prop · G2033 · 1978-12-31 00:00:00 — Detandra typfallet är för handen när någon som har börjat avtjäna frihetsberövandepåföljd i främmande stat har frigivits vUlkorligt. Med hänsyn till attkonventionen som nämnts är tillämplig även på tidsobestämda påföljder börhärmed jämställas även andra faU då den dömde har överförts tUl kriminalvårdutom anstalt. Som närmare skall beröras i det följande är vidare en allmänföratsättning för verkställighet i att den dömde har hemvist här ilandet. När det sedan gäller att från svensk sidaöverflytta kriminalvård i frihet tUl annan stat med stöd av konventionen, bördenna möjlighet kunna utnyttjas i fråga om den som här har dömts tiUskyddstlUsyn eller har villkorligt frigivits från fängelsestraff, såvida dendömde har hemvist i den främmande staten. Det bör anmärkas att verkstäUighetenav fängelse därmed kommer att kunna överföras både enligt IVL och den nyalagen. Detta innebär emellertid ingen dubbelreglering eftersom lagarna tarsikte på olika situationer. Med hänsyn tiU att IVL inte avser överflyttning avkriminalvård i frihet, kan sålunda den lagen inte utnyttjas sedan den dömde harvUlkorligt frigivits. Flera skäl talar vidare för att den nya lagen böröppna möjlighet att medge verkställighet utomlands också av sådan vård utomanstalt som äger rum inom ramen för de tidsobestämda påföljdema ungdomsfängelseoch internering. Verkställigheten av ungdomsfängelse eller internering kanöverföras till annat land med stöd av IVL men bara i påföljdensfrihetsberövande skede. När den dömde är överförd till vård utom anstalt kandäremot verkställigheten f. n. inte överföras ens till nordiskt land, eftersomden nordiska verkstäUighetslagstiftningen inte omfattar vare sigungdomsfängelse eUer internering. Det praktiska behovet av att kunna överföraverkstäUigheten får visserligen I fråga om dessa påföljder bedömas somtämligen obetydligt, eftersom det är mycket ovanligt att ungdomsfängelse ellerInternering ådöms person med hemvist i främmande stat. Det kan emellertid inteuteslutas att det undantagsvis kan uppkomma behov av ett sådant överförande.Att ett förordnande om Prop.1978/79: 3 129 överförandetiU vård utom anstalt tekniskt sett i vissa hänseenden skiljer sig från ettbeslut om viUkorUg frigivning kan då inte anses vara något avgörande hinder motatt låta den nya lagen omfatta även ungdomsfängelse och internering, isynnerhet som dessa påföljder i praktiken har kommit att förlora mycket av sinfrån början tidsobestärada karaktär. På grund härav föreslås att den nya lagenbUr tiUämplig även i fråga om dessa påföljder sedan den dömde har överförts tiUvård utom anstalt. I detta hänseende bör lagen reglera även förhåUandet meUanSverige och de övriga nordiska länder som tiUträder övervakningskonventionen. Somnyss har berörts uppställer konventionen som förutsättning föi överflyttande avövervakning eUer verkstäUighet från ett land till ett annat att den dömde harhemvist i den stat tiU vilken överflyttning skall äga rum. I princip ställsaUtså upp ett krav på fast bosättning i sistnämnda stat. Detta är ett strängarekrav på anknytning än vad som följer av föreskriftema ibrottmålsdomskonventionen (jfr. art. 5 sistnämnda konvention; prop. 1972: 98s. I fråga om den som skall viUkorligt friges från frihetsstraffmåste dock övervakningskonventionen rimhgen ges en sådan tolkning attförfarande enligt lagen bör kunna initieras, om den dömde med avbrott föranstaltsvistelsen har haft hemvist i den främmande staten och det vidare stårklart att han efter frigivningen kommer att återvända tiU sitt hemland och varabosatt där. 5.3.2Verkställighet i av utländskt avgörande 5.3.2.1 Allmänna principer I det föregående har föreslagits att skallansluta sig till övervakningskonventionen såvitt avser de i del II ochdel IV av konventionen reglerade samarbetsformerna.Samarbete enligt del II som i princip innebär endast att övervakningskall anordnas i den anmodade staten benämns i det följande begränsadverkställighet. Samarbete enligt