prot · G209102 · 1978-12-31 00:00:00 — Vi vill slå vaktom den drivkraft som marknadshushållning och enskilt initiativ kan ge. Enekonomisk politik med denna inriktning kan göra det möjligt för att tatill vara de chanser som finns och inte bli ett stagnerande land medstruktursvårigheter och svårigheter att konkurrera och därmed med svårigheteratt utnyttja de fördelar som väridshandeln ger. Detta är också slutsatser somhar dragits i ett antal näringspolitiska rapporter . Frånsocialdemokratiskt håll har ibland riktats skarp kritik mot den konkurrens denya industriländerna utvecklar. Jag antar att en del av denna kritik ärideologiskt betingad. De som har haft framgång i sinautvecklingsansträngningar har litat till de drivkrafter som marknadsekonomi ochenskild företagsamhet kan ge och som visat sig vara förutsättningar för attutnyttja de fördelar som en intensiv utrikeshandel erbjuder. Däremot har deu-länder som mera litat till en socialistisk planhushållning och vänt sig bortfrån exportmarknaderna haft föga framgång. Även om man förvisso med våra mättmätt kan kritisera mycket i de nya industriländernas ekonomi har docklevnadsstandarden för de stora massorna i dessa länder snabbt förbättrats,medan de centralplanerade mera kännetecknats av fortsattmassfattigdom. Socialdemokraternahar ofta framfört den synpunkten att löneförhållanden och arbetsmiljöer i denya industriländerna är sådana atl man borde ha rätt att protestera genom atttillgripa handelshinder. Man har krävt att en sådan räll skall ges i en s. k.socialklausul. Regeringsdeklarationen innehåller en del synpunkter på de härproblemen som jag i princip kan godta. Jag vill dock understryka att vill manta till handelshinder för att man tror alt man därmed förbättrararbetsvillkoren, då bjuder logiken att man tillgriper sådana hinder gentemotalla importvaror som tillverkas på ett så att säga osocialt sätt och inte baragentemot sådan import som konkurrerar just med vår produktion. Så t. ex. ärsäkert arbetsvillkoren dåliga ur många synvinklar i ett antal länder som viimporterar kaffe ifrån. Skulle det verkligen vara möjligt att förbättra dessavillkor genom handelshinder borde socialklausulens förespråkare kräva importrestriktionerockså på kaffe. Men några sådana har man inte hört talas om. Det kan tyda påatt motivet för socialklausulen ibland är förtäckt protektionism och egoismoch mindre ädelt än som först kan tyckas när det presenteras. Isjälva verket kan handelshinder göra det svårare att åstadkomma den utvecklingsom i sin tur är en förutsättning för att kunna förbättra arbetsvillkoren. Iregeringsdeklarationen reses rent allmänt frågan, om handelspolitiken skallutformas mot bakgrund av moraliska värderingar av våra olika handelspartners.Jag delar den slutsats som redovisas, nämligen alt vårt inflytande, så långtdet räcker, måste utövas i FN och andra organ som sysslar med dessa frågor. Ihandelspolitiken skulle man snabbt råka i utrikespolitiskt farliga ochmoraliskt dubbelbottnade avvägningar om man försökte sig på att gå utövereventuella FN-beslut om sanktioner och gradera våra handelspartners eflermoralisk hall. Menregeringen anser au utgör ett särfall och att vi här bör införa ettförbud mot investeringar. Vi skall inte blunda för att även ett sådant beslut,som är tänkt att verka mot en ohygglig rasdiskriminering och därför kan tyckassjälvklart, innebär en del vanskligheter. är unikt i sinrasdiskriminering. Men andra länder är unika i andra avseenden när det gällerövergrepp på mänskliga rättigheter. t. ex. förtrycker tretidigare självständiga stater, de baltiska folken. Anser då regeringen att vibör tillgripa ekonomiska sanktioner gentemot ? Nej, i stället driver manden omvända linjen, som jag också ställer mig bakom, nämligen alt vi skall haintensiva ekonomiska förbindelser med , bl. a. för att den vägen försökavidga även mänskliga kontakter och underlätta förbättringar. har nått ungefär den slutsatsen när det gällerSydafrika. Efter att ha haft en kommission på plats