prop · G203105 · 1978-12-31 00:00:00 — Det påpekades att löneborgenär endast i undanlagsfalltorde ha anledning att framställa invändning mot förvallarensuidelningsförslag. Närman tog ställning till hur konkursdomarens prövning skulle gå till borde manenligt propositionen hålla i minnet all den enklare handläggningsformen inteskulle användas, om konkursboet kunde antas vara av invecklad beskaffenhet. Medden gränsdragning som föreslagits i fråga om tillämpningsområdena för mindreoch ordinära konkurser borde prövningen normall kunna göras ganska enkel. Ättinskränka prövningen lill fall då invändning framställts av borgenär eller gäldenärenvar dock inte lämpligt. I princip borde konkursdomaren ha engranskningsskyldighet också i övriga situationer. Granskningen i sådana fallborde dock kunna begränsas till en summarisk genomgång för all utröna omuldelningsförslaget innehöll fel som inverkat på någons räll. Departementschefenuttalade all konkursdomaren för sin prövning av utdelningsförslaget varberoende av alt han fick behövligt material från förvaltaren. Ulöverförvaltarberättelsen och förvaltarens redovisning borde konkursdomaren halillgång lill de övriga handlingar angående boet som kunde vara av belydelse.Det borde åligga förvallaren alt utan särskild anmaning tillhandahålla detlamaterial. Prop.1978/79:105 231 Kommitténföreslog i betänkandet (SOU 1974:6) Förenklad konkurs m.m. att konkursdomarennär han kom till annan uppfaUning än förvaltaren anlingen själv skulle görabehövliga jämkningar i uldelningsförslagel eller ålerförvisa ärendei tillförvaltaren. Om ärendei återförvisades, fick del ankomma på förvallaren all företade ändringar som var behövliga för all förslaget skulle kunna godkännas. Isista hand vilade ansvaret för uldelningsförslagel på konkursdomaren (ellerefter överklagande på den domstol som slulligen prövade tvisten). Omnyll uidelningsförslag upprättades efter återförvisning eller med anledning avatt nya medel blev lillgängliga för utdelning skulle enligt kommiuénförfarandel följa samma regler som gällde för del första uldelningsförslaget.Sålunda skulle bl.a. ny kungörelse ulfärdas. Konkursdomaren skulle dock harätt atl, efter framställning från förvallaren, låla denne överlämnanytillkomna medel lill gäldenären, om med hänsyn lill kostnaderna förutdelning sådan inte lämpligen borde äga mm. I likhet med kommitténansåg departementschefen iprop. 1975176:210 att del i fråga om nyttutdelningsförslag normalt borde gälla i huvudsak samma regler som i fråga omdet första utdelningsförslaget. På en punkt kunde emellertid förfarandel görasenklare än vad kommittén föreslagit. Konkursdomaren borde således inte åläggasen ovillkoriig skyldighet att kungöra det nya utdelningsförslaget. Om behoveiav ändring var uppenbarl och del nya förslaget var av mindre ingripande slag,borde kungörelse kunna avvaras. I linje med vad som hade anförts om behovet avunderrättelser till borgenärema borde vidare konkursdomaren åläggas altunderrätta alla borgenärer som berördes av det nya uldelningsförslagel. 1975/76:210 angavs vidare atl del av allmänna processrättsliga principerföljde att konkursdomaren inte borde göra någon ändring lill nackdel för någonutan alt denne fått tillfälle alt yllra sig. Att samråd skedde med förvaltareni det fallel att ändring i utdelningsförslaget var akluell ansågdepartementschefen ligga i sakens natur. Undantagsvis kunde konkursdomarenemellertid direkt fastställa ett ändrat utdelningsförslag. Det kunde t.ex.vara fallet om konkursdomaren nedsatte ett ersättningsanspråk av förvaltaren.Behövliga bestämmelser i ämnet kunde ulfärdas av regeringen. Kommitténs nu förevarandeförslag överenssiämmer i allt väsentligt med förslaget i prop. 1975/76; 210 ifråga om uldelningsförfarandet i mindre konkurs. Förslaget har godtagits avremissinstansema och även jag tillstyrker del. Jag kan också ansluta mig tillde uttalanden av dåvarande departementschefen som jag har redogjort för.Jag vill dock påpeka att mitt förslag i motsats