prop · G203105 · 1978-12-31 00:00:00 — Vad jag nu har sagt innebär att några bestämmelser som isak avviker från medbestämmandelagen inte erfordras för konkursfallet. Detfinns inte heller anledning att i KL föra in några särskilda regler somhänvisar tiU 1978/79:105 173 Den senare lagen har ju generellgiltighei. Jag har därför stannat för all några bestämmelser i som särskiltreglerar förhållandet mellan konkursboel och arbetstagarna inte är påkallade. Ensärskild fråga som har tagits upp av kommittén gäller varsel enligt lagen(1974:12) om anställningsskydd. Enligt 29 8 i denna lag skall arbetsgivare somavser att säga upp arbetstagare på gmnd av arbetsbrist varslaarbetstagarorganisationen minsl en månad före uppsägningen. Föreligger hinderatl varsla inom föreskriven tid skall enligt 30 8 varsel i slället lämnas såsnart det kan ske. Kommittén menar att uppsägningar kan behöva göras omedelbartefter konkursbeslutet. Enligt kommittén kan förvaltaren då med stöd av 30 8anställningsskyddslagen varsla som uppsägning sker. Häremot vändersig LO och TCO. LO anser atl skäl saknas i de flesta konkurser att tillämpaundantagsregeln i 30 §. Enligt TCO kan en kortare varseltid än underinga omständigheter vara tillåten. Båda remissinstanserna begär klarläggandeuttalanden i ämnet. När detgäller det nuvarande rättsläget kan viss ledning hämtas i de uttalanden som hargjorts av dåvarande chefen för i prop. 1975/76:19(s. 46) och av arbetsdomstolen (se t.ex. domen AD 1976 nr 3). Härtill vill jagför egen del foga den kommentaren att frågor av detta slag måsle bedömas medledning av den aktuella konkurssituationen och därför inte låter sig besvarasgenerellt. Föranleds konkursen av sådana förhållanden att en total och snabbavveckling av verksamheten är den enda tänkbara lösningen och finns det i densituationen inte några frågor att vidare överlägga om primärförhandling hart.ex. redan föregått konkursbeslutet synes det inte motiverat att varseltidenenligt 29 8 skall behöva upprätthåUas med de ytterligare lönekostnader som detskulle kunna medföra till men för övriga borgenärer. Situationen är givetvisden motsatta när varseltiden behövs för meningsfuUa kontakter med de anställdasorganisattoner, då möjlighetema till rekonstruktion eller försäljning avverksamheten är goda osv. Om det skuUe visa sig alt mera allvarligatillämpningsproblem föreligger, vill jag peka på att det ingår i uppdraget föranställningsskyddskommittén (A 1977:01) att i samband med en teknisk översyn avanstäUningsskyddslagen ta upp tillämpningsfrågor som aktualiseras avarbetsmarknadens parter. 5.2.7 Tvång för besittningstagande av boets egendom m.m. Enligt 54 8 KL åligger det interimsförvaltaren att ta handom gäldenärens bo med de böcker och ändra handlingar som rör boet. Gällandelag innehåller inte några bestämmelser om vilka tvångsmedel som förvaltaren hartill sitt förfogande när det gäller att ta hand om boets egendom. Enligt kommittén ger inte heller förarbeten ellerrättspraxis någon egentlig ledning i den aktuella frågan. Det har emellertidansetts vara uteslutet att förvaltaren har lika vidsträckta befogenheter somen utmät- Prop.1978/79:105 174 ningsman.Förvaltaren torde sålunda inte få bryta upp lås. Däremoi har man i litteraturenansett alt förvaltarens normala befogenhet atl förvara boets egendom under låsinnefattar rält atl anbringa ytterligare lås på en av gäldenären tillslutenlokal. Enligt uttalanden i litteraturen måste förvallaren ha räll att anlitabiträde av myndighet för att komma i besittning av boets egendom. Förvaltarenär då hänvisad till alt begära handräckning hos överexekutor eller atl utverkadom på utlämnande av viss egendom eller, vid brottsligt förfarande, atl vändasig till polisen. aktualiseras frågan om vilka befogenheter förvaltaren har att användatvång emellanåt i prakiiken. Del har bl.a. påpekats att förlustbringandedröjsmål för boet kan uppkomma på gmnd av att förvaltaren tvingas