har man funnit alt deutländska företagen där utgör den bästa kanalen för alt, inte minst genomfacklig verksamhet, förbättra arbetsvillkoren. Den avgörande frågan, om manvill påverka, blir ju hur man påverkar - gör man det genom att varapå plats eller genom att dra sig tillbaka? Man kan förvisso komma lill olikaslutsatser, men saken är alls inte så självklar som regeringen gör gällande. Jagnoterade att utrikesministern tidigare i debatten sade att frågan om det skallkunna åstadkommas förändringar i framför allt blir en fråga om deltryck som skapas inifrån. Där är frågan om vi från svensk sida kan bidra ellerinte. Detär ett förbud mot nyinvesteringar regeringen vill införa och inte ett förbudför de företag som är på plats att fortsätta verksamheten i nuvarandeomfattning. Men om man nu vill grunda sitt beslut på moral, varför förbjuderman inle svenska förelag att alls vara kvar? Nej, det vill man inte göra därföratt det skulle i ännu högre grad än ett nyinvesteringsförbud skada egna svenskaekonomiska intressen. Det innebär att den goda moralen kan säljas för en grynvälling:man gör en halvmesyr som blir dubbelmoral. Viskall också vara medvetna om att de demokratiska partierna i under enföljd av år sagt nej till ensidiga svenska bojkottätgärder gentemot Sydafrika.En anledning till detta är utrikespolitiska hänsyn. svårare att motståpåtryckningar på från andra länder-grupper-1, ex. de oljerikaarabstaternas krav atl andra länder skall delta i sanktioner gentemot -om vi kan hänvisa till att vi inte vidtar bojkottätgärder ulanförFN:s ram. Det är stora ulmaningar som vi står inför i våra ekonomiskaförbindelser. U-landsväriden, de nya industriländerna, de nya rikedomar och denmakt som ackumuleras i oljeländerna - allt della är exempel på utmaningar somvi står inför. Det är betydelsefullt att vi lyckas i vår egen ekonomiskapolitik och ser till au vi kan anpassa oss till dessa förändringar och intehamnar i en grupp av stagnerande industriländer utan i stället fortsätter vårdynamiska expansion. (vpk): Jag vill först ta upp en fråga som tidigare i debatten förevar mellanhandelsministern och . Den gäller handelsministems påstående omSovjets sockeravtal med . påstod att köper kubansktsocker billigt och säljer del dyrt samt på det sättet utnyttjar beroendeav . Jag antar atl handelsministern därmed avser det långsiktigasockeravtalet, som slöts mellan och 1974. Priset bestämdes lill 65cent per kilo. Världsmarknadspriset låg då något högre. , ,när väridsmarknadspriset på socker har dumpats till per kilo, köperSovjet fortfarande kubanskt socker för per kilo. Det, , ärden långsiktiga råvaraavtalspolitik som tredje världens länder har efteriyst.Det är alltså solidaritet i sin mest praktiska tillämpning, men det talade inteHädar om. De militära utgifterna i väriden fortsätter alt öka. Enligt SIPRIisbedömningar uppgår de f n. till . Det är enofattbart stor summa, och många jämförelser har gjorts för att vi skall kunnafatta vidden av vad det verkligen rör sig om. Jag avser inte att på nytt staplaupp de sifferappgifter som visar de stora och snabbt växande skillnadernamellan å ena sidan sociala utgifter, utgifter för hälsovård, utbildning ochkultur och å andra sidan utgifter för rastningar. Det slår ju klart för ossalla - eller borde åtminstone göra det - att resurser i väridshushållet som gårtill rastningar måsle tas från andra områden. Detpåpekas ofta atl militäratgifterna i tredje väriden ökar snabbare än iindustriländerna och att dess andel av väridens samlade rastningskostnaderdärmed blir större och större. Det är sant, men vad annat kan vi vänta oss.Efter hand som dessa stater frigör sig från koloniall förtryck och andraberoenden, kan de inte göra annat än att försöka skaffa sig den bräckligaförsäkring som ett nationellt, militärt försvar utgör. Viär ju själva måna om vår självständighet och anser oss ha råd att upprätthållaett mycket dyrbart försvar. Vi bör därför inte sälta oss på några höga hästarnär det gäller utvecklingsländernas