prot · G209102 · 1978-12-31 00:00:00 — Detär, herr talman, minst sagt märkligt att den utveckling jag här tecknat och deförändringar i vår närhet som den medfört inte ens noterats i regeringensdeklaration. Där slås bara den tmismen fast, att alla har ett"ansvar" för att balansen inte mbbas. Självfallet är det så. Och somen konsekvens härav konstateras i deklarationen att vi - dvs. - lämnarvårt bidrag i detta hänseende "genom att med konsekvens och fasthet hävdavår alliansfria politik". Detta låter ju väldigt bra. Men,herr talman, folkpartiregeringens beslut att lägga ner utvecklingen avstridsflygplan i vårt land är inte ägnat att förstärka förtroendet för vårsäkerhetspolitik, det förtroende som man syftar till i regeringsdeklarationen.Och inte gör det förhållandet saken bättre, att regeringen inte tycks ha någonklar uppfattning om vad den vill göra i stället. Försvarspolitiken tycks överhuvud taget ha blivit satt på undantag av regeringen på ett sätt somskulle vara direkt fariigt, om regeringen kunde göra anspråk på att styra vårtland . Närregeringen nu emellertid anser att inte skall utveckla sina egnastridsflygplan återstår bara alternativet att köpa sådana från andra länder.Förr eller senare kommer vi förmodligen atl tvingas att gå till Förentastaterna och fråga vad de har att erbjuda oss. Detta innebär nackdelar iekonomiskt, militärt och utrikespolitiskt hänseende. Men vi kommer att tvingasdärtill, när nu den handlingsfrihet vi annars skulle ha haft berövats oss genomfolkpartiregeringens beslut. Sverigesförsvar är en del av vår säkerhetspolitik. Försvaret måste självfallet anpassastill förändringar i utrikespolitiken och även till nya förhållanden i vårtnärområde. De utvecklingstendenser som jag här beskrivit innebär att vi måstefästa än större vikt än tidigare vid försvarets roll att bidra till bevaradstabilitet i det för supermakterna allt intressantare området i Nordeuropa.Försvarets styrka, dess inriktning och sammansättning får därför inte förändraspå ett sådant sätt, att dess förmåga i dessa hänseenden kan sättas i frågaeller rubbas. Detär här som den kanske största faran med regeringens flygplansbeslut ligger. Detsvenska flygvapnet har sannolikt utgjort den viktigaste enskilda militärakomponenten i det säkerhetspolitiska stabilitetsmönster som rått ochfortfarande råder i . Avvecklas den flygindustri som är detta starkaflygvapens förutsättning, utan att något annat sätts i stället, då finns detstor risk för att balansen inom vårt försvar kommer att förändras på ett sättsom gör att försvarets fredsstabiliserande effekt väsentligt nedgår. I så fallskulle vi här i bidra till instabilitet i stället för som hittillsvarit fallet till stabilitet. försvarsdebatt som förs i förefaller det som om alla -oavsettpartipolitisk tillhörighet - var ense om att vårt försvar, för att fylla sinsäkerhetspolitiska uppgift, måste disponera kvalificerade stridskrafter, sommed kort förvarning och med stor kraft kan sättas in. Har vi däremot ettförsvar som är inriktat på ett långt och segt krig men som saknar dennödvändiga förmågan att möta snabba begränsade anfall, då kan vi befaras fö ettförsvar som inte kan bevara freden men väl föriänga kriget. Ett försvar utan ettstarkt flygvapen kan inte fylla sin roll i vår säkerhetspolitik. Vårsäkerhetspolitiks förmåga att bidra till stabilitet och balans i Nordeuropanedgår, om vi inte har ett starkt flygvapen. Omdeua är utrikesministern säkert klart medveten -jag är övertygad om det -liksom också om den uppmärksamhet med vilken dessa frågor följs i andra länder.I ses med all sannolikhet ett försvagat och obalanserat framtidasvenskt försvar som ett destabiliserande inslag i . Och i ärdet inte osannolikt, för att uttrycka sig försiktigt, att den NATO-anknytningsom en anskaffning av t. ex. amerikanska flygplan skulle anses utgöra, ses medviss oro. På lösa försvarspolitiska grunder, under ett partipolitiskt trycksom man inte förmådde stå emot, utan ansats till säkerhetspolitisk analys ochutan tillstymmelse