begärahandräckning. Kommittén anser en särskild bestämmelse i ämnet befogad. kan själva existensen av en klar regel medföra atlgäldenären avstår från att sätta sig på tvären. Tvångbör enligt kommittén få utnyttjas inte bara när förvaltaren viU komma ibesittning av boets egendom. Tvång kan vara behövligt även då del gäller atlkomma ål egendom som förvaltaren lämnat kvar i gäldenärens besittning, t.ex.för alt förvaltaren vill uppteckna eller värdera egendomen eller visa denna förspekulanter. Kommitténdiskuterar om den av kommittén förordade tillsynsmyndigheten,kronofogdemyndigheten, eller förvaltaren bör ha rätt att använda tvång gentemolgäldenären. Enligt kommittén medför det en stel och opraktisk ordning om rättentill tvångsmedel läggs på kronofogdemyndigheten. Man bör i stället kunnatillerkänna förvaltaren rätt atl använda tvång i viss utsträckning. Kommitténanser att förvaltarens utnyttjande av en sådan befogenhet till skillnad frånförvallarens övriga verksamhei bör betraktas som myndighetsutövning i denmening som avses i skadeståndslagen (1972:203) och att den bör kunna ge upphovtill skadeståndsansvar för det allmänna vid fel eller försummelse. Även straffansvarenligt 20 kap. 1 och 2 88 skulle kunna uppstå. Kronofogdemyndigheteni egenskap av tillsynsmyndighet bör enligt kommittén vid behov kunna biträdavid genomförande av tvångsåtgärd. Även biträde av polismyndighet bör kunnapåkallas. förslag får förvaltaren använda tvång för att ta hand om ellereljest ta befattning med gäldenärens bo, i den mån det med hänsyn tillomständigheterna framstår som befogat. Förvaltaren får enligt kommitténsförslag dock inte bereda sig tiUträde till bostad i innehavarens frånvaroannat än om denne underrättats om tiden för åtgärden och håller sig undan ellerom eljest särskilda skäl föreligger. Behoveiav möjlighel att tillgripa tvång mot gäldenär i de fall som kommittén angetthar inte satts i fråga vid remissbehandlingen. Kommitténs förslag attförvaltaren skaU få använda tvång har dock fått ett blandat mottagande.Förslaget har tillstyrkts eller lämnats utan erinran av åtskil- 1978/79:105 175 Flertalet av de instanser somuttryckligen har berörl förslaget har dock en kritisk eller iveksam inställninglill delta. En gemensam ståndpunkt hos denna grupp är att offentligrättsliganvändning av tvång endast bör ulövas av myndighei som i sin övriga verksamheihar all utöva tvång och vars personal sålunda har erfarenhet av och speciellutbildning för utnyttjande av tvångsmedel. Dessa remissinsianser anser iallmänhet atl kronofogdemyndighet oavsell om denna myndighet görs tilltillsynsmyndighet eller ej bör fä besluta i fråga om användning av tvång närgäldenären inte lämnar ifrån sig boets egendom och all del även bör ankomma påkronofogdemyndigheten all handha själva verkställigheten. Någon särskildexekutionstitel skulle inte behöva åberopas av förvallaren. Innan jag går in på kommitténs förslag vill jag erinra omatt del till lagrådel remitterade förslaget till ulsökningsbalkinnehåller bestämmelser om vilka ivångsbefogenheter som lillkommerförrättnings-man dvs. tjänsteman vid kronofogdemyndighet vid förrättningenligt balken. Enligt dessa bestämmelser (2 kap. 17 8 i del remitteradeförslaget) får hus, rum eller förvaringsställe genomsökas, om del behövs förverkställigheten. Behöver förräitningsmännen tilllräde till utrymme somäriill--slutet, får han låta öppna lås eller pä annat sätt bereda sigtillträde. Han får dock inte bereda sig tilllräde till bostad i innehavarensfrånvaro annat än om underrättelse om tiden för förrättningen har lämnats tillinnehavaren och det kan antas alt denne håller sig undan eller om eljestsärskilda skäl föreligger. För att genomföra förrättning får förrättningsmanneni övrigi använda tvång i den mån det kan anses befogat med hänsyn tillomständighetema. Våld mot person får dock brukas endast om förrättningsmannenmöter motstånd och i den mån del med hänsyn