prot · G20921 · 1978-12-31 00:00:00 — En meröppen verksamhet, där människorna kan ställa upp på sina egna villkor, skullekunna bryta mångas isolering. Som det nu är leder isoleringen ofta lill socialaproblem - men också till politisk passivitet och lågt valdeltagande. Den lederi mänga fall till främlingskap och djup misstro mol samhälle och politiker-juslbland de människor som bäst behöver politiken. Risken-och jag tror att den ärstor-är att denna misstro kan förvandlas lill en allvariig förlroendekrismellan väljare och valda. Sker det, undermineras grundvalen för den svenskademokratin. Ivalrörelsen arrangerade vi socialdemokraler en konferens i Bergslagen föratt varna för krisen i gruv- och stålbranscherna och för att försöka skapaopinion för ett samlat grepp av samhälle och företag i syfte all underlätta dennödvändiga omställningen i dessa branscher. Våra varningar möttes inle bara avtystnad från borgerliga politiker och ledarskribenter, utan man fortsatte påsina håll oförtrutet att locka med mndhänla löften om 400 000 nya jobb, varav270 000 inom industrin. Del är väl inte så underligt om många människor, somkände sin existens hotad, hellre lyssnade till lockropen än till de kärvavarningsorden. De röstade borgerligt - också en del i Bergslagen. , , har antalet industrijobb minskat - inte ökat - med 100 000.46 000 unga är ulan jobb - också många i Bergslagen, där dessutom ytterligareflera tusen jobb är i fara genom strukturomvandlingen. Hela orter löper riskalt förintas. Såhotfull ter sig framliden på många orter runt om i . Är det såunderiigt, om de människor som blev lovade så mycket börjar förlora tron på depolitiker som var så frikostiga med löften men så oförmögna att infria dem? Visocialdemokraler hävdade i valrörelsen att väljarna hade rätt all förevalel få besked om den politik de borgeriiga partierna var beredda atlgemensamt föra i regeringsställning, om de vann valet. De borgerligapolitikerna valde i stället den s. k. limsticketaktiken. De försökte flnga in olika väljargrupper medoförenliga löften. I frågor där oenigheten var total -som i kärnkraftsfrågan -valde och att förtiga sina program. Väljarna undanhöllsoenigheten, men oenigheten fanns där. Och så gick del som del gick. Centernförsökte i valrörelsen framställa sig som småfolkets speciella parti,företrädande låginkomsttagarnas, barnfamiljernas och andra utsatta gruppersintressen. Men i regering med moderaierna drevs politiken åt höger. De sämst ställda drabbades hårdast av svångremspoliliken. Ärdet då sä underligt, om resultatet av "limsticketaktiken" i 1976 årsvalrörelse gjort hundratusentals väljare besvikna och ökat deras misstro molpolitikerna? Så mycket mer som de får höra och läsa, alt delregeringssamarbele som de borgeriiga för kort lid sedan bedyrade gick nära nogfriktionsfritt i själva verket kännetecknades av - för alt citera ledandeborgerliga politiker - "gnagande småkriser" och slutade med"försök lill politisk våldtäkt" och att en av de borgerligapartiledarna burit sig så skamligt ät alt han , enligt moderata , "bär förräderiets Kains-märke i sin panna". Är det såunderligt atl människor föriorar tron på politikerna, om de kan beskrivas pådet sättet? Ivalrörelsen utsattes socialdemokraterna i vissa tongivande borgerligatidningar fören hänsynslös smädeskampanj, där illasinnade rykten ochpersonförföljelse fick ersätta sakdebatten. gick i spetsen! Journalistiskheder, källkritisk granskning, objektivitet - allt sköts ulan betänkligheterål sidan. I stället konstruerade tidningen "affärer" på löpande band:Ett socialdemokratiskt statsråd beskylldes för atl ha tagit muta, en socialdemokraliskkommunalpolitiker för att orätlmätigt ha kommii över en kulturlä-genhei, ensocialdemokratisk partisekreterare för all ha myglat sig till ett drömslälle iStockholms skärgård. Beskyllningarnasaknade all grund, och det visste politiska ledning. Men den vissteockså att tidningen inte skulle kunna ställas till ansvar förrän