till en klar bild av vad man vill göra i stället, har alltsåfolkpartiregeringen fattat ett beslut som kan få mycket oroande konsekvenserför framöver. Låt mig anknyta till mina inledningsord. Vi lever inte i en fredligvärid - alla hittillsvarande talare har bekräftat det. Den etablerade ordningen-om man nu kan tala om ordning i detta hänseende - visar tecken på att gradvisfalla sönder. De allt allvariigare kriserna i det internationella systemetsperiferi tycks steg försteg leda till en kris för systemet i dess helhet,ungefar så som fallet var under årtiondena före första väridskriget. - Så härskulle pessimisterna kunna uttrycka sin syn på dagsläget. Men man kan också omman är mera optimistisk fråga sig, om inte i den situation som just nu råder avspänningen blivitså fast att den inte kan rubbas. Kriserna, de massiva rustningarna och derisker dessa för med sig, skulle i själva verket kunna sägas ha förstärktavspänningstendenserna. Vad som är sant vet vi inte. Något exakt svar på dessafrågor kan vi inte ge och kommer inte heller att kunna ge. Detenda vi vet är att det allra senaste årets utveckling har ökat osäkerheten ochgjort det mycket svårare än tidigare att avgöra i vilken riktning utvecklingeni väriden kommer aU gå - mot ökad stabilitet eller ökad instabilitet, mot fredeller mot krig. Det är i detta osäkerhetstillstånd som vi har att dra våra slutsatserpå den svenska utrikes- och säkerhetspolitikens område. Hurvi än bedömer den framtida utvecklingen - om de stabiliserande inslagen kommeratt bli starkare eller om tendenser till upplösning kommer att göra siggällande - har vi all anledning att driva vår utrikes- och säkerhetspolitik medklarsyn, fasthet och, inte minst, med realism samt att inte hänge oss åtönsketänkande. Efter att ha hört de tre föregående talarna tror jag att jag kankonstatera att det råder en mycket stor enighet om den svenska utrikespolitiken.Gösta föreföll i stora stycken vara så enig med oss andra att han transformeradesitt anförande till en diskussion om försvarspolitiken. instämde imycket av det som står i utrikesdeklarationen. Jag gladde mig åt att i hennesanförande höra den emfas hon gav åt vardagsreformismen, som jag ser som ettbetydelsefullt inslag, kanske för litet uppmärksammat i vår debatt. Denhär enigheten om utrikespolitiken är glädjande för landet men kanske litettråkig för debatten. Det är dock viktigare för vårt lands skull att vi hardenna enighet. Detfinns en stor kontinuitet i den svenska utrikespolitiken, och jag tror att vihar alla skäl att slå vakt om den. Den ökar förtroendet för vårt land iomväriden. Detfinns många exempel på områden där samstämmigheten är utomordentligt stor.Naturiigtvis gäller det främst neutralitetspolitiken. Men jag kan konstateraatt det också gäller i fråga om behovet av ett nära samarbete med EG påfrihandelsavtalets grund. På den punkten konstaterar jag enighet från OlofPalme till . Enighetengäller också synen på konfliktområdena i väriden. Beträffande kanjaginstämma i ord om strafTexpedition och att den till en del påminnerom de beteenden som stormakterna ägnade sig åt i början av detta sekel. Enighetenär också stor om synen på händelserna i och oron för att exempelviskvinnoemancipationen skall hejdas där, att nya grymma typer av straff kommertill användning. Viär också dess värre eniga i vår pessimism om läget i . Regeringen ärockså inställd på att uppmärksamma alla möjligheter som kan finnas för denutanförstående väriden att öka trycket på . Ändå tror jag man måstevara medveten om att det väsentligaste trycket kommer inifrån, den explosivakraft som de svarta i själva står för och som man redan ser påverkarsituationen. Viskall naturiigtvis granska alla möjligheter som finns att genom FN ochsäkerhetsrådet fö till stånd ett ökat tryck inkl. undersöka frågan om ettoljeembargo. Vi har som första land bestämt oss för att framlägga enproposition om en lag mot investeringar i . Jag tror det minsta mankan begära av omvärlden är att den åtminstone inte deltar i