till propositionsförslagetutgår från att advokat eller annan enskild person skall vara förvaltare imindre konkurs och därvid bl. a. ha till uppgift att upprällauidelningsförslag i förekommande fall. Någon anledning att på grund härav ändrauldelningsförfarandet i förhål- 1978/79:105 232 lande lill vad som föreslogs i proposilionen finns inteenligt min mening. Om konkursen från början handlades som ordinär konkurs,skulle enligt prop. 1975176:210 samma regler tillämpas som enligt gällandeordning, om det sedermera visade sig alt boets medel inte räckte till belalningav konkurskostnadema och annan boets skuld. Initiativ till avskrivning av konkurseni della fall dvs. ell förfarande som motsvarade s.k. efterföljandefattigkonkurs skulle kunna tas även av konkursdomaren. Rättens ombudsmanskulle på vissl sätt medverka i förfarandel, bl.a. genom alt yttra sig överförvallarens anmälan i saken. Innan avskrivning fick ske, skulle förvaltaren haavgetl redovisning. Kommitténs nu förevarande förslag överensstämmer medpropositionsförslaget med vissa avvikelser föranledda av atltillsynsmyndigheten träder i rättens ombudsmans ställe. Jag ansluler mig tillkommittéför. .get som har godtagits av remissinsianserna. 5.7.6 Bestämmande av arvode m.m. Enligt förslaget i prop. 1975176:210 skulle närkronofogdemyndighet varit förvallare i konkurs ersättning till staten förkostnaderna hos myndigheten utgå enligt bestämmelser som regeringen meddelade.Hade annan än kronofogdemyndighel varil förvallare, skulle konkursdomaren isamband med all konkursen avskrevs - vare sig del rörde en mindre konkurs elleren ordinär konkurs, där tillgängama visal sig otillräckliga besiämma arvodeoch ersättning för kostnad som uppdraget hade medfört. Enligt kommitténs nu förevarande förslag skallkonkursdomaren efter tillsynsmyndighetens hörande fastställa förvaltararvodeoch ersättning för kostnader i mindre konkurs och i ordinär konkurs somavskrivs i brist på tillgångar. Enligt kommittén utgör denna ordning en spärrmot oskäliga arvoden. Kommittén anser emellertid alt man även bör söka andravägar att hålla kosinaderna nere. En metod är att låta förvaltararvodena i vissomfattning utgå enligt fastställda taxor. Kommittén erinrar om atl taxorförekommer inom den allmänna rättshjälpen. Kommittén anser atl ett taxesystemligger närmast till hands i fråga om de mindre konkurser som avskrivs på grundav atl tillgångarna inte förslår till koslnadema och annan boets skuld. är förhållandena i sådana konkurser ganska likartade och mera sällaninvecklade. Förvaltarens arbetsuppgifter kan i dessa fall fömtses åtminstone igrova drag. Uppgifterna lorde ofta kräva en tidsmässigt begränsad och påförhand någorlunda fömlsebar arbetsinsats. Kommittén förordar därför entaxesättning av förvaltararvodena i dessa konkurser. Enligt kommittén bör maninte införa någon taxesättning av arvodena i övriga mindre konkurser, dvs. desom ger utdelning. Kommittén åberopar härvid bl.a. att del är svårt att fömtseden 1978/79:105 233 arbetsinsats som följer med uppdraget i dessa konkurser.En partiell taxesäuning av de vanligaste förvaltningsuppgiftema iuldelningskonkursema medför enligt kommittén vissa vanskligheler och bör därförinte komma i fråga. Kommitténs förslag i fråga om faslslällande av kosinadernahar i allmänhet lämnats utan erinran under remissbehandlingen. Ett fåtalremissinstanser är skeptiska mol tanken på taxor i vissa mindre konkurser. Ettpar andra inslanser förordar att taxor för bestämmande av förvallararvodeninförs även i övriga konkurser. För egendel anserjag det angeläget att man tillvaratar alla möjligheler att hållakonkurskostnadema nere utan atl effektiviteten i förvaltningen minskar. Den avkommittén föreslagna ordningen enligt vilken konkursdomaren efter hörande avtillsynsmyndigheten skall bestämma arvode och kostnadsersättning lillförvaltaren synes mig ge en viss garanti mot alllför höga arvoden. När delgäller de ordinära konkursema har jag lidigare understmkit viklen avtillsynsmyndighetens