militärutgifter. Allt tal om att dessaminsann borde skaffa mat, skolor och läkarvård åt sin befolkning, innan deskaffar vapen och bygger upp arméer, är konstlad indignation så länge vi i denrika väriden inte företar oss något mera konstruktivt än att hålla i gång våra egna rastningar. Ännuär proportionerna, fortfarande enligt , sådana att tredje väriden svararför av rustningskostnaderna, medan industriländerna svarar för 75 96. Kinaär då borträknat. Dessutom är fördelningen av tredje väridens militärutgiftermycket ojämn med i den absoluta toppen och där ocharabstaterna svarar för en tredjedel av dessa 15 96. Nej,herr talman, de verkliga syndarna på rustningarnas marknad är de välutveckladeindustriländerna med de västliga, kapitalistiska staterna i täten. Här spelarrustningsindustrin en avgörande roll. Marknaden för krigsmateriel är idealiskför en kapitalistisk produktion. Den garanterar snabb förslitning och högomsättning både i fred och, framför allt, i krig. Det finns därför ett stortintresse hos tillverkarna av krigsmateriel i de västliga marknadsekonomiernaatl genom forskning ta fram nya produkter, som kan presenteras statsledningarnasom nödvändiga för den nationella säkerheten. De är så gott som alltidframgångsrika i sina ansträngningar. Det har också gällt och gäller fortfarandekrigsmaterielindustrin i . Den utan all konkurrens ledande staten irustningskarasellen är emellertid . Det är elt förhållande som har gälltunder hela efterkrigstiden. När andra väridskriget slutade , hade merän 70 96 av världens industripotential saml full tillverkningskapacitet förvanliga atombomber och var på väg att starta tillverkning av vätebomber iindustriell skala. Aldrig i väridshistorien haren statsbildning eller grupp avstater haft en sådan överlägsenhet av industrikapacitet, tekniskt kunnande ochforsknings- och råvararesurser. Värideni övrigt hade inte myckel alt sätta emot. industrialiserade ochledande centra, såsom och , tillhörde föriorarna militärt,politiskt och ekonomiskt, oavsett vilken sida de hade tillhört under kriget.Sovjet och i övrigt, som just hade startat sin industrialiseringunder , var förhärjade och hade lidit fraktansvärda förluster bådemateriellt och i form av människoliv. Detvar således ett drömläge för och det läget har velat behålla. Varjeminskning av försprånget har uppfattats som ett hot och utlöst konstraktion ochtillverkning av nya, alltmer tekniskt fulländade och dyrbara vapen ochvapensystem. har en topplacering när det gäller militäratgifterpå ca jämfört med ca 61 miljarder dollar.Skillnaden blir än mer markant, om vi jämför , ca , med , ca . Om vi till detta läggeralla andra paktsystem och militärallianser som har upprättat rant världenunder efterkrigstiden, ökar gapet än mer, och det framstår klart vem somverkligen har drivit och driver upp militärkostnaderna i väriden. Alla dessasenast nämnda siffror är hämtade från SIPRLs statistik och gäller läget 1977. Utvecklingen på atomvapenområdet har gått mot allt större variationbåde när det gäller storlekar och när del gäller teknisk utformning. Samtidigthardel skett en kvalitativ utveckling -om vi nu skall använda ett sådantbegrepp i det här sammanhanget - av vad vi kallar konventionella vapen.Taktiska atomvapen, som kan användas direkt i strid, har funnits länge i form av slörreeller mindre granater och bomber, möjliga att avfyra och fålla från vanliga artilleripjäseroch flygplan. Variation har också åstadkommits när det gäller verkan, så attdet finns laddningar med stor strålverkan och liten sprängkraft, de som kallasneutronbomber. Men även motsatsen, laddningar med stor sprängverkan och litenstrålningseffeki, har konstruerats. På den konventionella sidan har laddningarmed tryckvågsefTekter, som är större än av motsvarande mängdvanlig trolyI, konstruerats. Dessa s. k. FAE-vapen utvecklas nu mot allt störredetonationseffekter och närmar sig de taktiska atomvapnen när det gäller verkanoch användningsområde. Heladenna utveckling innebär att