att öka resursernai , att den inte bidrar till etl växande av en ekonomi som gmndar sigpå exploatering och förtryck av den svarta befolkningen. Vihar alla välkomnat de senaste dagarnas utveckling i ochpresident ansträngningar för att få till stånd en fredlig lösningdär. Vårenighet har också gällt och behovet av att få mera fart påförhandlingarna om en ny ekonomisk världsordning. Vi är också eniga i vårkritik mot att dialogen gått långsamt och gett relativt dåliga resultathittills. Vi är eniga om att vi måste öppna våra marknader för såatt också deras efterfrågan på våra varor kan öka - det ömsesidiga beroende somvi har konstaterat mellan u-ländema och oss. OlofPalme talade om den stora upplåning som har gjort på i-ländernasmarknader. Han framhöll vilken god effekt detta hade haft på efterfrågan ii-länderna och att det lett till en stor skuldbörda för . Jag villerinra om att en av de mest lyckade politiska åtgärder som vi har vidtagit påsenare år var den skuldavskrivningsaktion för de fattigaste som OlaUllsten signerade såsom biståndsminister. Vi avskrev isvenska krediter till . Det har i sin tur lett till att andra länderhar följt vårt exempel, och avskrivningar på bortåt hargjorts eller kan förväntas göras. Det är ett väsentligt tillskott som skettgenom en verkningsfull idé från svensk sida. Jagkonstaterar också med tillfredsställelse att det finns ett starkt stöd hos bådeOlof och för tanken på massiva resursöverföringar tillu-länderna, till glädje både för deras utveckling och för de västliga ekonomierna.Såsom jag sade i utrikesdeklarationen är det en tanke som vi har drivit hårtinternationellt och som börjat möta ökande förståelse. Vissaskillnader i debatten måste dock noteras. I anförande fannsantydningar om att det skulle existera skillnader i synen på läget i vårtnärområde. Han kritiserade vår utrikesdeklaration föratt vi bara skulle haframfört en truism om att alla har ett ansvar för läget i vårt närområde. Menom läser närmare i texten, kommer han att finna att vi pekar påriskerna med atl kärnvapenbärare av skilda slag stationeras i vårt närområde.Vi följer noga den militära utvecklingen på . Vadsom explicit har sagts här kan kanske vara av mindre betydelse. Beträffandesynen på farorna i vårt närområde tror jag inte att partierna skiljer signämnvärt. Däremot finns det uppenbarligen vissa skillnader i synen på vilka konsekvenser somskall dras av det läget för vårt försvar. ägnade en stor del avsitt anförande åt att kritisera beslut i flygplansfrågan. Jag villinte ge mig in i en försvarspolitisk debau, men jag vill dock ta upp dennafråga med tanke på den relevans den har för neutralitetspolitikenstrovärdighet. Detär riktigt att det svenska försvaret är av central betydelse förneutralitetspolitikens trovärdighet. Den saken är alla de stora partierna enseom. Vi kommer också gemensamt att se till att vi bevarar ett efter våraförhållanden starkt försvar i framliden. Däremot är det inte givet vilkatekniska medel vi väljer för att göra det. Den frågan måste vi prövaförutsättningslöst utan att känna oss bundna vid lösningar som vi valde underen lid när de tekniska förutsättningarna var annoriunda. Det är ett faktum attden teknologiska utvecklingen gör det allt dyrare att ta fram och utveckla egnastridsflygplan. Därför måste vi pröva om vi verkligen får ut den bästaförsvarseffekten av de pengar som vi ger till försvaret genom att satsa på ochutveckla egna plan. Vi kan få resurser över till andra delar av försvaret, omvi nöjer oss med att tillverka planen i . Sådanabedömningar, herr talman, måste göras om man ser frågan från synpunkten avneutralitetspolitikens trovärdighet. Jag är också övertygad om att det är såman ser saken utomlands. Där finner man det naturiigt au vi sakligt och utanpresiigehänsyn prövar om vi i längden kommerall ha råd att utveckla egna plannär så många andra stater inte har det. Jag har utomlands inte mött det minstatecken på att man känner det slags farhågor som här framförts. Tvärtom fäster mansig utomlands