efter valet. Eftervalel blev tidningen i alla de nämnda fallen fälld av ,vilket tidningen meddelade med minsta tänkbara stil på så undanskymd plats sommöjligt. politiska ledning tog antagligen de fällande domarna medjämnmod. Man hade ju lyckats i sitt uppsåt att skada arbetarrörelsen. Ärdel så underiigt om sådana kampanjer skapar misstro och politikerförakt? Detär ju själva syftet med kampanjerna. står vi inför en ny valrörelse. Och det borde vara en självklarangelägenhet för oss alla att den förs så alt människornas förtroende förpolitiken återställs - inte ytteriigare försämras. Vibör anstränga oss att diskutera i sak, inte i person, alt argumentera, inlemisstänkliggöra. Och vi bör avstå från atl ställa ut orealistiska ochoförenliga löften för atl locka väljarna. fören månad sedan lade grunden lill denpolitik vi vill föra. Kongressen fattade beslut och antog program på praktiskt taget allasamhällslivets områden. Mångaav besluten kommer alt redovisas av socialdemokratiska talare under denföljande debatten. Självfallelhar man rätt all ifrägasäita och kritisera våra beslut och vår politik. Och viär lika självklart beredda all ta den debatten. Men,herr lalman, del är illavarslande när moderata samlingspartiet nu går ut med enkampanj där man ger en förvanskad - för att inte säga förfalskad -bild avsocialdemokratin. Jagskall bara ta ett par exempel ur studiematerial Vad stridengäller. Omsocialdemokratins familjepolitik sägs del bl. a. atl den innebär alt barnen är"samhällets egendom", "föräldrarna har gjort sitt, föräldrarnakan gå". Påett annat ställe skriver man: "Socialdemokraterna ser på människorna somom de var en uppsättning ryska trädockor, dvs dockor som ser exakt likadana ut,men som är olika stora så alt de kan ställas inuti varandra." Detär, herr talman, alt misstänkliggöra, inte all argumentera. Om moderaternaspartiledning månar om politikens anseende bör det kampanjmaterialet omedelbartdras in. Illavarslandeär del också när man på borgerligt håll åter förordar limsticketaktiken. Detmest cyniska uttrycket för den uppfattningen är en ledare i avsignaturen SEL, som hävdar alt det faktum alt det borgeriigaregeringssamarbelet sprack ökar utsikterna lill fortsalt borgerligtmajoriietsinnehav och - det är väl tanken - därmed till fortsatt borgerligtregeringssamarbete efter nästa val sedan de borgerliga partierna än en gånglyckais locka väljarna med oförenliga löften. Vi socialdemokrater kommer inte heller i valet alt ställa ul yvigavallöften. Vad vi lovar är att den samlade arbetarrörelsen på grundval avpartikongressens beslut och program skall göra sitt allra yttersta för atttrygga jobben, bekämpa klassklyftor och orättvisor och på nytt skapaframtidstro i vårt land. Jagvill sluta med atl säga alt vi alla - naturiigtvis också jag - har en del iskulden lill misstron mol politiken och politikerna. Men framför allt har viett gemensamt ansvar för och en gemensam uppgift i atl återställa förtroendet.Så, herr lalman, tror jag alt vi bäst tjänar väljarna och den svenskademokratin. Varje tid har sina myter och trossatser. En av de mest omhuldadeföreställningarna har varit den om de obegränsadetillväxtmöjligheterna. Hela 1900-lalel har erbjudit den rika delen av världenständigt ökande konsumtionsmöjligheier. Tekniken har upplevis som vår goda fe,i stånd atl uppfylla varje önskan, om inte med detsamma så åtminstone någongång i framliden. Fortfarandepå 1960-ialei och gjorde man sig fantastiska framtidsvisioner om del fulländade konsumtionssamhället. helautomatiseratoch överflödande av engångsartiklar och befolkat av lyckliga masskonsumenter. Människornareducerades i samhällsplaneringen till köpunderlag, trafik-underlag,skolunderlag, värdunderlag m. m. Få ville då lyssna när föreslog atlmänniskans sociala och psykiska situation skulle få betydelse iplaneringsarbetet. är tonläget i debatten annoriunda. Alltmer börjar insikten öka om att enohämmad fortsättning på den hittillsvarande utvecklingen