prop · G20347 · 1978-12-31 00:00:00 — Det tordedock starkt kunna hävdas att lagstiftarna, när man antagit en beredskapslag,inte ansett att beredskapskaraktären och dennas huvudsakliga koppling lillkrissituationer skall vara en illusion. På de områden som överenskommelser eller rekommendationer före-kom.mitför försäkringsbolagen placeringsplikt och i viss mån även räntereglering torde några slag av straffåtgärder inte ha kunnat vidtas i den månöverenskommelse eller rekommendation inte infriades. Den s. k. särskildaavgiften enligt lagen om kreditpolitiska medel är förbehållen de situationerdå lagen varit satt i kraft. Något läge där straffåtgärder motförsäkringsbolagen övervägts har inte heller förekommit. Likafullt måste ocksåförsäkringsbolagen betrakta de överenskommelser och rekommendationer som avsettdem mot bakgrund av att för andra kreditinstitut synes ha förekommitstraffåtgärder. Sådana åtgärder har då vidtagits i andra former än de lagen om kredifpolitiskamedel förutsätter. avstår från alt direkt ta ställning till detprincipiellt och rättsligt riktiga i denna koppling mellan bristandeuppfyllelse av överenskommelse på ett område med straffåtgärder på ett annat.Det är dock riksförbundets bestämda uppfattning att det finns en oacceptabeloklarhet i rättsläget när över huvud taget dylika situationer kan uppkomma. De överenskommelser och rekommendationer som riksförbundetnu berört har varit sådana som avsett områden, som skulle ha kunnat reglerasom lagen om kreditpolitiska medel varit satt i kraft. Det skall emellertidnämnas att det också förekommit överenskommelser på områden som inte hadekunnat regleras genom lagen. Förbundet avser därmed närmast de under de senasteåren av uttalade önskemålen om ökade placeringar iindustriobligationer. Dessa önskemål har besvarats positivt avförsäkringsbolagen. bör givetvis i olika lägen kunna framföraönskemål inom det kreditpolitiska området och försäkringsbolagen kommer liksomhittills aft vara öppna för de synpunkter har att framföra. I frågaom kapitalmarknadens funktion har och försäkringsbolagen gemensammaintressen som i vart fall i normala lägen bör kunna skapa gehör för riksbankensönskemål, och detta även på områden där lagen inte skulle kunna sättas i kraft.Det riksförbundet vänder sig mot är aft ett oklart rättsläge möjliggör en krislagstiftningstillämpning vid i stort sett normala situationer. Vid bedömning av vad som sålunda förekommit och av dettaseffekter på kapitalmarknaden och sparandet är av stort intresse att notera vadkapitalmarknadsutredningen uttalat. Utredningen har som en genomgående attitydi sina resonemang en marknadsekonomisk syn på kapitalmarknaden där bl. a,framhålls vikten av att räntenivån relativt väl anpassas till den stramhet sområder på kreditmarknaden. a. har motsatsen lett till en inoptimal kveditfördelning.Riksförbundet kan inte finna att denna inställning stämmer överens medfullmäktiges uppfattning aft behovet av styrning av såväl kreditallokeringensom räntenivåerna vore mer eller mindre permanent. Fullmäktige har med syftning på emissionskontrollen hävdat att 1918fl9: 47 29 räntekontrollen inte skulle kunna ersättas avmarknadsprisbildning med hänsyn tiil det lilla antalet placerare. Riksförbundetkan infe instämma i detta, vare sig det är fråga om dagens läge eller vidbedömning av vad som skulle inträffa om emissionskontroll inte tillämpades. Redan försäkringsbolagen, som dock bara utgör en mindredel av kapitalmarknaden, är inte få till antalet. Det är i olika sammanhang bl. a. av statsmakterna omvittnat att det råder en stark konkurrens mellanförsäkringsbolagen. Det är därvid att erinra om att kapitalförvaltningen är enintegrerad del i verksamheten. Försäkringsbolagen har olika praxis i sinplaceringsinriktning och skilda preferenser även i fråga om lånevillkor. En delav försäkringsbolagen driver verksamhet över hela landet medan andra har sinrörelse begränsad till viss region. En reglering i form av emissions- ochräntekontroll verkar