lill förrättningens ändamål kananses försvarligt. Som lidigare nämnls innehåller gällande KL inte någraregler om användning av tvång gentemot gäldenär. Det får emellertid ansesangelägel att det finns tillräckliga tvångsmedel för att förvaltaren skallkunna komma i besittning av boets egendom. Regler härom bör las in i KL. Kommitténs förslag att förvallaren skall ha rätt altanvända tvång innebär att förvaltaren själv skall ta ställning till omförutsättningar för tvång föreligger och att del också skall ankomma på honomatt genomföra den tvångsåtgärd han finner behövlig. En sådan ordning har denfördelen all ell ingripande kan genomföras mycket snabbt. Emellertid anserjag ilikhet med åtskilliga remissinsianser all siarka rättssäkerhetsskäl talar emotatt låla en enskild person ha hand om tvångsanvändningen. Ätt besluta om ochverkställa tvångsåtgärd är också en uppgifi som är ganska främmande för denverksamhet som en förvallare vanligen en advokal i övrigt utövar. Skulleförvaltaren ha rätt att utöva tvång, skulle det dessutom kunna hämma detsamarbete som måste förekomma mellan förvaltare och gäldenär. 1978/79:105 176 Del ligger enligt min mening nära till hands all uppgifienatl biträda förvaltaren med de tvångsmedel som kan behövas anförtroskronofogdemyndighet. För en sådan lösning lalar alt kronofogdemyndighetenspersonal har erfarenhel av tvångsanvändning bl.a. vid utmälningsför-rättning.Redan nu torde kronofogdemyndighet i viss omfattning tas i anspråk för att enkonkursförvaltare skall få besittning till boets egendom. Med hänsyn härtilloch till de principiella invändningar som kan riktas mot all ge förvaltarentvångsbefogenheter finner jag övervägande skäl tala för att kronofogdemyndighetanlitas i detta sammanhang. Skyldighet att lämna förvaltaren biträde bör åvilavarje kronofogdemyndighet. Vid den handräckning som sålunda skall lämnas avkronofogdemyndigheten bör denna få använda det tvång som behövs för attförvaltaren skall kunna ta hand om eller annars få tillgång lill egendom somingår i konkursboet. Fråga om tvångsanvändning bör få väckas endasl av förvaltaren.Detta bör ske genom framställning hos kronofogdemyndigheten. Detta innebär atl i motsats till vad som gäller nu någon särskild exekutionstitel fråndomstol eller överexekutor inte behövs. Det räcker alltså med konkursbeslutet. Skyldighet för kronofogdemyndighet att lämna förvaltarenhandräckning bör föreligga endast om tvång är påkallat med hänsyn tUl omständighetemai konkursen. Detta innebär att möjlighetema för förvaltaren att på annan vägkomma åt egendomen måste vara uttömda. Häri ligger att tvångsåtgärder bliraktuella främst i det fall gäldenären har visat tredska, t.ex. genom att vägratillträde till lokal där egendom i boet förvaras eller genom att hålla sigundan. Även en beaktansvärd risk för att viss egendom görs oåtkomlig för konkursförvaltningenbör berättiga till användning av tvång. Undantagsvis kan tvång vara berättigatäven i situationer då varken tredska eller nämnd risk kan visas, t.ex. närförvaltaren trots stora ansträngningar inte kan få kontakt med gäldenären ochdet är betydelsefullt att egendomen utan dröjsmål ställs till förvaltningensförfogande. Enligt min mening kan bestämmelsema i fråga om användningav tvång i konkurs utformas efter mönster av de regler i förslaget tillulsökningsbalk som jag har redogjort för. En i alla delar parallellreglering framstår dock som opåkallad. Förslaget till ulsökningsbalk innehållerbl.a. en särskild bestämmelse om tillträde tiU gäldenärens bostad i dennesfrånvaro. Med hänsyn till de fömtsättningar som enligt det föregående bör gällaför tvångsanvändningen saknas anledning att ge någon motsvarande bestämmelseför konkursfallet. Jag vill understryka att den reglering som här föreslåsinnebär att förvaltaren inte skall ta någon befattning med självatvångsanvändningen. Det är naturligtvis önskvärt att förvaltaren är närvarandevid förrättningen. Det