varken är möjlig ellerönskvärd. De krav som vi måsle ställa på framlidens tekniska landvinningar,produktionssystem och konsumtionsmönster måste bli helt annorlunda. Ingentinghär i världen mår väl av atl drivas för långt. Också överflödssamhällel bär sinegen undergäng i sig om del får utvecklas ulan klokhet. Energidebattensätter resursfrågorna i fokus. Oljan skapar miljöproblem och hotar sä småningomalt sina. Kärnkraften beskrevs som den slora lösningen. Verkligheten visar atlvi bara ersätter ett problem med ett annat, ännu större. Energidebattenhar för många av oss blivit en demonstration av atl tekniken inte är någonlyckans fe som löser våra problem ulan alt vi behöver bekymra oss. Tekniken haren ovärderlig förmåga att visa möjliga problemlösningar. Men ansvaret för denväg vi väljer måste vi själva la. Människan får inle bli slav under tekniken -den måste las i människans tjänst. Vi måsle göra klart för oss vilket samhällevi vill skapa i och för framtiden och vilka konsekvenser vi vill tillåtaför oss själva, för bära barn och barnbarn, liksom för många efterföljandegenerationer. Energidebattenär bara en del av den framtidsdiskussion som måsle föras. Den representerarbara toppen av isberget. Vi måste allvarligt begrunda hur vi hanterar naturensresurser, både lagrade och förnyelsebara, hur vi människor skall inrätta vårtillvaro i förhållande till den naturmiljö vi egentligen ingår i och hur vivill atl framtidens samhälle skall se ul. Vi politiker måste la människors oropå allvar. Delär inte bara olja, naturgas, kol och uran som är ändliga råvaror. Det är inleheller bara dessa råvaror som skapar problem när vi använder dem. Enlång rad råvaror som spelar en nyckelroll för vår industriella produktion hotaralt sina . Koppar, nickel och aluminium är bara några exempel. Enfortsatt växande råvaruförbrukning leder lill all vi utarmar kommandegenerationer och gör vår jord alll fattigare. Ävenjordens fruktbarhet holas av den mänskliga verksamheten pä olika tekniskanivåer. Under det senaste seklet har t. ex. 5 miljarder hektar mark förvandlatslill öknar och ödeland. Luftföroreningarna förgiftar människor, djur och växtlighet.Oroande tecken på klimatförändringar följer i utvecklingens spår.Skogsskövlingar leder lill översvämningskataslrofer och rubbad vattenbalans. Delär vi i de rika länderna i väriden som svarar för den alldeles övervägandedelen av resursförbrukningen och miljöbelastningen. dedelav jordens befolkning svarar för fyra femtedelar av all konsumtion i världen.Skulle hela världens befolkning ha samma konsumtionsnivå som vi anser självklarhär i så skulle det kräva ungefär en tiodubbling av världensresursförbrukning. Detta enkla faktum räcker för alt illustrera det orimligaoch orättfärdiga i dagens världsekonomi. Situationenkräver ett konstmkiivi och konkret internationellt samarbete kringresurshushållning och resursfördelning. Det är ett krav som vi också drivitfrån svensk sida, bl. a. i FN. Som ett led i detta arbete har förklaratsig berett alt finansiera ett FN-symposium kring resursfrågorna. Låtoss hoppas all liden nu är inne för en ny syn på de här frågorna i allasammanhang, inle minst de inlernationella. Ocksåi vår egen biståndspolitik är det nödvändigt atl vi arbetar utifrån enekologisk grundsyn. Vi måsle vara helt på det klara med de ekologiskakonsekvenserna av den teknik som vi är med om att införa i andra delar avvärlden. Vi måste medverka i insatser som syftar till alt förbättra miljösituationeni . Vi måste hjälpa till alt utveckla en teknik som kanske bättre änden hos oss gängse är anpassad till behov och förutsättningar. Delresursbevarande samhällel behövs för att tillgodose de oerhörda behoven i denfattigaste delen av väriden. Vi har all anledning att försöka se på oss självamed t. ex. afrikanska eller asiatiska ögon. De vita folken har en storskuldbörda både politiskt och ekonomiskt till de länge förtryckta. Den illegalaSmithregimens terrorbombningar mot flyktingläger