prop · G203165 · 1978-12-31 00:00:00 — Inomden fria sektorn av försäkringsfonden redovisas sådana inteckningslän, sominte alls eller endast delvis fär pantsättas i den bundna sektorn, samtborgenslån, förlagsbevis och underställningsfria borgenslån. Förluster harveterligen inte uppstått på placeringarna i den fria sektorn. En Ulvidgning avden fria sektorn lill bör enligt min mening kunna ske utan attsäkerhetskravet eftersatts. I likhet med de flesta remissinsianser som haryttrat sig i frågan förordarjag därför att den föreslagna utvidgningengenomförs. Den bör som utredningen har anfört ge försäkringsbolagen bättremöjligheter atl anpassa sina placeringar efter den förväntade utvecklingen avefterfrägan på kapitalmarknaden och skapa utrymme för en förbättradräntabilitet. Omden fria sektorn ökas från 10 lill kommer hela denna sektor, mätt i 1976års siffror, atl molsvara ett värde av . Nya placeringar för3,. skulle kunna redovisas inora seklorn. Det innebär attbelydande belopp skulle kunna disponeras för placering i aktier. Det kantilläggas att det bokförda värdet av liv- och sjukförsäkringsbolagens aktier -som alllså i sin helhet redovisas i de fria fondema - var1,. Totalt uppgick de fria fonderna till 8,8miljarder kr. Även om en del bolag har utnytQat Prop.1978/79:165 137 sina möjligheler atl placera aktier i olika storutsträckning, betyder det sagda alt det totala utrymmei för aktieplaceringi genomsnitt har utnyttjats till ca 1/5. Försäkringsbolagen eftersträvar enfrån olika synpunkter lämplig fördelning pä skilda tillgångsslag och kansjälvfallet inte fylla ul hela del ulrymme som legalt kan placeras i aklier.Det är emellerlid ändå av iniresse att konstatera hur stort detta utrymme är. Placering i aklier brukar betraktas som mera riskfylld änplacering i andra slags tillgångar. Försäkringsbolagen har emellertid sedangammalt fört en försiktig placeringspolitik och har i egenskap av storakapitalplacerare möjligheler att skapa en god riskspridning. Jag delar därförutredningens och riksbanksfullmäktiges mening att det inte med hänsyn tillriskbedömningen bör vara uteslutet att medge aklieplacering inom den fria sektorn.Man bör dock vara medveten om att placering i aktier inte ger nägon garanii förvärdestegring. Av vad jag har anfört framgår dock att förbudet motaktieplacering inom den fria sektorn knappast behöver slopas för attförsäkringsbolagen sammantagna skall ha ett belydandeulrymme för placering i aktier. Jag villvidare peka pä att ett utmärkande drag för utvecklingen pä aktiemarknaden undersenare år är att placeringarna i allt högre grad görs av institut som investmentbolagoch aktiefondsbolag. Hushällens aktieägande kanaliseras till instituten. Dessabesitter en bättre kännedom än hushållen i allmänhet om marknaden och har deresurser som krävs för att skaffa aktieportföljer med bästa möjliga avvägningmellan avkastning och risk. Denna centralisering av placeringsverksamhelen lillolika institut kan väntas fortsätta. Från kapitalmarknadssynpunkt är det dockatt föredra alt antalet institut är relativt stort. Därigenom kan olikaägargruppers synpunkter komma till uttryck när det gäller prisbildningen föraktier, nyemissioner m. ra. Inlresset av att antalet institut är relativtstort talar för en viss försiktighet när det gäller att utvidga möjligheternaatt placera i aktier för försäkringsbolagen, som är de störstainstitutionella aktieägarna. Med hänsyntill vad jag nu har anfört anserjag det lämpligasl alt den vidare utvecklingenav försäkringsbolagens akiieplaceringar avvaktas, innan man avgör frägan omatt avskaffa förbudet mot aktieplacering inom den fria sektorn. Jag föreslåralltså nu ingen ändring på denna punkt. Försäkringsbolagensinnehav av aktier i samma bolag ligger i regel belydligt under den gällande5-procentsgränsen. Det genomsnittliga innehavet för de största aktieplaceramabland försäkringsbolagen motsvarade av röstetalet. Del förekommerdock en del fall där innehavet befinner sig vid eller i närheten av