumtion och sjukvårdsproduktionoch införde industrins löpandebandprinciper i vården. Del var också innanpedagogikfrälsla sjuksköterskeskolereklorer tog bort eleverna ur del praktiskaarbeiet för atl ställa dem vid sidan och låla dem se pä när andra arbelade. Jagkämpade förgäves mot del. Del är självklart all vi skall ha lagarbete i värden.Det behöver inte utredas till förbannelse, för det är inget nytt, del harfunnits förut Del är dubbelt nödvändigl på grund av den koniinuiieisbrisi somkorttidsarbetet medför. Sjukhusveckan har 168 limmar. Heltidsarbelande arbelar40 av de timmarna, deltidsarbetande färre. Det är önskvärt all de sjuka kännerigen åtminstone någon av sina vårdare vid varie tillfölle. Dess bällre lycksdella vara lättare all tillgodose pä de mest insals- och personalkrävandeavdelningarna som intensiv- och hjärtinfarkt-avdelningarna. Kombinationenberedskap och kontinuitet kostar emellertid pengar. Fackligasträvanden som gäller/ö/zer rikiar sig mol arbetsgivaren, och inom denoffentliga seklorn i sisla hand mol övriga medborgare.