dämpande på intentionerna att uppträdaindividuellt och effektivt på kapitalmarknaden. Av stor betydelse är också atten friare marknadsränta skulle kunna medverka lill att antalet placerare ökade,bl. a. genom atl hushåll och företag skulle kunna intresseras förobligationsköp. Därmed skulle alltså den föregivna koncentrationen påkapitalmarknaden ytterligare minska. har vidare konstaterat attbostadsmark naden avskärmats från marknadskrafterna. I sitt yttrande över utred ningens betänkande har riksförbundet starkt understrukit hur olyckligt detta är och hur det utgör ett exempel på en oklar samhällsekonomisk redovisning av olika samhällssektorers kostnader och på dolda subventio ner som i detta fall går ut över spararnas villkor. Fullmäktige synes sna rast anse att sådana dolda subventioner skall vara regel. Fullmäktige uttalar sig emellertid inte om huruvida man då också är beredd att ac ceptera ett minskat sparande och därmed ett mindre tillflöde av medel till kapitalmarknaden. Det förtjänar här upprepas vad riksförbundet an förde i sitt yttrande över utredningens betänkande, nämligen att det en skilda livförsäkringssparandet minskat t. o. m. i abso luta tal. Inflationsförluster för livförsäkringsspararna har varit en starkt bidragande orsak härtill. har också i sitt nämnda yttrande beskrivit hur inflationsförlusfer och lånevillkor, som ej är marknads mässiga skapar problem för skadeförsäkringsbolagen och deras försäk ringstagare. Sammanfattningsvis anser riksförbundet att svårigheter medall tolka en lag om kreditpolitiska medel när det gäller förhållandet mellankrissituationer, då lagen skall kunna träda i kraft, och mera normala situationer,då i verklig mening frivilliga överenskommelser mellan ochkreditinstitut skall kunna träffas, aldrig helt kan undanröjas. Det riktigavore därför egentligen att någon beredskapslag ej fanns utan att enlagstiftning in casu skulle tillgripas när extraordinära förhållanden påkalladedet. Om lagen av beredskapsskäl nödvändigtvis anses böra bli förlängd,förutsätter emellertid riksförbundet att motivuttalanden görs som stramar åtmöjligheterna att sätta lagen i kraft och framförallt så långt möjligtundanröjer en praktisk tillämpning av lagen i lägen där inte extraordinäraförhållanden ger grund för dess ikraftsättande. yrkar slutligenatt även emissionskontroll klassificeras som ett extraordinärtmedel, eftersom bl. a. emissionskontrollen också verkar räntereglerande ochmotverkar marknadsmässiga villkor och då i det senare ligger större risker förfelaktig kapitalallokering än vid marknadsmässiga villkor. Prop.1978/79: 47 30 : Industriförbundinstämmer i vad bankorganisationema anfört. Därutöver vill Industriförbundetredovisa vissa egna erfarenheter och synpunkter på det kreditpolitiska området. Som bankorganisationemaframhållit är lagen om kreditpoliliska medel en ramlagstiftning som iosedvanlig grad får sin slutliga effekt bestämd av den ansvariga myndighetensåtgärder dvs. tillämpningsföreskrifter och praxis. Enligt denpraxis som förordas i lagmotiven arbetar på det kreditpolitiskaområdet i stor utsträckning med överenskommelser och rekommendationer i ställetför med föreskrifter grundade på regeringsförordnande enligt lagen.Industriförbundet fastslår att , med hänsyn till dess roll i denekonomiska politiken, i viss grad bör kunna verka inom vidare ramar än somtill-låts för många andra myndigheter. Eftersom myndighetsutövningofta direkt griper in i enskildas ekonomiska förhållanden i praxis dessutom ihög grad genom starkt individualiserade, långtgående restriktioner för deberörda måste dock formerna för myndighetsutövning vara sådanaatt rättssäkerheten inte åsidosätts. De nu gällande reglernas utformning,tillämpning och den institutionella ramen är sådana att den enskildesförhållande till kan beskrivas som gränsande till beroende avriksbankens godtycke. Förbundet vill särskilt framhålla att direktamyndighetsåtgärder ofta riktar sig fill bankerna men att denekonomisk-politiska effekten