vid det väsentliga: det svenska försvaret är alltjämt starkt ochkommer att vara det även i fortsättningen. () kortgenmäle: Låt mig först säga en sak som jag borde ha sagt tidigare, nämligen attjag blev imponerad av det starka engagemang som lyste igenom . Vi måste komma till roten på det onda, sade hon. Hon påtog sig dären mycket ambitiös arbetsuppgift med tanke på hur dagens värid ser ut, men jagtycker att den färdriktning som angav och det starka engagemang motorättvisor och fattigdom i väriden som hon gav uttryck åt måste ligga i bottenför mycket av vårt internationella handlande -som personer, som partier och somnation. Jag vill ha sagt detta, herr talman. Sedantill utrikesministern, som först tyckte att det var egendomligt att jag tog uppen försvarspolitisk debatt men som därefter själv konstaterade att försvaret ären väsentlig, kanske avgörande beståndsdel i våra möjligheter att föra denalliansfria utrikespolitik som vi allihop är helt överens om. Jaghar i mitt inledningsanförande icke diskuterat teknik i försvaret. Jag hartalat om balans i försvaret, och jag har talat om att vi alla är ense om attden hotbild som vi nu ser avteckna sig mot väridshorisonten fordrar att vi harelt försvar med mycket hög beredskap som snabbt kan göra kraftfulla insatser.Vi måste inrikta vårt försvar på att ingenting - och vi vet intenågonting om vad som händer långt framöver i tiden - tyder på att vi kan skapa ett sådant försvarmed erforderlig balans utan att ha ett starkt flygvapen. Idetta läge fattar alltså regeringen ett beslut som innebär att man stryker ettstreck över de möjligheter att utveckla ett svenskt flygplan som medmycket stora uppoffringar byggde upp . Detär detta som är i allra högsta grad oroande, och det är oroande framför alltdärför att den situation som vi har att ta hänsyn till i ärmycket mera bekymmersam med hänsyn till vår egen strävan att bevara frihet ochfred och stabilitet än vad fallet var för en del år sedan. Vi borde alltså ha ännu starkare argument för att se till att vi säkerställer ett svensktattackflyg för åren framöver än vi måhända hade . Vadsom oroar mig mest av allt -och det var det jag framför allt strök under i mittförra anförande - är att regeringen på det här viktiga området förefaller ståhandfallen. Regeringen har sagt nej till utveckling av ett svensktatlackflygplan, men man har inte talat om vad man vill sätta i stället. Deltainnebär att den säkerhetspolitik som vi alla är ense om kommer att försvagas.Och jag vill gärna säga att min oro inte har lugnats efter det att jag har lästförsvarsminister inlägg i dagens nummer av . Han talardär om att attackflyg möjligen skulle kunna utrustas med skolflygplan,som skulle ges en mindre ambitiös beväpning, . Herrutrikesministern må förlåta mig, men uttalanden av det här slaget och hela detinlägg som försvarsministern gör i väcker åtskilligafrågor som har ett intimt samband med svensk säkerhets- och utrikespolitik. Vimåste ju ha klart för oss att den stabilitet uppe i som vi alla slårvakt om och som är avgörande för vår egen säkerhet beror på hursupermakterna ser inte bara på sina relationer sinsemellan utan också på hurandra stater handlar och vilka möjligheter andra stater har att handla. Detär obestridligt att man både i och i med tillfredsställelsehar sett på möjligheter atl bidra till stabiliteten. Man gör där sinaplaner och bygger förutsättningarna för sitt handlande på detfaktum att har möjlighet att lämna bidrag av olika slag till dennastabilitet. Varjeåtgärd som vi i ett sådant läge vidtar här i är därför av betydelse. Omvi skulle msta ner, för att använda ett populärt och litet slitet uttryck, omvi skulle omöjliggöra för oss att skapa de flygplan som vi behöver ha iframtiden eller om vi vidtar andra åtgärder i vårt försvarspolitiska handlandesom gör att våra möjligheteratt bidra till stabiliteten väsentligt går ner, dålägger de stora makterna om sina planer och gör andra bedömningar än de gjorttidigare. Ingen skall tro att herrarna i och drar