medverkan vid arvodesprövningen. Denna medverkan har storbetydelse även när förvallararvoden i mindre konkurser bestäms. Jag förordaratl kommitténs förslag på denna punkl genomförs. I likhet med kommittén anser jag det f.n. vara svårt attinföra taxesystem i ordinära konkurser och i de mindre konkurser som lederlill utdelning. Ett taxesyslem synes däremot vara genomförbart i de mindrekonkurser där tillgängama är obetydliga eller helt saknas. Jag förordar därföratl kommitténs förslag på denna punkt genomförs. Jag ämnar låta ulföraerforderliga undersökningar för alt få underlag för taxeberäkningen. Det ärmöjligl all läxor senare kan införas för arvoden även i andra konkurser, omerfarenhetema av de taxor jag nu förordar blir goda (jämför avsnitt 5.6). Liksom i de ordinära konkursema bör tillsynsmyndighetenskoslnader i mindre konkurser hänföras lill konkurskoslnader. Närmarebestämmelser om hur dessa kostnader skall beräknas bör meddelas av regeringen.Någon prövning från konkursdomarens sida i denna del blir inte aktuell. 5.7.7 Ansvaret för konkurskostnader Kostnadema för konkurs avser främst ersättning tillförvaltare och lillsynsorgan. Härtill kommer bl.a. kostnader hos konkursdomarenför kungörelser m.m. När konkurs enligt gällande regler handläggs somtillgångskonkurs skall kostnadema tas ut ur boet, innan borgenärema får sitt.Av naturliga skäl tillämpas en annan ordning i fråga om fattigkonkurs. Vidurspmnglig fattigkonkurs svarar i stället den borgenär som har ansökt omkonkursen 1978/79:105 234 Detta gäller också när staten hargjort konkursansökningen. Har gäldenären själv ansökt om konkursen, finns ingabestämmelser om vem som skall vara ansvarig. Av allmänna medel kan dock utgåersättning för de koslnader som konkursdomaren har haft. Denna regel ärtillämplig även vid efterföljande fattigkonkurs. Del är oklart i vad månersättning för kostnaderna får tas ur boel i de fall della visar sig förslåhell eller delvis lill att täcka kosinaderna. I praxis förekommer dock enordning enligt vilken i fattigkonkurs sådant uttag sker (jfr SOU 1974:6 s. 57och 233). En följd av den angivna regleringen är att god man vid fatligkonkursi åtskilliga fall blir utan ersättning för sitt arbete. 1975/76:210 föreslogs följande reglering avkostnadsansvaret i de fall mindre konkurs avskrevs på den gmnd alt boet ejräckte till kostnadema och annan boets skuld. Konkurskostnadema skulle iförsia hand tas ul ur boet så långt della räckte. Om boets tillgångar inteförslog och konkursen uppstått på ansökan av annan borgenär än staten, skulledenne borgenär belala kostnadema, dock högst ett belopp som motsvarade entiondel av det vid tiden för konkursbeslutet gällande basbeloppet enligt lagen(1962:381) om allmän försäkring. Kunde konkurskostnadema ej uttas ur boet ellerav borgenären, skulle de utgå av allmänna medel. Enligt propositionsförslagetskulle konkursdomaren i sill beslul om avskrivning, i den mån boet befannsotillräckligl, ålägga ansvarig borgenär alt betala koslnadema med angivenbegränsning. När ordinär konkurs avskrevs på gmnd av brist påtillgångar i boet skulle samma regler om boets ansvar gälla. För de koslnadersom inte kunde las ul ur boel skulle staten svara. Något kostnadsansvar förenskild borgenär kom alllså inte i fråga i detta fall. Kommitténs nu förevarande förslag överensstämmer medpropositionsförslaget och har godtagils vid remissbehandlingen. För egen del anser jag att kommittéförslaget innebär klarafördelar. Genom förslaget undanröjs den gmndläggande bristen i nuvarande systemalt regler saknas om att boets medel vid fattigkonkurs får tas i anspråk förkonkurskostnader. Vidare blir konkursförvaltaren under alla omständighetertillförsäkrad ersättning för sill arbele. Vad gäller de konkurser där boetsmedel inte förslår till konkurskoslnader finns det skäl alt ålägga sökandeborgenär ell vissl kostnadsansvar. En annan lösning skulle lämna fältet frittför konkurser som inte tjänar något meningsfullt syfte. Med det sagda ansluterjag mig till kommitténs förslag i fråga om ansvarei för konkurskoslnader. 