gränsen. Det ärklarl att 5-procenfsregeln ibland kan välla olägenheter, främst då för de storaförsäkringsbolagen. När ett försäkringsbolags innehav ligger nära gränsen kandetta innebära vissa svårigheler vid nyemisson av aklier. En föruisättning föratt emissionen skall bli framgångsrik kan nämligen Prop.1978/79:165 138 vara att försäkringsbolaget medverkar - förutom genom altteckna aklier molsvarande dess tidigare innehav - genom att köpa uppteckningsrätter på marknaden. Det kan också nämnas att 5-procenlsregeln vidfusioner inom försäkringssektorn under 1960-talel har tvingat fram avyttring avaktier. Olägenheter av detta slag kan emellerlid uppstå, även om procenttaletskulle höjas. En viktig princip i försäkringsrörelselagen är attförsäkringsbolagen inte får driva annan rörelse än försäkringsrörelse (2 §försäkringsrörelselagen). Försäkringsbolagens aktieplacering har hittillsfrämst haft karaktär av ren kapitalplacering. Som utredningen påpekar bör manräkna med att kraven pä försäkringsbolagen att ta pä sig ett aktivt ägaransvarstiger om bolagens aktieinnehav kan ökas till . De skulle mer än f.n. nödgasingripa i företagens skötsel. Det innebäratt principen att försäkringsbolageninle fär driva verksamhet som är främmande för försäkringsrörelse kan komma attåsidosättas. Det kan vara lika olämpligt atl ett försäkringsbolag pä grund avsitt innehav av aktier i eft annal bolag deltar i en verksamhet som saknar alltsamband med själva försäkringsrörelsen som att detta sker direkl iförsäkringsbolagels egen verksamhet, lät vara atl försäkringsbolagen -somförsäkringsbolagens riksförbund påpekar - har all driva sin placeringsverksamhetmed beaktande av försäkringstagarnas intressen. Om ett försäkringsbolag tar ettaktivt ägaransvar vid driften av andra företag, kan det uppstä risk för attsjälva försäkringsrörelsen och med den förenad utlåningsverksamhet påverkasnegativt. Det undantag från principen att försäkringsbolag inte får drivaannan rörelse än försäkringsrörelse som en ändring av 5-procentsregeln kaninnebära framstår därför enligt min mening som olämpligt från bådeprincipiella och andra utgångspunkter. Motsvarande överväganden på bankomrädethar lett till ett principielll förbud för bankerna atl äga och driva annanrörelse än bankrörelse. Det har inte pä allvar övervägts att del för bankernagällande förbudet skulle avskaffas. Mot bakgrund av del sagda villjag inte förorda nägonändring av den nu gällande 5-procenlsregeln. Det förQänar alt päpekas attförsäkringsinspektionen enligt den nuvarande regeln kan medge och i en delfall också har medgett försäkringsbolag atl förvärva av ett bolagsaktier. När aktieinnehav av ren kapitalplaceringstyp har medgetts, harinspekiionen dock förulsatt att innehavet nedbringas lill högst sä snartdetta kan ske ulan olägenhel. har i sitl remissyttrande berörten fråga rörande 5-procentsregelns tillämpning i koncernförhållanden. Eftersomdenna fråga övervägs av utredningen (E 1977:05) angående översyn av lagen oraförsäkringsrörelse m. m. bör utredningens resultat avvaktas, innan statsmakternatar ställning i frågan. 1978/79:165 139 2.5.2.3 Värdering av fast egendom Inteckningslån får som har berörts redovisas iden bundna sektorn av försäkringsfonden, om inteckningen ligger inom 4/5 av detsenaste fastställda taxeringsvärdet för jordbmks-, bostads-, kontors- elleraffärsfastighel och inom 2/3 för annan fast egendom. Kapitalmarknadsulredningenhar föreslagit att taxeringsvärdet skall ersättas av upp-skattningsvärdel iöverensstämmelse med den utveckling som har skett inom övriga delar avkapitalmarknaden. Med uppskattningsvärdet avses ett värde, som fastställs efterexpertvärdering i varje särskilt fall. Utredningen föreslår attredovisningsgränsen fastställs till av upp-skatlningsvärdet, oavsett vilketslag av fastighet eiler, vid tomträtt, byggnad det gäller. För statligtbelänade fastigheter eller byggnader föresläs som alternativ av detsärskilt fastställda pantvärdet. Remissinstansernahar inte haft