sinaslutsatser med hänsyn till vad jag står och säger i talarstol ellervad utrikesministern själv eventuellt står här och säger, utan de registrerarkalla fakta. De ser vilka åtgärder vidtar, och de bedömer vilka konsekvenserde åtgärderna kan få för handlande i olika framtida hypotetiskasituationer. Det är mot den bakgrunden -jag upprepar det - som dessa synpunkter påSveriges försvar och flygvapen frågan har en given, naturiig plats i den debattvi för här . KARINSÖDER (c) kort genmäle: Eftersom frågan om den framtida flygplansutvecklingen kom på tal här iflera anföranden vill jag för klarhetens skull säga, att det alternativ vi fråncentern har förespråkat ryms inom de ekonomiska ramar som har fastslagits fördet svenska försvaret. Det är ytterst tvivelaktigt om det flygplan som finnsmed i flygplanspropositionen egentligen ryms där, det är nämligen mycket oklartmed kostnaderna. Man talar om utveckling av både ett jaktflygplan och ettskolflygplan, men det torde bli ganska mycket dyrare än alternativ,som innebär nyutveckling av bara ett plan. Jagvill också, när jag har ordet, något anknyta till det utrikesministern tog uppom vardagsreformismen. Det är så oerhört väsentligt att denna vardagsreformismfår fotfäste här i vårt land när vi bestämmer våra välfärdsmål. måstedet också vara utgångspunkten för välfärdsmålen i utvecklingsländerna. Vi vetatt i många av utvecklingsländerna är jordbruket den viktigaste exportsektorn,den som tillför landet inkomster utifrån. Men inte så sällan råkar man där ikonflikt med landets egna behov. Jordbruket utgör ju basen för en god hälsa ochen god näringsstandard. Men frågan är: Vad skall prioriteras - exporten ellerfödandet av det egna folket? Inte sällan är det bristen på valuta som ledertill att de s. k. kontantgrödorna får ta allt större arealer i anspråk. De härgrödorna inverkar menligt på den ekologiska balansen och bidrar till utarmningav jorden och en erosion som ofta får oreparerbara skador. Detfinns mycket mer att säga om den vardagsreformism som också måste finnas föratt man skall klara av de ekologiska problemen. Vi vet väldigt litet omvad skövlingen av betyder för hela väriden. Vi vet väldigtlitet om vad ökenutbredningen kommer att leda till. Vi vet väldigt litet om vadutfiskningen i de stora havsdjupen leder till -det fanns ockå med iutrikesdeklarationen. Och man kunde ta fram många fler exempel. Menarvi verkligen allvar med talet om fred på jorden och en rättvis värld blir deten utmaning för vår vilja att överföra resurser, kunskap och kapital tillu-länderna och att omforma världshandelns villkor efter dessa förutsättningaroch till deras förmån. Vi får inte blunda för konsekvenserna för oss själva ivår egen vardag, för vi har byggt upp vårt produktions- och konsumtionsmönsterfrån utgångspunkten att vi har outsinliga råvaruresurseratt ösa ur. Att på engång försöka förverkliga rättvis resursfördelning i väriden och föreställa sigen ständigt växande råvaruförbmkning för egen del går inte. Vi måste lära ossatt hushålla. Vi måste utveckla en teknik som tar vara på råvarorna bättre. Vimåste satsa på en produktion präglad av kvalitet och lång livstid. Vi måstelära oss att reparera i stället föratt slita och slänga. Vi måste återanvändaråvaruinnehållet i de varor vi har använt. Vi måste kort sagt lära oss attbruka utan att förbruka. Solidaritetenmed väridens fattiga kommer att kräva av oss att vi förändrar våra välfårdsmål,och när allt kommer omkring kanske det är tur för oss. är kanske inte ständigtväxande vammängder vi bäst behöver i ett land som . Del är meraimmateriella ting som mänsklig gemenskap, ren och stimulerande livsmiljö,arbetsglädje och medinflytande som vi bör sätta som våra viktigaste samhällsmålfrån de utgångspunkter vi har. Det behöver inte finnas någon motsättningi grunden mellan vår strävan efter bättre livskvalitet och de fattiga folkenskrav på sin rättvisa andel av väridens resurser. Det är en fråga om solidaritetoch gemensam välfärd. OLOFPALME (s) kort genmäle: Efter allt