del IV, som går ut på att denanmodade staten skaU ta över hela verkställigheten av det avgörande som harmeddelats i domslandet, betecknas i fortsättningen fullständig verkställighet. I den svenska lagen bör uttryckligen anges attverkställighet här i landet av utländskt avgörande vare sig det är fråga ombegränsad ellei fuUständig verkställighet får ske bara efter framstäUning avbehörig myndighet i den främmande staten. Vidare bör anges i vilka fall en sådanframställning skall avslås. I överensstämmelse med konventionens regler böravslag alltid ske, om avgörandet inte har vunnit laga kraft eller påföljdeninte får verkställas i den främmande staten (art. 3), om gärning som påföljdenavser inte motsvarar brott enligt svensk lag (art. 4) eller om den dömde intehar hemvist i (art. 5 och 6). Framställningen bör vidare avslås, om någon av de iart. 7.1 uppräknade obligatoriska avslagsgranderna föreligger. Denredaktionella utformningen av bestämmelserna om verkställighetshinder liksomvissa sär- Prop, 1978/79:3 130 skUdafrågor i anslutning därtUI behandlas i specialmotiveringen. I art. 7.2 anges vissa ytterligare grunder som avden anmodade staten fakultativt kan åberopas till stöd för avslag på framställningfrån annan stat. Framställningen får sålunda avslås, om myndighet i denanmodade staten har beslutat att inte väcka åtal eller att nedlägga redan väcktåtal för gärningen (7.2 a), om den gärning som avses med domen är föremål förrättegång även i den anmodade staten (7.2 b) och om domen har meddelats i dentilltalades utevaro (7.2 c). De nu angivna omständighetema bör även i lagentas upp som fakultativa avslagsgrander. Enligt art. 7.2 d gäller vidare att framställningfår avslås i den utsträckning som den anmodade staten finner domen oförenligmed de principer som gäller för tiUämpningen av dess egen strafflag, särskUt omlagöverträdaren på grand av sin ålder inte skulle ha kunnat dömas i denanmodade staten. Med stöd av derma artikel bör införas en bestämmelse som gerdiskretionär möjUghet till avslag på en framställning om verkstäUighet för detfaU att den dömde vid tiden för brottet inte hade fyUt . Eftersom den somhar begått brott innan han fyUt enUgt 33 kap. 1 § BrB inte får dömas tUlpåföljd här i landet, kan det ifrågasättas om inte denna avslagsgrund bör görasobligatorisk. I enlighet med vad som framhöUs under förarbetena tiU IVL (prop.1972: 98 s. 114) kan det emellertid tänkas förekomma fall då det från humanitärsynpunkt är särskilt angeläget att det finns möjlighet att utan hänsyn tillstraffbarhetsåldern kunna överta verkstäUigheten av en utländsk brottmålsdomavseende en svensk medborgare som inte har fyllt . Den nu berördaavslagsgrunden bör därför, liksom motsvarande bestämmelse i IVL (6 § förstastycket 7), vara fakultativ. Om däremot gärningsmannen av annat skäl änminderårighet inte skulle ha kunnat dömas tiU påföljd för brottet i ,bör detta liksom enligt IVL (5 § andra stycket 2) vara ett absolut hinder motverkställighet här i landet. I art. 7.3 föreskrivs att konventionen hartillämpning på fiskaliska brott bara i den utsträckning de fördragsslutandestaterna har bestämt det beträffande varje brott eller brottskategori. Deimabestämmelse synes ha ringa praktisk betydelse, och det finns från svensksynpunkt ingen särskild anledning att vägra verkstäUighet beträffande brott avdenna typ. Någon på art. 7.3 grundad regel om verkställighetshinder behöverdärför inte tas upp i den nya lagen. EnUgt art. 5.3 gäller ytterligare attkonventionsstat är berättigad att avslå framställning som avser visssamarbetsform enligt konventionen, om staten med hänsyn tiU omständigheterna idet särskilda fallet anser annan samarbetsform vara lämpUgare. I sådant faU ärden anmodade staten skyldig att ange vilken åtgärd den är vUlig att vidta. Som fömt har konstaterats erbjuder det förfarandesom regleras i del IV av konventionen fuUständigt övertagande avverkstälUghet den från svensk synpunkt lämpligaste samarbetsformen. Prop, 1978/79: 3 131 