gränserna mellan atomvapen och konventionellavapen suddas ul och kan, särskilt i militära kretsar, minska respekten föratomvapen och sänka tröskeln för motstånd mot sådana vapen. Detta är enallvariig utveckling, som inte kan stoppas genom t. ex. SALT-förhandlingarna,hur framgångsrika de än kan komma att bli. Det är därför positivt att densvenska regeringen har tagit initiativ för att få till stånd förhandlingar omdenna grupp av kärnvapen och att den även arbetar aktivt för att den nyanedrustningskommittén skall nå goda resultat. Närvi lalar om utvecklingen på vapenområdet, kan vi inte utelämna vapenbärarna.Här har skett en om möjligt ännu snabbare utveckling och förändring mot störreeffektivitet och precision än på själva vapenområdet. Interkontinentalarobotar, antingen de är markbaserade och rörliga eller avsedda att avskjutasfrån undervattensbåtar, har fött en ökad träffsäkerhet som är förfärande.Träffsäkerhetens felmarginal är nu nere i några tiotal meter vid en bana frånkontinent till kontinent, en bana som har sin högsta höjd långt uppe ialmosfören. Robotarna kan också förses med multipla stridsspetsar, vilketinnebär att de kan bära två eller flera laddningar, vilka kan inriktas ochstyras mot skilda mål oberoende av varandra. Även på detta område, destrategiska atomvapenbärande robotarnas område, leder stort framför sinnärmaste konkurrent, . Enligt hade 1977 knappt 12 000stridsspetsar burna av bombplan och robotar mot drygt 4 000.Frågan om vem som hotar vem, eller vem som besitter den största potentialen för"overkill", verkar naturiig i sammanhanget. Ävennär det gäller de s. k. kryssningsrobotarna, som kan avfyras från marken motmarkmål, från marken mot luftmål och från luften mot markmål, torde ha ettförsprång i fråga om ledningssystem och annan teknik. Kryssningsrobotarna kanförses med atomvapenspetsar eller konventionella stridsspetsar av denförutnämnda FAE-typen. Kryssningsrobotarnaär möjliga att utnyttja för strategiska kärnvapensystem i mindre länder. Deflesta industriländerna och kanske några länder i tredje världen har tekniskkapacitet för att framställa dem. De är en direkt utveckling av de tyska VI-bombernafrån andra väridskriget. Eftersom de inte bara är militärt effektiva utan ocksårelativt billiga att framställa, blir de speciellt attraktiva i tider närkostnaderna för att hålla de militära ambitionerna uppe stiger snabbt.Kryssnings-obotamas främsta egenskaper är att de kan gömmas och att de kanavfyras från praktiskt taget varje vapénbärare. De kan avfyras från ettflygplan i luften, från en ubåt, ett fartygsdäck eller ett lastbilsflak. Detfinns således all anledning att uppmärksamma denna och annan utveckling påvapenbärarområdet, och det är tillfredsställande att här spelar enpådrivande roll. Användningen av atomvapen och spridningen av dem kan inte skiljas frånanvändningen av atomkraft och dess spridning över världen. Alltför länge tesen drivits av atomkraftens förespråkare att den "fredligaatomen" varit någol helt skilt från de destruktiva krafter som atomvapnenrepresenterar. Den boskillnaden går inte längre att upprätthålla. Atomkraft ochatomvapen hör ihop, och det demonstreras inte minst av den politik somtillkännagetts i av president och som innebär skärpta bestämmelserför handhavande och handel med reaktorbränsle, upparbet-ning och återvinning avplutonium. Ocksåhär hemma tvingas allt fler att erkänna att det lättvindiga avfärdandet avdetta samband är möjligt. Det är därför förvånande och geranledning till skarp kritik av den att den, trots detta,fortfarande bedriver en aktiv handelspolitik för att placera svenska reaktorerfrån Asea-Atom på väridsmarknaden. har försäljning till ochTurkiet varit aktuell, och senast har utrikesministerns och handelsministernsresa till på nytt ställt frågan om svensk atomkraftexport pådagordningen. Det är ett både ekonomiskt och säkerhetspolitiskt hasardspel somhärigenom sätts i gång av utrikesminister och handelsminister . Delär inte förenligt med den utrikespolitik