i är ett färskt exempelpå hur denna skuldbörda bara växer. Denkanske allra mest groteska formen av globalt resursslöseri utgör mslningarna.Väridens nationer lägger ned omkring 2 (X)på altöka sin förmåga att förgöra varandra. satsar västländerna baraomkring på internationellt bistånd för att försöka lösaväridsbefolkningens mest överhängande försörjningsproblem. Situationen ärett kusligt bevis på maktbegärets,misstänksamhetens och rädslans seger över förnuftet. Tekniken har förvisso förtvärldens folk närmare varandra och gjort vår tillvaro alltmerinternaiionaliserad. Men det sätt på vilket vi hanterar våra resurser gör deträtt all ställa frågan om människans mognad hunnit med i den utveckling somskett. Arbetetför nedrustning är svårt och oändligt tålamodsprövande. Vi fr inte ge upp. Dethandlar om människans möjligheter till fortbestånd. Kärnvapenoch risken för ett kärnvapenkrig ligger som en ständig mara över mänskligheten.Den s. k. terrorbalansen mellan supermakterna kan liknas vid en balansaktständigt på vulkanens rand. Risken för atl kärnvapeninnehavet skall spridastill alll fler stater gör framtidsperspektiven än mer skräckfyllda. Riskenför kärnvapenspridning hänger intimt samman med spridningen avkärnkraftstekniken. Därför är del så viktigt att slå vakt om och stärka deninternationella kontrollen av kärnkraften. Men vi måste också medverka till atlutveckla de realistiska alternativen till kärnkraft. En nyckelroll i sambandet mellan kärnkraft ochkärnvapen spelar uppar-betningen av kärnkraftsavfallet. Del är i den processensom aktivt uran och plutonium avskiljs från det övriga avfallet. Upparbetningenhar ibland framställts som ett sätt all underlätta hanteringen av det högaktivaavfallet. Det kan det kanske vara, om man återanvänder dessa ämnen. Men delförutsätter alt man antingen använder höganrikal bränsle i vanliga reaktorereller går över lill briderteknik. I bägge fallen drar man på sig miljöriskersom är långt värre än dem vi diskuterar i samband med kärnkraften. Utanåleranvändning blir problemen med slutförvaringen å andra sidan störreän om man har blandat avfall. Delfinns alltså inga miljöskäl som talar för upparbetning. Många sådana skäl talartvärtom emot. I strävan att förhindra kärnvapenspridning är upparbetningen ettstort hinder Enligt min uppfattning finns det alltmer av både miljö- ochnedrusiningsskäl som talar emot upparbetning som en metod all hanterakärnkraftsavfall. Del faktum att resursfrågorna i så hög grad är internationella problemfår inle leda lill alt vi här hemma sätter oss ned med armarna i kors. Vårerfarenhet säger oss att arbetet att nå fram till internationella överenskommelserkräver och att framstegen är så små alt de knappast ärskönjbara. Vi måste ta vårt ansvar själva här i vårt land, här i . Underen mycket lång följd av år lade fram motioner med krav på enresurshushållningsplan. Tanken var alt den skulle bilda underlaget för enutveckling mol ett mer resurshushållande samhälle. Vi måste utvecklaproduktionsmetoder som innebär att vi bättre utnyttjar råvarorna och minimerarpåfrestningarna på miljön. Vi måste skapa en varuproduktion där kvalitet ochhållbarhet sätts i första mmmet. Vi måste se till all vi kan återanvändaråvaruinnehållet i de varor vi använt. Vi måste faen konsumtion som utgår ifrånmedvetande om vad vi verkligen behöver och vad som är onödigt slöseri. Vi måstekort sagt lära oss att bruka utan atl förbruka. Centerkravetom en resurshushållningsplan avslogs konsekvent av riksdagsmajoriteten. Försti och med majoritetsskiftet val fick vi politiska fömlsättningar häri landet att la itu med de här frågorna. Regeringen tillsatte enutredning, miljö- och resurskommitten, med uppgift atl ta fram underiag förframlidens resurspoliiik i vårt land. Enekologisk grundsyn ställer nya krav på forskningen i vårt land. Kravei på eltresursbevarande samhälle innebär inte alt teknikens roll blir mindre. Viställer stora förhoppningar på teknik och vetenskap. Men