framståsom en fördel om verkstäUighet här i landet kan ske inom ramen för dennasamarbetsform, eftersom samarbete enligt del II iblandkan tänkas vara förenat med vissa praktiska komplikationer. Det bör därförfinnas en möjlighet att från svensk sida avslå en framställning om begränsadverkstäUighet enUgt del II och i stäUet erbjuda sig att överta helaverkställigheten av det utiändska avgörandet. Detta bör anges genom en uttryckUgbestämmelse i den nya lagen. Utöver vad som följer av det anförda bör I ensärskUd regel anges att en framstäUning om verkstälUghet skall avslås, om den iannat hänseende än som har nämnts särskUt strider mot övervakningskonventioneneller den överenskommelse med främmande stat som annars ligger till grund förframställningen (jfr. 5 § andra stycket 8 IVL). Vad därefter gäller själva prövningsförfarandet kankonstateras att övervakningskonventionen I motsats tillbrottmålsdomskonventionen inte InnehåUer några särskilda regler i dettahänseende. Det står alltså i princip fritt för fördragsslutande stat att inomramen för konventionsbestämmelsema utforma prövningsförfarandet på lämpligtsätt. För svensk del bör i överensstämmelse med denordning som till-lämpas i andra liknande sammanhang en framställning omverkställighet enligt övervakningskonventionen alltid i första hand prövas avregeringen. Det bör tillkomma regeringen ensam att avgöra om en framställningskall avslås därför att den avser politiskt eller militärt brott (art. 7.1 c)eller därför att den i annat hänseende än som har nämnts särskilt i lagenstrider mot den överenskommelse med främmande stat som åberopas i ärendet (jfr8 § IVL). Också när det gäller att avgöra om en framstäUning angående begränsadverkställighet skall avslås därför att det med hänsyn tiU omständigheterna idet särskilda fallet är lämpligare att övertar hela verkställighetenbör regeringen ha exklusiv prövningsrätt. I övrigt bör regeringens prövning påsamma sätt som eiUigt rVL begränsas till en förstahandsgranskning med möjlighetatt avslå framställningen, om det är uppenbart att avslagsgrand föreligger. När det gäller det förfarandet som skaU äga rumefter regeringens preliminära prövning bör man i den nya lagen skilja mellanfall då den främmande staten endast begär begränsad verkställighet enligt del II avkonventionen och faU då det i stället begärs att skall överta helaverkställigheten av det utiändska avgörandet enligt del IV. I sistnämndasituation fömtsätter konventionen att en omvandling av påföljden skall ske häri landet och att därefter skall helt överta tillämpningen av domen.Denna omvandling bör uppenbarligen ske av allmän domstol. När däremot framställningenendast avser begränsad verkstäUighet, inskränker sig de åtgärder som skaUföretas här i landet I princip till att anordna kriminalvård i frihet iöverensstämmelse med den utländska domen. Ett sådant beslut bör kunna meddelasi administrativ ordning på samma sätt som enligt NVL, dvs. 1978/79: 3 132 I enlighet med det anförda föreslås att enframstäUning som gäller begränsad verkstäUighet dvs. endast anordnande avkriminalvård i frihet här i landet efter regeringens förstahandsgranskningskall överlämnas till för handläggning. Styrelsen bördärvid ha att pröva om det föreligger annat verkstäUighetshinder än sådantbeträffande vilket regeringen har exklusiv prövningsrätt. Finner styrelsen atthinder inte möter mot verkstäUighet, bör styrelsen besluta att kriminalvård ifrihet skall anordnas här i landet och utse över-vakningsnänmd att handhakriminalvården. Konventionens bestämmelser om samarbete inom ramenför det förfarande som avses i del II vUar på den grandtankenatt vad som i domslandet bestämts i samband med domen eUer senare underverkstäUigheten om prövotid för den dömde och om dennes särskilda åliggandenunder i princip skall gälla även i det land som har övertagitövervakningen. Enligt art. 11.1 skall sistnämnda land dock, om det ärnödvändigt, anpassa övervakningsvillkoren efter sin egen lagstiftalng. Dennareglering