nägot atl erinra mot den föreslagna övergängen tilluppskattningsvärdel. Däremot har några remissinsianser olika meningar om vilkagränser som bör gälla. Det finns förespråkare dels för att de nuvarandeandelstalen inte ändras, dels för att gränsen för jordbruks-, bostads-,kontors- och affärsegendom sätts vid av uppskattningsvärdet och dels föratt det större risktagande som är förenat med belåning av industrifastigheterbeaktas genom att gränsen för dessa sätts vid av uppskattningsvärdet. Även jag förordar en övergång från taxeringsvärde lilluppskattnings-värde i reglerna om redovisning av inteckningslån iförsäkringsfonden. Uppskattningsvärdet bör fastställas efter expert värderingav sarama slag som förekommer i fråga om inteckningslån vid tillämpningen avbankernas kapiialtäckningsregler. Avsikten med förslaget att övergå till uppskattningsvärdeär i och för sig inle att försäkringsbolagen skall få ytterligare utrymme förplacering i inteckningslån inom den bundna sektorn. För au inleförsäkringsbolagen skall stimuleras atl öka sin andel av sådana placeringar börutrymmet förbli ungefärligen delsamma som tidigare, Efiersomuppskaitningsvärdena genomsnittligt ligger högre än taxeringsvärdena, börandelstalen såsom utredningen har föreslagil sältas lägre än . Hur storskillnad som råder mellan uppskattningsvärden och taxeringsvärden är inte heltklarlagt men den varierar uppenbarligen ganska mycket från fall lill fall.Tydligt är dock att skillnaden har varit olika stor beroende på hur lång tidsom har förflutit sedan fastighetstaxering senast ägde rum. Jag vill som enlämplig avvägning i stället för nuvarande av taxeringsvärdet förorda 70%av uppskattningsvärdel för jordbmks-, bostads-, kontors- och affärsobjekl. Ifråga om annan fast egendom, dvs. i huvudsak industrifastigheter, bör också ifortsättningen gälla en lägre gräns för inleckningslån. Industrifastighetersvärde är ofta beroende av den aktuella industrins lönsamhet ochframtidsutsikter. Det kan nämligen vara svårt att utnytQa fastigheten för någonannan verksamhet. En snävare gränsdragning bör gälla även om Prop.1978/79:165 140 man kan utgå ifrån alt det större risktagande som ärförenat med belåningen av industrifastighet beaktas när uppskattningsvärdetbestäms. Att sätta gränsen vid av uppskattningsvärdet som ett parremissinstanser har förordal finner jag dock inte vara nödvändigt. Jag vill istället förorda att gränsen för inteckningar i industrifastigheter bestäms till60% av uppskattningsvärdet. Vad beträffar statsbelånade fastigheter biträder jagutredningens förslag att som en alternativ regel kan användas av detpantvärde som skall fastställas enligt gällande bestämmelser. 2.5.2.4 Övriga ändringar i placeringsreglerna Utredningen har föreslagit nägra ytterligare justeringar iplaceringsbe-stämmelserna. 1 den mån andra företag än industriföretag utfärdarobligationer, föresläs sålunda dessa överiag blir fondgilla. Ocksåobligationer, som bankinstilut föresläs fä ge ul eller garantera, bör blifondgilla. Det bör enligt utredningen uttryckligen anges att reverslån tillkreditaktiebolag, hypoteksbanken, stadshypotekskassan och Svenskaskeppshypotekskassan får redovisas i försäkringsfonden. Andel i aktiefond börförsäkringsbolag enligt utredningens förslag inte få förvärva ulan medgivandeav försäkringsinspektionen. Dessa förslag har lämnats ulan erinran av remissinstanserna.Även jag biträder förslagen. Utredningen diskuterar humvida regeln att devärdehandlingar som molsvarar försäkringsfonden skall pantsättas förförsäkringstagarnas räkning skulle kunna slopas. Utredningen avstår emellertidfrån att lägga fram något förslag på denna punkt. Skäl för aff bibehållapanfsäftningsreglerna - som försäkringsinspektionen har åberopat och somutredningen har hänvisat till - är att pantsäUningskravet är vanligtförekommande i utländsk försäkringslagsliftning och atlpantsällningsskyldighet kan behövas för aft skydda försäkringstagarna vid denökade etableringsrätt för utländska försäkringsbolag, som