leknik och vetenskapsvarar bara på de frågor vi ställer. Det är frågorna som måste bli annoriunda iframliden, och därmed lär svaren också bli det. Vi måste lära oss mer om deekologiska samband vi själva ingår i. Vi måste utveckla nya produktionsmetoder.Vi måste undersöka möjlighelerna atl ersätta lagrade råvaror med förnyelsebara. Vadsom har skett på energiforskningens område är ett braexempel. I forskar- och uppfinnarvärlden sjuder det av idéer som kan visasig fruktbärande för framtidens uthålliga och miljövänliga 5 protokoll 1978/79:21-22 Låi osshoppas alt vi kan få till stånd en liknande utveckling på många andra områden. Också i vårt politiska dagsarbele är del viktigt atl miljö- ochresurshänsyn ständigt finns i vårt medvetande. Vi måsle alltid ställa ossfrågan om priset för våra åtgärder eller brislen pä åtgärder. Del gäller inleenbart, kanske inte ens i första hand, del ekonomiska priset. Del måsle ocksågälla priset för vår natur, vår egen hälsa och våra efterkommandes.Konfliktområdena är många och kommer säkert all förbli så även i framliden.Kortsiktiga ekonomiska hänsyn har en genomslagskraft som bokstavligen talat ärlivsfarlig på längre sikl. Tiden har kommit då vi måste sätta livet och dellevande i första mmmet. Debattenom åkermarken är belysande. är så praktisk för allt möjligt. Den ärofta välbelägen och lätt atl ulnyltja. Även där andra möjligheter finns ärfrestelsen stor alt utnyttja för motorvägar, bostadsområden,industriområden, flygplatser m. m. Många betraktar alla de här sakerna som viktigareän jordbruk. Men vad är egentligen viktigare än mat i en värld där undernärdaoch svällande människor kan räknas i miljarder. Detborde vara en självklarhet att den mark som är bäst lämpad förlivsmedelsproduktion också reserverades för det ändamålet. Regeringen den principen på ett konsekvent sätt. Jag hoppas att den politikenkommer atl fullföljas. Ettresursbevarande samhälle är något som inle kan skapas enbart av politiker. Detkan inte bara komma till uppifrån genom beslut av regering och riksdag. Detmåste bygga på ell engagemang hos alla människor. De viktigaste besluten ärändå de som fattas av den enskilda människan i hennes vardagssituation. Alltförlänge har vi levat i en illusionernas värld där vi trott att källorna aldrigsinar. Vi har vant oss vid en slil-och-släng-mentalitet som inte har någonframtid. Materialismen i det moderna industrisamhället har paradoxalt nogurartat i ett förakt för de materiella tingen. Vimåste f tillbaka något av gamla tiders respekt för tingen. Vi måste åter läraoss alt vårda det vi har. Likadant är det med vår inställning till naturen ivår närmaste omgivning. Ingen lagstiftning i världen kan ersätta den enskildesansvarslagande i hans umgänge med naturen. Människansförmåga och vilja att la ansvar hänger i hög grad samman med hur samhällel serul. Många människor upplever ett främlingskap i de miljöer där de leveroch verkar. I ett centraliserat stordriftssamhälle där livsfunktioner somboende, arbete, frilid och mänsklig kontakt ofta är starkt skilda från varandrablir della följden. Det är lätt atl förslå all känslan av främlingskap ochvanmakt kan förkväva viljan atl la ansvar. Vi måste arbeta för ell samhälle,som erbjuder livsmiljöer som den enskilda människan kan ha överblick över, övainflytande på och la ansvar för. Elt decentraliserat samhälle kan fylla de härvillkoren. Det är en förutsättning för atl vi skall kunna utveckla ettresursbevarande samhälle som bygger, inte på tvång, utan på varje människasengagemang. Vi måste anpassasamhällsstrukturen till människans verkliga behov inom de ramar som naturen geross. Det är hög tid förallernativ-alternaliv som är bäst för våra barn i ,som vuxna och som äldre. Jagtror inte att del är möjligt atl , i ett samhälle som vårt, utlovaen ständig stegring av den sorts levnadsstandard som lar sig uttryck i mängdenvaror som man kan köpa. Väridens förmåga alt producera råvaror och ta emot vårtavfall kommer inle