och det arbete för nedrustning somtidigare har gett ett gott rykte i väriden. Dennuvarande regeringen hänvisar i detta sammanhang, liksom tidigare regeringargjort, till icke-spridningsavtalet och att försäljning inte kommer i fråga tillländer som inte ratificerat detta avtal. vet alla något så närinitierade hur svagt icke-spridningsavtalet är när det gäller att förhindraspridning. De riktlinjer som utarbetats av atomenergiexportörerna i den s. k.Londonklubben visar klart hur ofullständigt detta avtal är och hur litet detbetyder när kommersiella intressen kommer med i sammanhanget. Detär dubbelmoral av den och den svenske utrikesministern atttala i högstämda ordalag om sina ansträngningar på nedrast-ningsområdet,som den svenske handelsministern gör allt vad han förmår för attplacera svenska atomreaktorer på den internationella marknaden till priset avlångtgående exportkreditgarantier och ökad alomvapenspridning. En sådan politikbidrar inte till att öka internationella anseende. Atomvapnet är ingen papperstiger. Varje stat som försöker förringa dessverkningar och intala sina medborgare atl det går att bemästra och att skyddasig mot det far med osanning. Vihar den senaste månaden fått bevittna hur en atomvapenmakt på ett ytterstoansvarigt sätt startat ett anfallskrig mot en av sina grannar. Med tanke på derisker som finns för att ett sådant konventionellt krig kan övergå i etl atomvapenkrig och altvapenutvecklingen ständigt har ökat den risken, är öppna attack motVietnam en aggression som skarpt måste fördömas. Ingen stat, stor eller liten,har rän att nonchalera den fara för mänskligheten som elt atomkrig innebär. Detfinns inget skydd och inga säkra områden vare sig under eller ovanjord den dagett sådant krig blir verklighet. Det bör vi ha i minnet när vi diskuterar bådeegna och andras rastningar. Det saknas inle ämnen som är angelägna att ta upp i dennautrikespolitiska debatt. Av debatten har framgått att världen är full avmotsättningar och konflikter som på ett eller annat sätt angår också oss.Ansträngningar för att lösa konflikterna genom förhandlingar misslyckas alltförofta. Man söker uppgörelser med vapenmakt mellan länder och inom länder. Detankommer på att ständigt pröva hur vi kan medverka genom vår politikför atl motverka en utveckling som leder lill ökat våld, en ulveckling som idet långa loppet inte lämnar oss opåverkade. Ettled i vårt lands ansträngningar atl medverka till en fredlig utveckling ser vii våra biståndsinsatser. I samarbetet med åtskilliga länder i fattigväriden kandet dock inte undvikas att vi desslikes kommer i kontakt med både latenta ochöppna konflikter. Delarinle min avsikt att idet här sammanhanget ta upp en diskussion om hur vi i detena eller det andra biståndsfallet skall förhålla oss, men jag vill påstå atten lösning av vårt dilemma genom att avbryta ett samarbete sällan är en godlösning. Denutrikespolitiska debatten ger partiernas representanter möjlighel alt ta uppfrågor som man särskilt intresserar sig för och vill ta fram. Jag har valt atli mitt inlägg ta upp situationen i södra . Det är för väridsfreden en avde fariigaste krishärdarna. Trots ansträngningar från många håll synes förhandlingslösningarbli allt mindre troliga. Blodsutgjutelsen är redan stor, och man måste fraktaatt det kommer att bli än värre. Sverigehar nära förbindelser både med flera av länderna och med de viktigastebefrielserörelserna i södra . Detta förhållande levandegör för oss dennaavlägsna del av väriden. Jag har aldrig förstått att vi skulle kunna undvikaproblemen, t. ex. i södra , och koncentrera vår uppmärksamhet pånärområdet . De internationella sammanhangen, som vi är beroendeav, är mer sammansatta än så. Visocialdemokrater beklagar inte att vi kommit alt arbeta i södra ochförvisso dragit på oss en del bekymmer. Det är ju den konfliktfyllda situationenmed politiskt förtryck, exploatering av människor saml kvardröjande orättvisoroch fattigdom i denna region som varit skälet till att vi engagerat