kan bli resultatetav pågående internationella strävanden bl. a. inom . Skall de nuvarandepanlsällningsreglerna ändras bör det ske inom ramen för internationellaöverläggningar och inle som en ensidig åtgärd frän svensk sida. 1 likhet med ulredningen har jag inte funnit tillräckligaskäl alt i detta sammanhang lägga fram förslag om avskaffande avpantsättningsskyldigheten. Vad jag nu har föreslagil i fräga om försäkringsbolagensverksamhet föranleder ändringar i 274 och 336 §§ försäkringsrörelselagen. Jagskall närmare beröra lagändringarna i specialmotiveringen. Bankernas inlåning från allmänheten har fraditionellffrämst varit av kortfristig natur. Vissa inlåningsformer har formellt inneburiten bindning Prop.1978/79:165 141 av inläningsmedlen på upp till ett är. 1 praktiken hardock medel som placerats på inlåningsräkningar med tidsmässig bindning kunnailas ut , varvid bankerna i allmänhet krävt en provision för förtidauttag. När det gäller bankernas utlåning till allmänheten ärbilden en annan. Huvuddelen av bankernas utlåning är formellt sett av kortfristignatur, men lånen förlängs regelmässigt. Amortering av del ursprungliga länebeloppetsker i allmänhet efter en överenskommen amorleringsplan. Endasl en mycketbegränsad del av bankernas utlåning till allmänheten är formellt tidsmässigtbunden. Vid sidanav utlåningen lill allmänheten placerar bankerna betydande belopp i främststats- och bostadsobligationer. Bankernas placeringar i bosladsobligalionersammanhänger med de åtaganden som bankerna gör för alt säkerställabostadssektorns finansiering. har bankerna sälunda åtagit sig attöka sina nettoinnehav av bostadsobligationer med . Genom delikviditetskrav som bestämmer med slöd av den kreditpolitiskalagstiftningen förmås bankerna också att i betydande omfattning medverka tillatt täcka statens finansieringsbehov. Huvuddelen av obligationerna har enmycket lång löptid. Genom att omsättningen i obligaiionsportföljen ärbegränsad innebär dessa placeringar en i praktiken mycket långfristigkreditgivning. Den låga omsättningen sammanhänger bl.a. med de institutionellaförhållandena på den svenska obligationsmarknaden. Den andel av bankernas lolala placeringar som utgörobligalionsplace-ringar har trendmässigt ökal. Denna utveckling har inneburit att bankerna, somtraditionellt eftersträvat att främst försörja näringsliv och hushåll medrelativt kortfristiga krediter, vid sidan av denna traditionella verksamhetgradvis kommit att spela en allt större roll också som kapitalmarknadsinstituf. Det årligakapitaltillflödet på den organiserade inhemska krediimarknaden harbeloppsmässigt mer än tiodubblafs från 4miljarder kr. i genomsnitt för perioden 1955- 1959 till ca . som kreditmarknaden såledesexpanderat kraftigt har bankernas andel minskat. Andelen uppgick under perioden1974-1978 till 42% jämfört 1959. Denna nedgång ibankernas relativa betydelse pä kreditmarknaden är till stor del en spegelbildav den kraftiga ökningen av AP-fondens placeringar. Bankernas totalakreditgivning uppgick under är 1977 till ca 26 miQarder kr. och under är 1978lill ca . Även bankernas andel av kapitalmarknaden hartrendmässigt sjunkit något sedan slutet av 1950-lalet. ökade dockbankernas andel av de totala kapitalmarknadsplaceringarna raycket kraftigt. Bankinstitutens verksarahet är ingående reglerad. Degrundläggande författningarna är lagen (1955:183) om bankrörelse, lagen(1955:416) om sparbanker och lagen (1956: 216) om jordbrukskasserörelsen. Prop.1978/79:165 142 togs en genomgripande revision av dessa lagar för alt istörsta möjliga utsträckning samordna bankinstitutens rörelseregler. Resultatetblev att de olika bankgrupperna i fräga om rörelsen fick en i huvudsaklikformig lagstiftning. Reglerna om bankernas kapitaltäckning har settsöver av banklagsutredningen (Fi 1976:04) som i ett delbetänkande (Ds E 1978:4)Nya kapiialtäckningsregler för bankerna föreslär vissa lättnader i reglerna. Bankernas verksamhet slyrs förutom genombanklagstiftningen av den