är emellertid kronofogdemyndigheten som på eget ansvarhar att öppna lås och att vid behov genomsöka lokalema och ta hand om egendomen. Prop.1978/79:105 177 Förvaltarenhar som tidigare angivits befogenhet att förvara boets egendom under lås. Tillföljd härav får han anses ha rätt atl anbringa ytterligare lås på utrymme somgäldenären har tillslulit. I det fallet skall förvallaren alltså inte behövavända sig till kronofogdemyndigheten. Någon särskild föreskrift härom anserjaginte vara behövlig. Tvångsåtgärdkan behöva tillgripas även mot annan än konkursgäldenären. Tvång kanaktualiseras t.ex. i de fall egendom som ingår i konkursboel finns hos tredjeman. Regleringen om tvångsmedel enligt förslaget till ulsökningsbalk innefattarrätt till tvångsanvändning även mot Iredje man. Molsvarande bör gälla förreglema om tvång i konkurs. Om förvaltaren t.ex. önskar få besittning tillgäldenären tillhörig egendom som förvaras av Iredje man och denne vägrar lämnaut egendomen, har förvaltaren således möjlighet att genom handräckning avkronofogdemyndigheten komma åt egendomen. Om tredje man gör gällande att haninte är skyldig alt lämna ut egendomen, åligger det kronofogdemyndigheten attpröva invändningen. Sammanfattningsvisförordar jag att frågan om tvångsanvändning i konkurs löses så att förvaltarenges befogenhet att, om det behövs, påkalla handräckning avkronofogdemyndigheten för att kunna omhänderta eUer annars få tillgång tillgäldenärens bo med de böcker och andra handlingar som rör boel. Härvid fårkronofogdemyndighelen genomsöka hus, mm eller förvaringsställe och, omtillträde behövs till ulrymme som är tillslutet, låta öppna lås eller beredasig tillträde på annat sätt. Även annal tvång får komma i fråga, om det medhänsyn till omständighetema kan anses befogat. Våld mot person får tillgripasenbart om gäldenären eller annan gör motstånd och i den mån det med hänsyn tilldel ändamål som påkallar ingripandel kan anses försvarligt. Ifråga om klagan rörande handräckning bör föreskrivas att bestämmelsema omklagan över utmätning i aUmänhet skall äga motsvarande tillämpning. Enligt55 8 KL skall förvaltaren i den s.k. förvaltarberättelsen som han skall avgetill konkursdomaren anmärka humvida skälig anledning finns till antagande attgäldenären gjort sig skyldig till brott mot sina borgenärer, dvs.gäldenärsbrott, och i så fall gmnden för antagandet. Konkursdomare som harmottagit anmälan om brottsmisstanke skall underrätta åklagaren (218 8 KL).Kommittén föreslår ingen ändring på dessa punkter. Vidremissbehandlingen har främst från åklagarhåll föreslagits ändringar inuvarande system för brottsutredning i konkurser. Som jag har nämnt förekommer en betydande ekonomisk kriminaliteti samband med konkurser. De vanligaste brottsliga förfarandena ärgäldenärsbrott och brott mot uppbördslagen. HärtiU kommer inte säUan annanekonomisk brottslighet. Undersökningar som har gjorts i fråga om 12 1978179. 1978/79:105 178 företagskonkurser lyder på att gäldenärsbrott förekommer iomkring av de konkurser som handläggs i ordinär väg. 1 en och samma konkurskan förekomma ett flertal gäldenärsbrott. 1 fattigkonkurser torde frekvensengäldenärsbroii vara ännu högre. För egen del vill jag först underslryka alt den omfattandebrottslighet som förekommer i samband med konkurser måste angripas på fleravägar. För atl förebygga upprepad brottslighet kan man tänka sig atl i vissa fallförbjuda en konkursgäldenär atl vidare driva näringsverksamhel (s.k.konkurskarantän). I den delen erinrar jag om atl regeringen gett konkurslagskommitténi uppdrag atl överväga hur man från konkursrätlsliga utgångspunkter kan stävjamissbruk av konkursinstitutet genom upprepade konkurser. Av stor vikt ärvidare att den utredning rörande misstanke om brott som skall ske inomkonkursförfarandets ram är effektiv. Detta kan enligt min mening få en avsevärdbrottsförebyggande verkan. Genom att, som jag har förordat, skärpakvalifikationskraven