oss ochvelat vara aktiva. Vårtland har i energiskt medverkat för atl bekämpa deorättfärdiga förhållandena i södra . Det som präglar förhållandena därmer än någol annat är apartheid, det grymma rasåtskillnadssystem som utövas iSydafrika och och som har stort inflytande även i . Majoritetenav folken i dessa länder, de färgade, saknar inflytande, deras rörelsefrihet ärstarkt begränsad, arbetsvillkoren är usla, familjerna splittras metodiskt, ochregimen bygger upp motsättningar mellan olika grupper av svarta. Man härskargenom att splittra. Dånågon form av motstånd kommer till stånd bland människorna slås detobarmhärtigt ned. Fredliga demonstranter dödas - inte sällan gäller det barnoch skolungdomar - och godtyckliga arresteringar äger rum. Vihar hört och läst mycket om Sowelo, symbolen för det onda liv som massorna iSydafrika tvingas leva. Då jag fick tillfälle att se Soweloöverensstämde anblicken ganska väl med min föreställning: oändliga rader avtrista hus, jättestrålkastare som avslöjade vad som hände inom området, ettgatusystem gjort för kontroller och polisutryckningar. Det inre trycket, desociala problemen, misären, människornas alla överievnadspro blem hörde vi baratalas om. Kontrasten till de vitas stad i grannskapet var enorm. Där möter denbesökande en ren och snygg stad med utmärkt service för den vite, med välfyllda butiker med ett rikt utbud av lyxartiklar - som helhet en bild av stortvälstånd. Mångahar talat om de särskilda åtgärder som är att vänta från regeringens sidaoch från föratt påverka förhållandena och föratt få en ändring tillstånd i . Jag tänker på åtgärder för att fö de svenska företagen attbegränsa sin verksamhet där. Jag skall inte närmare gå in på det . Jag hälsarmed tillfredsställelse att får tillfålle att fullfölja ett initiativ,som kan minska orättvisorna härnere. En fortsatt press på harockså till syfte att Sydafrikasillegala närvaro i och förtryck av bringas att upphöra. framstår detsom föga troligt att ett val i under FN:s beskydd kan komma till ståndinom den tid och på det sätt som man tänkt sig. I stället för att fullföljaFN-planen med en ordnad övergång till majoritetsstyre valde attframtvinga decembervalet. Sydafrikasagerande har uppenbarligen till syfte att i upprätta ett för sinasyften lämpat marionettstyre och att så splittring bland det namibiska folket.Tillvägagångssättet har varit en utmaning mot SWAPO i dess kamp att ge Namibiasfolk självbestämmande i ett oberoende och fritt land. Sverigehar stött SWAPO humanitärt och var berett att bistå den regeringsom skulle träda till i efter fria och rättvisa val. Vi har hela tidensökt understödja en fredlig lösning av Namibiafrågan. Vi förstår dock altfolket i vid det här laget inte ser något annat alternativ än denväpnade kampen för sin frigörelse. Detkrav som reses i inför ett eventuellt val, nämligen att FN skallövervaka SWAPO-styrkor inte i utan i och , ledersjälvfallet till en ny konflikt med dessa båda länder. Likalitet som när det gäller synes ett majoritetsstyre kunna komma tillstånd i ett fritt som resultat av förhandlingar och fria val.Människornas otålighet och krav på förändringar medger inte ytteriigaretidsutdräkt. Befrielserörelserna inomPatriotiska fronten vinner terräng även om det sker med väldigauppoffringar. Frigörelsen fortskrider till priset av ett stort lidande hosfolket. Alla drabbas, inte minst kvinnor och barn som tvingas att fly från sinahem och från sina länder. FrontstaternaAngola, , och har fått la emot allt störreflyktingströmmar, och dessa länder får bära det primära ansvaret förflyktingskaromas nödtorftiga bärgning. Viden SIDA-resa för drygt en månad sedan kunde jag själv iaktta de väldiga problemsom förorsakats dessa länder som skall tjäna som basområde och somflyktingskydd. Det är en tung börda som läggs på dessa fattiga länder som såväl behöver använda de tillgängliga resurserna för egen del. Väridssamhälletlämnar dem alltför övergivna att ta påfrestningar. Solidariteten från de rikaländerna är klen.