avses bli uppnådd så att säga i nästa led. Exempelpå detta är emissionskontrollen som i första hand inte utövas mot obligationsemittenternautan mot bankerna. Genom det nätverk av regleringar, formella och informellaöverenskommelser och beroenden som finns mellan och bankerna blirdet svårt för de slutligt berörda att få insyn i riksbankensmyndighetsutövning. Den som är missnöjd saknar ofta ett mot honom riktatformellt beslut som kan utgöra grund för klagan. Härtill kommer avsaknad avmöjlighet till överprövning i en fristående instansordning. Industrin har upplevt påtagliga nackdelar av attriksbanken i väsentliga hänseenden är undantagen det förvaltningsrättsliga kontrollsystemisom på andra områden är en viktig del av rättsskyddet för de enskilda. Tillbelysning härav och med hänsyn till frågans stora principiella och praktiskabetydelse vill förbundet redovisa sin syn på utövning avemissionskontrollen. har genom brev till berördaaffärsbanker anfört att såsom norm borde gälla att obligationsemittenterslikvida medel i till högst borde vara placerade utanförbanksystemet. Härigenom har frågor om gränserna för myndighetsutövningställts på sin spets. fann för sin del att normvar från ekonomiska utgångspunkter olämplig och att den innebar att riksbankenöverskred sina befogenheter. Beträffande de rättsliga aspekterna avgav påförbundets begäran professorn i offentlig rätt utlåtande1978-04-09 "norm angående obligationsemittenters placering avsina Ukvida medel". I skrivelse till riksbanksfullmäktigeåberopade utlåtande vari bl. a. anfördes att enmyndighet har "att tillvarata just de intressen som ligger till grund förvederbörande författning, icke några andra allmänna eller privataintressen". Detta var, framhöll , en allmän rättsstatliggrundsats. Emissionskontrollen hade i den kreditpolitiska lagstiftningeninrättats med hänsyn till kapitalmarknaden. Prop.1978/79: 47 31 uttalatstöd fanns för hänsynstagande till företagens likvidiletsplacering. Industriförbundetframhöll att en tillämpande myndighet inte ka;i tilllåta sig att utvidgalagens ändamål genom ett så betydelsefullt ingrepp som ett krav på likviditelsplacering:"Det är som har en så viktig maktutvidgning i sin hand. Dettaföljer av regeringsformen 8: 3 om att ingrepp i enskildas ekonomiska förhållandenskall ske genom lag.Westerbergs slutsats- är att om likviditetsplacering ärbefogenhetsöverskridande enär den icke kan repliera på lagen om kreditpolitiskamedel och därför strider mot grundlagen." Bankorganisafionernasi sitt yttrande och Industriförbundefs ovan redovisade erfarenheter visarbetydelsen av en grundlig prövning av erfarenheterna av lagen o.ti kredifpolitiska medel. Rätfssäkerhetsaspeklernabör föranleda överväganden om de institutionella förhållandena såsom frågan omrätt att anföra besvär över beslut och om en inslansordning.Förbundet medger att den frågan rymmer komplicerade konstitutionella aspekteroch att den kan vara svår att lösa intill utgången av 1978. Redan i det nuaktuella lagstiftningsärendet bör dock kunna tas fasta på bankorganisationernasförslag om utveckling av formerna för samverkan mellan regeringen, riksbankenoch kreditlivets organisationer. Förbundet vill komplettera detta förslag medatt även andra näringslivsorganisationer såsom bör kunnainbegripas i detta samråd då så är lämphgt med hänsyn till frågornas karaktär.Industriförbundet vill också understryka det synnerligen angelägna attregeringen föreslår att vid behandlingen av detta lagstiftningsärendebekräfta att de allmänna rättsgrundsatser som bankorganisationema ochförbundet har pekat på är tillämpliga vid användning avkreditpolitiska medel varvid särskilt bör gälla att varje överenskommelse,rekommendation eller annan åtgärd från avseende de medel somregleras i lagen om kreditpolitiska medel måste överensstämma med syftet medbestämmelser i denna lag och således kunna rymmas inom ramen för lagen. Förytterligare belysning av rätts-säkerhetsaspekterna förordar förbundet föregås av lagrådsremiss.