för förvallaren skapas enligt min mening godaförutsättningar för att den avsedda effekten skall nås. Jag vill vidare redanhär framhålla att ell motiv till del av mig förordade nya systemet för tillsynär all säkerställa en effektiv utredning i fråga om brotl. Förvallarens skyldighet alt i förvaltarberättelsen anmärkaom brottsmisstanke fmns gäller enbart gäldenärsbrott. Från åklagarhåll harförordats att skyldigheten ulvidgas till atl omfatta även andra brott. För anserjag dock atl en sådan utvidgning inte bör ske. En så omfattandeutredningsplikt skulle kunna inkräkta på fullgörandet av de övrigaförvaltaruppgifterna. Om emellertid förvallaren på gmnd av konkursulredningenfinner anledning lill misslanke om alt gäldenären har begåll annalförmögenhetsbroit än gäldenärsbrott, bör han naturligtvis anmäla det till poliseller åklagare. Någon särskild föreskrift härom är ej erforderlig. Delsammagäller förmögenhetsbroit som har begåtts mot gäldenären, exempelvis av enställföreträdare för denne. Även skattebrott av gäldenären bör anmälas ommisslanke därom framkommer under konkursulredningen. Hur pass ingripande undersökningar som bör göras i frågaom gäldenärsbrott får i första hand bedömas av förvaltaren med beaktande avomständigheterna i varje särskilt fall. En utgångspunkt härvidlag måste dockvara alt det även ligger i borgenärskollektivets iniresse all gäldenärsbroiiutreds och beivras. Förvaltaren måste därför aktivt utreda brottsfrågan ochinte dra sig för att inhämta kompletterande material i förekommande fall. Jagvill emeUertid också framhålla att förvaltarens uiredning skall la sikle på attfastställa om det finns skälig anledning att anta atl gäldenärsbrott föreligger.Det är alltså inte meningen att förvaltaren på konkursboets bekostnad skallgöra en fullständig brottsutredning. Atl verkslälla en sådan ankommer på polisoch åklagare. Förvaltarens undersökning bör emellertid gå så långl att han kanla klar stäUning till frågan om skäl till misslanke om gäldenärsbrottföreligger. 1978/79:105 179 Enligt KL skall förvallaren i den s.k.förvaltarberättelsen som skall tillställas konkursdomaren anmärka huruvidaanledning finns till misstanke alt gäldenären har gjort sig skyldig lillgäldenärsbrott. Konkursdomaren skall underrätla åklagaren när misstanke ombrott anmälts. En remissinstans har ifrågasatt om inte förvallaren bör göraanmälan om brottsmisstanke direkt till åklagare eller polis utan atl behöva gåomvägen över konkursdomaren. Även jag finner del mesi ralionelll allförvallaren, när brottsmisstanke föreligger, gör anmälan härom direkt tillåklagaren. Jag förordar alllså all en sådan ordning införs. Dessutom börförvaltaren liksom nu vara skyldig all i förvaltarberättelsen ange huruvidaanledning att misstänka gäldenärsbrott föreligger. Med denna ordning behöverkonkursdomaren ej lämna någon underrättelse till åklagaren. 1 en delfall torde förvaltaren innan han är beredd alt avge någon förval-larberätlelseha möjlighet all konstatera atl gäldenären kan misstänkas för gäldenärsbrott.Det är viktigt all förundersökning mol gäldenären kan inledas så fort sommöjligl. Förvallaren bör därför vara skyldig att underrätta åklagaren så snartsådan brottsmisstanke föreligger. Görs anmälan om brottsmisstanke, bör förvaltaren samtidigtange grunden för misstanken. Han bör givelvis också lämna åklagaren allarelevanta upplysningar som han förfogar över och vara beredd all tillhandahållaerforderiigt material. 