kreditpolitiska regleringen. Bankerna har en centraloch strategisk roll vid kreditgivningen till företagen och allmänheten. Derasverksamhet påverkas i hög grad av kreditpoliliska åtgärder. Frågor rörande denkreditpolitiska regleringen kommer att tas upp av den utredning för översyn avlagen (1974:922) om kreditpoliliska medel och dess lillämpning som aviseradeshöslen 1978 i propositionen om fortsalt giltighet av lagen (prop. 1978/ 79:47). Lagreglerna för bankernas utlåning är i många fallrestriktiva, under det att inläningsbestämmelserna är mer liberala. Den endainskränkning som gäller för inlåningen är ett allmänt förbud för banker atllåna upp pengar genom emission av egna obligationer eller genom andra trycktaeller graverade skuldebrev avsedda för den allmänna rörelsen. Dennainskränkning sammanhänger med monopol på sedelutgivning. Avförbudet mot att ge ut bankobligationer följer att inte heller s.k.bankcertifikat -som formellt är ett slags kortfristiga obligationer - fåranvändas som inläningsform. Bankerna är däremot enligt lagsiiftningenoförhindrade att låna upp medel mot föriagsbevis, om dessa är räntebärande ochlyder på . Det är inte heller tillåtet för en bank att ställagaranti för obligationer som en annan låntagare utfärdar. Denna bestämmelse hartill syfte alt förhindra att förbudet mot obligationsemissioner kringgås. Nägon räntekonkurrens mellan bankerna på inlåningssidanförekommer knappast, bortsett från den s.k. specialinlåningen. Denna avserstörre belopp på villkor som bestäms genom överenskommelse mellan parterna ochmed hänsyn till bindningstid, penningtillgång m. ra. Bindningstiden är iallmänhet myckel kort. Bindningslider på någon eller nägra månader förekommer,men i normalfallet torde bindningstiden vara . Parterna har möjlighetatt snabbt anpassa villkoren efter de marknadsmässiga förutsättningarna. Dettainnebäratt specialinläningen kan utnytQas av bankerna i konkurrensen om desiörre belopp som särskilt under kreditåtstramningar gärna söker sig till dens. k. grå kreditmarknaden där kreditgivningen gär direkt mellan längivare ochlåntagare i stället för via kreditinstituten. Ett problem med specialinlåningenur bankernas synvinkel är alt det kan vara svårt att motsätta sig krav påförtida uttag av depositionerna. Banklagstiftningen innehåller ett flertal bestämmelser ifräga om bankernas placeringar. Bankernas utlåning lill allraänheten raåstelill övervägande del vara av formellt kortfristig natur. Denna Vegel ärbetingad av all en Prop.1978/79:165 143 bank vid en omfattande formelll långfristig kreditgivningskulle kunna komma i likviditetssvårigheter, om bankens inlåning plötsligtminskade genom stora uttag av insatta medel. Banklagstiftningen innehåller vidare bestämmelser somförbjuder bankerna att förvärva förlagsbevis. Undantag från förbudet gällerbl. a. i de fall då bank förvärvar nyemitterade förlagsbevis i samband medförmedling av emissioner. Sådana innehav skall dock avyttras så snarl det kanske utan förlusl och normalt efter förvärvet. Dessa tillfälligaförvärv underiättar emissionerna genom att bankerna kan ta över förlagsbevis ifast räkning från ett emitterande förelag för senare placering på den allmännamarknaden. De reslrikliva reglerna har motiverats av det allför storarisktagande som förlagsbevisen kan innebära och av atl bankens kreditgivning intefår innebära att banken blir involverad i kreditlagarens normala företagsverksamhet.Förvärv av förlagsbevis innebär en viss risk för detta eftersom de ofta är avbetydande storlek som fordringar grundade på innehav av förlagsbevisi förmånsrättsordningen slår efter alla andra fordringar på det emitterandeförelaget. Särskild säkerhet ställs inte heller för lånen. Kapitalmarknadsulredningenkonstalerar att de i formellt hänseende kortfristiga banklånen inte kanlikställas med kapitalmarknadslän som har en lång ursprunglig löptid. Villkorenför banklän är emellertid eniigt utredningen i allmänhet inte till någonstörre nackdel för de gängse låntagarnas