utrikesministerns varmhjärtade tal om vardagsreformismenförstår jag att numera arbetar under valspråket"aldrig ". Men jag tyckeratt man inte onödigtvis börkrångla till det. Det finns ett enkelt ord med förankring i arbetarrörelsen,och det är solidaritet. Detär i det praktiska arbetet vi behöver visa solidaritet med de fattiga länderna.Vi måste ha klart för oss atl när en mycket stor del av jordens befolkningsvälter, när hundratals miljoner är arbetslösa och när miljarder lever iabsolut fattigdom innebär den solidariteten att väridens utvecklingsproblemmåste lösas inom ramen för en dynamisk ekonomi. Vi kan ju inte svälta oss ursvälten. Vi måste skapa förnödenheter som människorna kan leva av. Jag trorinte heller att vi hjälper de fattiga länderna genom att gå tillbaka här - detär ett missförstånd. Genom att öka arbetslösheten, minska produktionen ellerminska framtidsbyggandet i de rika länderna för icke det bättre. Defår det sämre, och vi för mindre möjligheter att hjälpa dem - prolektionismenkommer att sprida sig. Detär alltså inom ramen för en expanderande väridsekonomi som vi kan lösafattigdomens problem. Det är icke en tillväxt till varje pris men enförbättring av levnadsvillkoren som gör att människor kan se med generositet påvarandra. Detta glöms stundom bort, när man tror att vi är solidariska om vifår del sämre som länder. Sedanhöll debatten på att bli litet parodisk. Först gick moderatledaren till etlverkligt hårt angrepp mot regeringen på två punkter - biståndet till Vietnamoch flygplansfrågan -varefter utrikesministern ihärdigt förklarade att de vareniga men till slut ändå kom med något slags replik. Den debatten kan jag intelägga mig i. Inteheller kan jag nu säga mycket om den s. k. uslingen, dvs. det nya flygplan sominte finns och som talade om. Menjag kan använda en minut lill ett principiellt resonemang när det gällerbistånd och våld. Ur nöd, orättvisor och svält uppstår våld och krig. Detta ärunderutvecklingens förbannelse, och det är ofta etl tungt, djupt och svårt arvfrån kolonialtidens försyndelser. Hur skall vi ställa oss i sådana situationer?Vi tycker ju rätt illa om våld och aggressioner av alla slag. Vi stödde t. ex.i många år PAIGC i . Det var egentligen en mycket fridsam rörelse,som grep till vapen när alla andra möjligheter var uttömda men somhela tiden allteftersom man befriade delar av sitt land införde en civiladministration och civila reformer. Skulle vi ha låtit bli att Det fanns dehär i som ville det, men vi ville det inte. Vi gav dem stöd. Och detvar räll, för de var, kan man säga, påtvingade våldet. Tavad som kan hända i nu! Vi har tillsammans med världssamfundet somhelhet länge verkat för att man skall nå en fredlig lösning i , förattSydafrika skall dra sig tillbaka godvilligt från sin helt illegala ockupationav det gamla tyska , dvs. blir det förmodligen inteså, utan det ser ganska dystert ut f n. Det är antagligen också så attvästmakterna inte kommer att använda de påtryckningsmedel som de borde använda.Konsekvensen blir då att SWAPO kommer att trappa upp våldsanvändningen. Skallvi därför undandra SWAPO vårt stöd? Nej, säger jag. Vi måste fortsätta alt visavår solidaritet med dess frihetskamp. Närdet gäller den tredje väriden måste vi lära oss och försöka leva oss in i attdess befrielsekamp, utan att de som för kampen själva har velat det, har blivitfylld av våld, blodsutgjutelse och hemska lidanden. Och är frågan: Skall vise till våldet eller skall vi se till det som ändå är målet förbefrielserörelsernas kamp, nämligen det fredliga samhällsbyggandet? Dethär sättet att se på saken fordrar en viss inlevelse, och det gör altbiståndspolitiken kanske inte är så alldeles enkel som somliga i vissa stundervill framställa den. (vpk) kortgenmäle: Jag trodde att svensk utrikespolitik gällde hela det svenska folket.Som jag ser det hade det därför varit anständigare om den nye utrikesministernhade väntat med att gå in i debatten till dess företrädare för alla här iriksdagen representerade partier hade talat.