5.2.9 Konkursbos bokföringsskyldighet m.m. Enligt 57 8 första stycket KL skall förvaltaren föra bokvari boets inkomster och utgifter i pengar antecknas. Vadsålunda är stadgat får enligt andra stycket av samma paragraf ej lända tillinskränkning i den bokföringsskyldighet som kan vara föreskriven särskilt.Närmare bestämmelser om beskaffenheten av förvaltarens bokföring saknas i KL. mening gör sig de ändamålssynpunkter som ligger till grund förbokföringslagstiftningen inte gällande med samma styrka vid förvaltningen avett konkursbo som vid driften av ell företag som är i gång.Konkursförvaltningen går ul på alt avveckla gäldenärens tillgångar ochredovisningen i konkursen måste ha till främsta syfte alt spegla dennaavveckling. Enligt vad kommittén inhämtat förekommer det i praktiken endasl iundanlagsfall alt konkursbo tillämpar de i bokföringslagen föreskrivnareglerna. Några olägenheter av denna praxis har, kommittén veterligt, intepåtalats. Mot bakgrund av att konkursbo inte är skattskyldigt i fråga ominkomst som kan uppkomma i konkurs, t.ex. vid fortsättande av rörelse, harkommittén svårt att se alt konkursbos räkenskaper skulle behöva föras enligtbokföringslagen med särskild lanke på inkomstbeskattningen. Enligt kommitténbör frågan om förvaltarens bokföringsskyldighet kunna lösas helt medutgångspunkt från vad som är ändamålsenligt ur Prop.1978/79:105 180 Avgörande bör vara atl bokföringen sker så att en betryggandekontroU av konkursförvaltningen kan äga rum. bör tillses atlkonkursförfarandet inte belastas med onödiga kostnader. Enligt kommittén synesredovisning enligt kontantmetoden vara tillräcklig vare sig konkursgäldenärensrörelse drivs vidare eller ej, om man har ett ordentligt utbyggt kontosystem. Kommitténföreslår att som huvudregel skall gäUa att förvaltaren i överensstämmelse medgod redovisningssed skall löpande bokföra boets inkomster och utgifter så atterforderlig kontroll möjliggörs. Enligt kommitténs förslag blir bokföringslageninte i något fall direkt tillämplig på konkursbos bokföring. Det är dock enligtkommittén inget som hindrar att förvaltaren lägger upp bokföringen enligtbokföringslagens regler om han finner detla mera praktiskt eUer ändamålsenligt,t.ex. när gäldenärens rörelse drivs vidare och dennes bokföring är i sådantskick atl förvaltaren kan fortsätta redovisningen av affärshändelsema i denna. Kommitténföreslår vidare att i anslutning tiU regeln om bokföringsskyldighet tas in enföreskrift om att förvaltaren skall bevara boets räkenskapsmaterial underminst räknat från utgången av det kalenderår då konkursen avslutades. synes det lämpligt att i instruktionen för bokföringsnämndensärskilt ange atl den skall utarbeta rekommendationer saml lämna råd ochanvisningar beträffande bokföring i konkurs. Enannan fråga som regleras i kommitténs förslag rör arkivering av deträkenskapsmaterial som tillhör gäldenären och som förvaltaren har omhändertagitvid konkursens början. Enligt kommittén åvilar skyldigheten att arkiverasådant räkenskapsmaterial gäldenären. Denne är vid konkursens slut i principberättigad att få tUlbaka materialet av förvaltaren. Undantag bör enligtkommittén gälla från denna princip bl.a. då materialet fortfarande har betydelseför någon konkursåtgärd. Ivissa fall kan det omhändertagna materialet inte återställas tiU gäldenären.Skälen härtUI kan enligt kommittén variera. Ett vanligt fall är attkonkursgäldenären är en juridisk person som upphört att existera i och medkonkursens avslutande. Kommittén anser att gällande rätt kräver att förvaltareni de fall där fysiskt hinder mot återlämnande föreligger bevararräkenskapsmaterialet i enlighet med de arkiveringsregler som gäller enligtbokföringslagen och annan lagstiftning. Denna skyldighet kan enligt kommitténmedföra praktiska problem och betydande kostnader för boet. Frågan omarkivering av handlingar när hinder mot att återlämna dem tUl gäldenärenföreligger bör därför lösas genom en särskild föreskrift. Kommittén föreslåratt förvaltaren skall överlämna de omhändertagna handlingama tilltUlsynsmyndigheten, om han inte anser att han själv bör bevara dem. Kommitténsförslag i bokförings- och arkiveringsfrågorna har godtagils av de flestaremissinstansema. Åtskilliga instanser anser dock att kommit- Prop.1978/79:105 181 tens förslag inte tar tillräcklig hänsyn lill behovet avresultatredovisning när gäldenärens rörelse drivs vidare.