kreditbehov. Det är inle ovanligl attbanker även engagerar sig i finansiering av näringslivets långfristigainvesteringar i byggnader och maskiner. Sådana investeringslån är ofta avseddaatt täcka kapitalbehovet endast under utbyggnadsskedet och därefter avlyftasmed hjälp av obligationslån eller andra långfristiga bundna lån till fasl räntapå kapitalmarknaden. Enligt vad ulredningen uppger betraktas inte dessabankkrediter som godtagbara finansieringsformer i investeringssammanhang. Medhänsyn till della anser ulredningen att del vore värdefullt om bankerna kundeges förbättrade möjligheter att öka sin medverkan i den medelfristiga finansieringen. Bankernas möjligheler alt i ökad utsträckning medverka vidfinansieringen av industriinvesteringarna begränsas emellerlid enligtutredningen av all inlåningen inte har den stabilitet som krävs för sådanaplaceringar. Inlåningen är i praktiken inte tidsmässigt bunden. Med vissa isammanhanget oväsentliga undantag är inte heller räntan bunden. gör altbankernas benägenhet att lillämpa fast ränla för utlåningen är beroende avbankernas förväntningar om den framtida ränteutvecklingen. Med hänsyn till denosäkerhei som alltid råder beiräffande denna anser utredningen det inteosannolikt att de säkerhetsmarginaler som bankerna skulle kräva iräntehänseende för all ge långlidsbundna lån, skulle ligga uianför delintervall som kan godtas från kreditpolitisk synpunkt eller vara rimligt för depotentiella lånlagarna. Inför perspektivet av fortsatta betydande krav Prop.1978/79:165 144 pä obligationsförvärv kan önskemål om ökad andel bundnakrediter i bankernas utlåningssortiment framstå som svära att tillgodose. framstår del därför som nödvändigt att den reella bindningen avinlåningen ökas, för att bankerna i större omfattning än skall kunnage bundna lån. För alt en formell bindning av ränla och löptid skallkunna åstadkommas för en del av bankernas inlåning, föreslår utredningen attbankerna skall ges lätt att emittera egna obligationer. Därigenom bör bankernasmöjlighet att ge medelfristiga krediter enligt utredningens mening öka något.Eftersom det är svårt alt förutse vilka effekter på kapitalmarknaden somsädana obligationer kan få föreslår ulredningen en försiktig introduktion avdessa. Utredningen föreslår också att förbudet för bankerna att ställa garantiför andra låntagares obligationsupplåning avskaffas. Bankernas möjligheter atterhälla inlåning med formell bindning av ränta och löplid bör enligt utredningenocksä ökas genom att bankerna ges rätt atl ge ut s. k. bankcertifikat, dvs.obligationer med myckel kort löptid. Det främsta syftet med denna förändring äratt ge bankerna förbättrade möjligheter att effektivt konkurrera om de medelsom annars skulle kunna söka sig till den grå kreditmarknaden. Utredningen föreslår vidare all förbudet för bankerna attför egen räkning förvärva förlagsbevis upphör. Utredningen anser att nuvaranderestriktioner inle längre är påkallade från säkerhetssynpunkt. Utredningenpekar pä att förlagslån tas upp endasl av de största och mest välkonsolide-radeföretagen. Emissionerna utsätts för en sträng granskning såväl av deemissionsförmedlande bankerna som av de största institutionella långivarna.Dessutom gäller som en generell regel att föriagslån inte får las upp lill ettstörre belopp än som motsvarar företagets halva egna kapital. Ulredningenanser att dessa kontroller är lillräckliga för att bankinstiluten inte skall laomotiverade risker vid förvärv av förlagsbevis. Vid emissioner av obligationer och andra skuldebrev utgårstämpelskatt enligt slämpelskaltelagen (1964:308). Sädan skatt, kallademissionsstämpel, skall eriäggas med av varje påbörjat hundratal kronorav skuldebrevels nominella belopp. Vid överlåtelse av obligationer utgår enligtförordningen (1908: 129) ang. en särskild stämpelavgift vid köp och byle av fondpapperen omsättningsskatt, s. k. fondstämpelavgifl, vilken i princip utgår med 10 öreför varje påbörjat hundratal kronor av försäljningsvärdet.