får emellertid inte innebära att domslandets föreskrifter skärps. som tiUämpas av den anmodade staten får inte i något fall varasträngare än de som har meddelats i domslandet (art. 11.2). Konventionens bestämmelser om att meddeladeföreskrifter inte får skärpas är av intresse bl. a. när det gäller frågan omövervakare för den dömde skall förordnas här i landet även när sådantförordnande inte har meddelats i den främmande staten. I detta hänseende måstebestämmelserna tolkas med beaktande av konventionens syfte och mot bakgrund avatt kriminalvården i frihet har organiserats på olika sätt i skilda stater. Ivissa stater förekommer det att man på samma sätt som i förordnarsärskUd övervakare för den dömde. I andra stater har man emellertid valt andraformer för övervakningen, såsom exempelvis att den dömde blir skyldig att hållakontakt med en nämnd eller med en privat frivårdsorganisation eller ställsunder kontroll av polisen eller åklagarmyndighet. Konventionen bygger påförutsättningen att varje stat skall anordna övervakning med användande av sinegen organisation för ändamålet. Det kan med hänsyn härtill i allmänhet inteanses innebära en skärpning i konventionens mening att man här i landet förordnarsärskild övervakare för den dömde även i fall då övervakningen enligt denfrämmande statens lagstiftning sker i andra former. I fall då begränsadverkställighet anordnas här i landet bör sålunda i regel utses övervakare förden dömde. Det bör ankomma på övervakningsnämnden att förordna övervakare. Som förut har berörts torde emellertid konventionenvara tiUämpUg även vid fall av s. k. simple suspension, dvs. när den utländskavillkorliga domen visserligen innebär att en prövotid har bestämts för den 1978/79: 3 133 dömdemen särskilda övervakningsvillkor inte har fastställts och det inte heller harföratsätts att den dömde på annat sätt skall stå under speciell kontroll elleri särskild ordning få hjälp eUer stöd . Att den främmandestaten skulle begära överförande av verkställighet i fråga om en sådanviUkorUg dom är visserligen osannoUkt; i den kommentar (explanatory report)till konventionen som har utgetts genom försorg nämns dennaeventuaUtet som ett "hypotetiskt" fall. Skulle emellertid dettainträffa något som i så fall enligt art. 10 skall framgå av den främmandestatens framställning torde förbudet mot skärpning i art. 11 vara så attförstå att övervakning inte heller skall anordnas i . De särskilda föreskrifter om den dömdesförpliktelser som kan ha meddelats i den främmande staten såsom exempelvis angående utbUdning, läkarvård eller skadeståndsskyldighet avses som har nämnts gälla även här i landet i den mån de skulle ha kunnatmeddelas enligt svensk lag. I vissa stater kan emellertid den dömde åläggas attiaktta särskilda föreskrifter av en typ som inte skulle ha kunnat meddelas häri landet, t. ex. förbud mot tobaksrökning eller förpliktelse att betala bidragtill en välgörenhetsorganisation. Art. 11 ger för sådana fall stöd för enjämkning till överensstämmelse med svensk lag. Av konventionens förarbetenframgår att art. 11 även har avsetts ge den anmodade staten rätt att förkortaprövotiden, om denna skulle vara längre än den inhemska lagstiftningen medger.Det har vidare i anslutning till konventionens tillkomst uttalats attartikelns avfattning inte avses utgöra hinder för den anmodade staten attunder loppet av prövotiden förordna om övervakningens upphörande eller ändraannan föreskrift i mildrande riktning. Den anpassning av det utiändska avgörandet tillsvenska förhållanden som i enlighet härmed är förutsatt bör ske genomövervakningsnämndens försorg. Det bör sålunda ankomma på nämnden att jämka deföreskrifter som i den främmande staten har meddelats om prövotid för dendömde och om dennes åligganden , i den mån sådan föreskriftskulle vara oförenlig med svensk lag. bör vidare iöverensstämmelse med 26 kap. 11 § andra stycket och 28 kap. 5 § andra stycketBrB kunna förordna att övervakning skall upphöra , såvidabehov av övervakning inte längre bedöms föreligga. En i huvudsak motsvarandetillämpning av bestämmelsema i 32 a § kungörelsen (1964: 632) med vissabestämmelser om vård i frihet av dem som dömts till påföljd för brott(frivårdskungörelsen) bör också kunna komma I fråga. Meddelas beslut om attövervakning skall upphöra eller har nämnden på grund av särskilda skäl redanfrån början avstått från att förordna övervakare, bör det stå nämnden fritt attså länge prövotiden varar på nytt förordna övervakare, om det behövs. I övrigtbör de allmänna reglerna i BrB om övervakningens organisation och om den 3 1978/79. 