5.7.8 Företrädesordningen mellan konkurskostnader ochannan boets skuld KL räknar med två huvudkategorier av skulder som i principskall betalas ur bomassan före utdelning till borgenärema, nämligen dels 1978/79:105 235 konkurskostnadema, dels s.k. massaskulder eller settfrån borgenäremas sida massafordringar. Sisl näihnda fordringar lillkommerandra personer än konkursfunklionärema och riktar sig mol konkursboel somsådant. De kan vara av skilda slag. Som exempel kan nämnas fordran somhar uppkommil på gmnd av att boel har trätt in i ett av gäldenären lidigareingånget ömsesidigt förpliktande avtal. Massafordringama behöver emellertidinte grunda sig på avtal utan kan t.ex. utgöra krav på rättegångskostnader somboel har förpliktats utge. 1 regel är det inte svårt all skiljamassafordringarna från konkurskostnadema men tveksamma gränsfall kanundantagsvis förekomma. Del kan inträffa atl tillgängama i ett konkursbo räckertill vissa av boets skulder men ej alla. Frågan är då vilken företrädesordningsom skall gälla mellan konkurskoslnader och massafordringar och eventuelltmellan konkurskoslnader inbördes och massafordringar inbördes. Denna fråga ärinte löst i KL. Frågan har vållat problem i rällslillämpningen och olikauppfattningar har kommii till ullryck i doklrinen. Om konkursboel kundeförsällas i konkurs, skulle företrädesordningen kunna fastställas medlillämpning av KL:s och förmånsrällslagens regler. I det angivna fallel ärkonkursboel onekligen insolvent och konkursgmnd kan sägas föreligga (jfr I 8andra slyckel KL). Emellertid har enligt rättsfallet NJA 1945 s. 177 ettkonkursbo ansetts inte kunna försättas i konkurs. Lagberedningen kritiserade i betänkandet (SOU 1970:75)Utsökningsrätt X utgången avrällsfallel men ansåg sig inte böra föreslå någon bestämmelse som tog avsfåndfrån rättspraxis. Beredningen påpekade atl, om praxis upprätthölls,konkursförvaltningen vid avveckling av insolvent bo fick analogivis tillämpaförmånsrältsordningen och åtskilliga andra regler trots alt boel inte hadeförsatts i konkurs. En liknande inställning återfinns i konkurslagskommitténsbetänkande (SOU 1974:6) Förenklad konkurs m.m. Enligt kommittén kunde delknappasl komma i fråga atl komplettera KL med ett detaljerat regelsystem fördessa speciella situationer. Däremoi fann kommittén det i och för sig länkbartatl införa en bestämmelse av innehåll all konkursbo kunde sättas i konkurs. Förfarandelskulle därefter få utveckla sig enligt KL:s vanliga regler. Kommittén ansågsig emellertid sakna tillräckliga skäl atl föreslå en beslämmelse som togavstånd från hittillsvarande praxis. Enligt kommitténs mening borde dock någoiformelll hinder inte möta mot atl sätta konkursbo i konkurs men frågan ficköveriämnas åt rättstillämpningen. Kommittén tillade bl.a. altlönegarantisyslemet visseriigen förutsatte atl arbetsgivaren försalts i konkursmen atl del beiräffande konkursboets arbetstagare torde vara möjligl alttillämpa lönegarantilagen analogi vid konkursbos insolvens. Även om någon lagreglering angående möjlighelen atl fåkonkursbo försatt i konkurs inte förordades, fann kommittén del önskvärt att ilag reglera den olösta frågan vilken företrädesrätt som skulle gälla mellan 1978/79:105 236 konkurskostnader, å ena, och massafordringar, å andrasidan, i händelse av konkursbos insolvens. I enlighet härmed föreslog kommitténbesiämmelser enligi vilka konkurskosinaderna hade förelräde framför massafordringar. 