att tillåta deUa. Solidariteten med en utarmad majoritet avväridens befolkning borde förbjuda oss det. Men kanske är del inle heller detvi önskar oss för framtiden. Kanske är det inle ökade kvantiteter vi vill hautan bättre kvalitet, bra och ändamålsenliga saker som håller . Vi måsteersätta mänsklig gemenskap och kontakt med en frisk och ren natur, meningsfulltarbete, en stimulerande frilid och en livsmiljö som vi själva kan vara med ochforma och som vi kan trivas i. Vi måste ha elt jämställdhetens samhälle, somger någonting positivi åt varje människa - ett samhälle där barn och äldre,sjuka och handikappade lever i gemenskap som medmänniskor. Vi måste ha eltsamhälle med livskvalitet. I alll utom energifrågan fungerade samarbeiei inom trepartiregeringenalldeles förträffligt. Jag vill säga som en personlig reflexion att jag såsomtillträdande regeringsledamot för två är sedan blev överraskad över hur bra ochhur lätt del gick atl samarbeta, trots alt det ändå var fråga om tre partiermed olika program. Till stor del sammanhängde del naturiigtvis med denskickliga ledning av regeringen som statsministern utövade under dessa tvä är.Det är viktigt atl slå fast, även om det nu tillhör del förflutna, atlsamarbetet mellan de tre regeringspartierna gick så bra som det gjorde hellenkelt därför att det i sin tur har sin betydelse för framtiden när det gälleralt återskapa förtroendet för ett samarbete mellan de borgeriiga partierna inomramen för en trepartiregering. Dettagoda samarbeie avsatte också goda resultat, som redan har redovisats av olikaföreträdare för de borgeriiga partierna. Det är inle minst på del ekonomiskaområdet som det nu finns möjligheter atl se att väsentliga förbättringar haråstadkommits. Vi har på den korta tid som tvä år ändå är tagit oss ur en myckeldjupgående ekonomisk kris-en kris som till en del har atl göra med svårighetersom alla i-länder har utsatts för men som också var hemmatill verkad i Sverigepä grund av en tokig ekonomisk politik förd och underinledningen av 1976. Denna ekonomiska politik ledde framför allt till våldsammakosinadsstegringar, som förpassade många av de olika branscherna i landetsekonomi ut i svårartade krisförhållanden. Mankan på olika säu nu slå fast hur denna förbättring kan iakttas.Prisstegringarna är avsevärt lägre i åran vad de har varil tidigare under en långföljd av år, och vi kan se all de i kommer atl bli lägre än i andraländer och att man kommer alt med god marginal underskrida den prisstegringssiffrasom finns nämnd som en gräns i avtalen pä arbetsmarknaden. Dethar också, som har påpekats här, skett en oerhört omfatlande omsvängning iutrikeshandeln, innebärande en förbättring i vår handelsba- ärju handelsbalansen inte något som varjemedborgare går omkring och tänker på , men den har sin oerhört storabelydelse, eftersom man endast genom en balans i betalningarna med omväridenkan undvika myckel smärtsamma ingrepp, som förvisso skulle kännas för varjemedborgare. Regeringens insatser har lyckats att vrida utvecklingen rätt pådenna punkt. Delär också viktigt alt slå fast att del inom de områden där man nu kan iakttaekonomiska förbäuringar hade skett en gradvis försvagning i svensk ekonomisedan en läng följd av år tillbaka. Del är egentligen inte så atl dessa olikasvagheistecken plötsligt uppdagades , ulan alla som vill del kan se hurantalet anslällda inom industrin, ulrikeshandelsbalansen och liknande faktoreruppvisade en gradvis försämring av ekonomiska läge, som doldes underåren 1974, 1975 och 1976 genom en synneriigen kraftig upplåning i utlandet. Ocksåtrepartiregeringen hade att fortsätta med denna upplåning, eftersom del integår att vrida den ekonomiska utvecklingen räll när den en gång hargått snett, men vi kan nu se hur vi är på god väg atl komma i ett ekonomisktläge, som gör det möjligl för oss att leva på våra egna resurser i . Detär också viktigt att slå fast alt dessa framsteg har uppnåtts med generellaekonomisk-politiska medel.