1978/79: 3 134 dömdesskyldighet att iaktta skötsamhet m. m. vara tUlämpliga även i fråga omkriminalvård som anordnas inom ramen för denna samarbetsform. En närmareredogörelse för vad som avses gälla i dessa hänseenden lämnas i anslutningtill de enskilda bestämmelserna. VerkstäUighet inom ramen för denna samarbetsformmedger inte svensk myndighet befogenhet att i händelse av misskötsamhet frånden dömdes sida förklara det i den främmande staten meddelade villkorligaanståndet förverkat. Denna fråga skall i stället avgöras av myndighet idomslandet på grandval av de upplysningar och uppgifter i övrigt som lämnatsfrån svensk sida (art. 15). I enlighet härmed föreUgger för svensk del vissunderrättelseskyldighet gentemot domslandet (art. 12 14). a. skalldomslandet erhålla underrättelse, om fråga skulle uppkomma om förverkande avdet vUlkorliga anståndet därför att den dömde har åtalats eller dömts för nyttbrott eller därför att han inte har iakttagit vad som åUgger honom. För att uppfylla konventionens föreskrifter omunderrättelseskyldighet bör i den nya lagen föreskrivas skyldighet förkriminalvårdsstyrelsen att på begäran av behörig myndighet i den främmandestaten lämna upplysning om hur den dömde har förhåUit sig under prövotiden.Sådan upplysning bör grundas på uppgifter som styrelsen infordrar från övervakningsnämnden.Kriminalvårdsstyrelsen bör vidare ha att självmant underrätta myndighet i denfrämmande staten, om den dömde skuUe dömas tiU fängelse,ungdomsfängelse eller internering här i landet på grund av nytt brott. Om dendömde i annat fall har allvarligt åsidosatt sina åligganden under prövotidenoch övervakningsnämnden av den anledningen finner att det viUkorliga anståndetbör förklaras förverkat, bör det ankomma på nänmden att göra anmälan omförhållandet till . Styrelsen bör i sådant fall varaskyldigt att underrätta myndighet i den främmande staten om övervakningsnämndensanmälan. Samma ordning bör tillämpas om övervakningsnämnden skulle finna annatbeslut av myndighet i den främmande staten påkaUat, t. ex. förlängning avprövotiden. Underrättelserna från kan medföra attmyndighet i den främmande staten ändrar föreskrifterna för den dömde. De nyaföreskrifterna blir då gäUande här i landet men övervakningsnämnden kan somtidigare nämnts jämka dem i mildrande riktning. Om myndigheten i den främmande staten förklarar detvillkorliga anståndet förverkat eller meddelar annat beslut av motsvarande innebörd,får detta tiU följd att den kriminalvård som har anordnats här i landet skaUupphöra. Den dömde blir emeUertid därvid regelmässigt skyldig att undergåstraff eller straffåterstod i domslandet. Detta kan I sin tur föranleda att dendömde begärs utlämnad tiU detta land, en fråga som då får bedömas enligtreglerna i lagen (1957: 668) om utlämning för brott (allmännautlämningslagen). Prop.1978/79:3 135 En anslutning från sida tillövervakningskonventionen medför emellertid inga särskilda förpUktelser attbifaUa en framställning om utlämning i den berörda situationen. Såvidainte annat följer av gällande utlämningsavtal, kan aUtså denna fråga i vanligordning prövas inom ramen för regeringens diskretionära prövningsrätt, i denmån inte hinder mot utiämning föreligger redan enligt allmänna utlämningslagen.I vissa faU kan det vidare tänkas vara lämpligare att verkställighet här ilandet med stöd av IVL anordnas i fråga om det straff eller den straffåterstodsom har bestämts i den främmande staten än att den dömde utiämnas dit. Det harredan förat påpekats att utlämning tUl utomnordisk stat över huvud tagetaldrig får ske i den situation som kan förutsättas bli den praktiskt settvanUgaste, nämUgen då den dömde är svensk medborgare (2 § allmännautiämningslagen). 