1975176:210 uttalade departementschefen altproblemet i praktiken gällde dels vilken räll som borde tillkommamassaborgenärerna, dels hur deras räll skulle tryggas i händelse av all förvaltningenav ell konkursbo utövades så att boel blev insolvent. I frågan om företrädesrättenstod valel främsi mellan att låta konkurskosinaderna gälla föremassafordringarna och all ha en motsatt ordning. En lösning där konkurskostnademasattes främsi uigjorde den kanske naturligaste lösningen genom att de kostnadersom bar upp själva förfarandel fick bästa räll. För denna ordning talade ocksåatt staten eller, i viss ulsiräckning, konkurssökande borgenär skulle belastasmed de koslnader som inte kunde tas ul ur boet. kostnadsansvar kunde bliförhållandevis omfattande, om konkurskosinaderna inte hade förelräde framförmassakraven. Mol kommitténs lösning talade bl.a. atl del kunde bli svårt förboet atl utverka erforderiiga krediter. Betydelsen av den föreslagnaföreträdesordningen fick emellertid inte överdrivas. Dels torde det vara mycketsällsynt att ett konkursbo blev insolvent, dels var kreditgivning i sig alllidförenad med ell risktagande. Även utan en lagändring måsle den som gavkonkursbo kredil räkna med alt hans fordran kunde bli nödlidande genom allkonkursboet blev insolvenl. I många fall torde också kreditgivning tillkonkursbo oavsett vilken lösning man valde i fråga om företrädesordning kunnaske på sådana villkor atl kreditgivarens risktagande blev föga framträdande.Skälen för atl konkurskostnadema gavs förelräde framför massafordringarnavägde över skälen för en motsatt ordning. I proposilionen förordades därförden av kommittén föreslagna regeln. Departementschefen fann att den angivna lösningen i ochför sig skulle kunna byggas på med regler om att konkursbo kunde försältas ikonkurs. Härför talade främst att massaborgenäremas ställning förbättrades. Omkonkursboets konkurs inte blev handlagd enligt den enklare ordningen fick sålundamassaborgenärerna t.ex. inflytande över val av företrädare för boet.Massaborgenärerna fick också möjlighet alt påkalla tillämpning avåtervinningsreglema. De kunde vidare få insyn i förvaltningen genom all en nyförvaltningsberättelse måste upprättas. Deras fordringar kunde vidarefastställas genom bevaknings- och anmärkningsförfarandel och särskild talan omfastställelse av deras fordringar eller mot utdelningsförslag kundeundvikas. Flertalet av dessa skäl minskade dock i betydelse om man i ställettänkte sig att konkursboets konkurs handlades enligt den enklare ordningen. Mot fördelama av en lösning enligt vilken konkursbo kundesättas i konkurs ställdes i proposilionen de praktiska olägenheter en sådanlösning skulle kunna dra med sig. Åtskilliga åtgärder måste således vidtas pånytt 1978/79:105 237 och nya företrädare för boel skulle sälla sig in ikonkursen. Kostnaderna härför kunde inte sägas vara ulan belydelse. Enlagteknisk lösning av frågan var också ganska komplicerad. I praktiken lordeinte heller några mera betydande svårigheter ha uppkommil till följd av altfrågan var oreglerad i lag. I proposilionen påpekades att frågan torde varaoreglerad även i de flesta andra länder. Slutsatsen blev atl del inte fannstillräckliga skäl att lagstiftningsvägen la ställning till frågan. I proposilionen tillades bl.a. att de fall då konkursbovar insolvent och samiidigi hade anställda, vilkas lönefordringar inte kundebetalas av boet, torde vara och även i fortsättningen bli sällsynta. I sådanafall lorde det vara möjligl alt lillämpa reglema om lönegaranti analogt. Kommitténsnu förevarande förslag överensstämmer i nu berörda frågor medpropositionsförslaget. Endasl ett par remissinstanser har uttalat sig i ämnet. Dehar härvid framfört önskemål om alt de problem som uppkommer vid konkursbosobestånd löses i lag. För min del kan jag i allt väsentligt ansluta mig till desynpunkter i dessa frågor som utvecklades i prop. 1975/76:210. Jag förordaralltså atl konkurskostnadema ges företräde framför massafordringama. Vadgäller frågan om ett konkursbo kan försältas i konkurs anser inte heller jagatl tillräckliga skäl föreligger för att lagstiftningsvägen reglera dennafråga. Jag har vid mitt ställningstagande särskilt beaktat att frågan om löneskyddetför de anställda kommer atl bli föremål för överväganden inom arbetsmarknadsdepartementeti anslutning till den pågående översynen av det statliga engagemanget förnedläggningsholade förelag. 