5.3.2.3Fullständigt övertagande av verkställighet Ett fullständigt övertagande av verkställigheten avutländsk brottmålsdom enligt del IV i konventionen föratsätteratt en omvandling av den utomlands bestämda påföljden sker här i landet (art.23). Detsamma är i regel förhåUandet vid verkstäUighet av europeiskbrottmålsdom enligt IVL. Med hänsyn härtUI är det lämpligt attprövningsförfarandet utformas i nära anslutning till motsvarande förfarandeenligt IVL. I enlighet härmed föreslås att framstäUningen efterregeringens preliminära prövning skaU överlämnas tUl RA för handläggning. Detbör sedan ankomma på RA eller annan åklagare som denne förordnar att hosallmän domstol göra ansökan om prövning av framstäUningen. Domstolen har därvidatt pröva om annat verkställighetshinder föreligger än sådant beträffandevilket regeringen ensam svarar för prövningen. Omverkställighetshinder inte föreUgger, följer av art. 23.1 att den utomlandsbestämda påföljden skall omvandlas till den påföljd som enligt svensk lagskulle ha bestämts för brottet, om det hade begåtts här. Påföljden får dockenligt art. 23.2 inte vara strängare än den som har bestämts i den främmandestaten. Faständet inte uttryckligen har angetts i konventionen måste art. 23 vila på dentanken att någon ny prövning av skuldfrågan inte får äga rum i den stat somövertar verkstäUigheten. Detta bör på samma sätt som har skett i 10 § andrastycket IVL uttryckligen anges i den nya lagen. När det gäller själva omvandlingen avpåföljdsbestämningen har avsikten otvivelaktigt varit att lämna den stat somövertar verkställigheten viss frihet vid bestämmandet av ny påföljd. TillskiUnad från art. 19 iimehåller art. 23 inte någon föreskrift om att den nyapåföljden skall till sin art så nära som möjligt överensstämma med den påföljdsom har bestämts i den främmande staten. I ett förberedande utkast tiU konven- Prop, 1978/79: 3 136 tionstextinnehöll artikeln en sådan föreskrift, som dock senare fick utgå för attmöjUggöra en bredare anslutning till konventionen. Detta skall ses motbakgrunden av att de i olika europarådsstater förekommande påföljder sominnebär kriminalvård i frihet, är svåra att jämföra med varandra. Även om denexakta innebörden av art. 23 är i viss mån oklar, torde emellertid en tolkningav artikeln i enlighet med konventionens huvudprinciper och dess förarbeten gevid handen att den anmodade staten är skyldig att bestämma en ny påföljd sominnebär att den dömde i en eller annan form ställs under tillsyn eUer att ivarje faU en prövotid fastställs för honom. Vad gäUer föreskriften i art. 23.2att den nya påföljden inte får vara strängare än den tidigare, får denna försvensk del inte samma betydelse som för stat som tillämpar systemet att utsättabestämd strafftid i en villkorlig dom. Föreskriften måste dock anses innebäraett förbud mot att här ådöma en ny påföljd som innebär att den dömde berövasfriheten. Om den utomlands bestämda påföljden är viUkorligdom vare sig i form av viUkorligt anstånd med ådömande eUer verkstälUghet avstraff eUer i form av s. k. probation ligger det med angivna utgångspunkternärmast till hands att här bestämma påföljden till skyddstUlsyn. Detta böremellertid inte vara det enda alternativet. Möjlighet bör också finnas att dömatUl annan påföljd som innebär frivård, varvid närmast viUkorlig dom kommer ifråga. Det bör emeUertid inte heller vara uteslutet att den dömde överlämnastUl särskild vård, såvida inte detta innebär att han berövas friheten ochpåföljden därmed framstår som en skärpning i konventionens mening. Vad härefter angår fall då den dömde utomlands harvUlkorUgt frigivits från frihetsstraff öppnar konventionen möjUghet för oUkalösningar.