5.8 Konkursgäldenärens skyldigheter m.m. 4 kap. KL innehåller regler om konkursgäldenärsskyldigheter m.m. Reglema, som tar sikte på ordinära konkurser, innebär för detförsta att gäldenären sedan konkursbeslulet meddelats är underkastadreseförbud. fram till dess han avlagt bouppteckningsed får han inteutan samtycke av rättens ombudsman lämna bostadsorten. under konkursenfår han inte utan dennes samtycke bege sig längre bort från bostadsorten än atthan inom efter kallelse kan infinna sig inom rättens domsaga. Konkursgäldenären har en allmän skyldighet att lämnakonkursdomaren, rättens ombudsman, förvaltaren och granskningsman samt, vidborgenärssammanlräde, borgenärema upplysningar om boet. Gäldenär skall närvara vid bouppteckningsförrättningen ochuppge boet 1978/79:105 238 Han är sedan skyldig all beedigabouppteckningen. Detta skall normalt ske vid första borgenärssammanlrädel.Annan än gäldenär är under vissa förutsättningar skyldig att avlägga ed. Vissanärstående till och anslällda hos gäldenären skall på yrkande avläggabouppieckningsed om de kan antas ha kunskap om boel. Den som har haft hand omegendom som ingår i konkursboel kan också åläggas edgång efter yrkande. Uppgifts-och edgångsskyldigheien omfattar då endasl denna egendom. Om gäldenären undandrar sig sina skyldigheter elleröverträder det reseförbud som gäller för honom, kan han hämtas eller häktas.Sådana tvångsmedel kan också tillgripas när annan än gäldenären undandrar sigedgång. I det fallet kan även vitesföreläggande meddelas. Konkursdomarenbeslutar om tvångsmedel. 4 kap. KL innehåller även regler om beneficium ochunderhåll samt om ersättning till gäldenären för inställelse. Skyldighet alt lämna uppgift vid bouppteckningsförrätlningoch atl avlägga ed föreligger vid urspmnglig fatligkonkurs i slorl selt iöverensstämmelse med vad som gäller i ordinär konkurs (185 8 3 KL). Även iÖvrigt lorde bestämmelsema i 4 kap. KL i viss omfattning tillämpas vid ursprungligfatligkonkurs. Ingripande genom hämtning och häktning mol konkursgäldenärsom är arbetsgivare kan ske med stöd av lönegaranlilagen som ett led i kronofogdemyndighetsutredning av lönegarantianspråk i samband med fattigkonkurs. Bestämmelserna i om gäldenärens skyldigheter underkonkursen är tillämpliga vare sig gäldenären är fysisk eller juridisk person. Idet senare faUet är samtliga ställföreträdare för den juridiska personen iprincip underkastade bestämmelsema. Kommittén anser all regler som inskränker gäldenärensrörelsefrihet behövs även i fortsättningen med tanke på hans skyldighet atlmedverka vid konkursutredningen. Nuvarande regler är dock enligt kommitténsmening inte tidsenliga. Dessulom är reglema onödigt stränga mot gäldenären ikonkursens första skede medan de å andra sidan ger honom för stor rörelsefrihetför tiden efter bouppteckningseden. Man bör enligt kommittén inrikta en reformi försia hand på alt minska risken för alt gäldenären avviker utomlands.Kommittén förordar alt gäldenären underkastas ell generellt förbud atl ulansärskilt tillstånd bege sig från riket. Förbudel bör gälla under helakonkursen. Enligt kommittén får man vid tillståndsprövningen bl.a. beakla attiniressei av alt hindra gäldenären från atl avvika utomlands är starkare föreän efter edsavläggelsen. I fråga om resor inom landet anser kommittén atl delinie finns anledning lill samma ålerhållsamhel. Kommittén anser dock all delbör finnas möjlighet all meddela gäldenären förbud att lämna den ort där han ärbosalt. Enligt kommittén torde ett sådant förbud bli aktuellt endast ispeciella situationer. Prop.1978/79:105 239 Uppgiftenatt ge gäldenären tillåtelse att resa utomlands och att förbjuda gäldenären altlämna bostadsorten skall enligt kommitténs förslag anförtros ål förvaltaren.Gäldenär som är missnöjd med förvaltarens beslut i dessa hänseenden skall kunnafå beslutet prövat av konkursdomaren. Enligtgällande lag finns ingen möjlighel alt enbart på grund av konkurstillståndetomhänderta gäldenärens pass. Enligt kommittén bör efterlevnaden av förbudetall resa ulomlands säkerställas genom att sådan möjlighet införs.