prop · G20342 · 1978-12-31 00:00:00 — Problem kan däremot uppkomma i vissa gränsfall när denskallskyldige vill lillämpa bokföringsmässiga grunder och taxeringsmyndighetenfinner anledning all ifrågasätta hans rätl lill det. I sammanhanget bör ocksåbeaktas alt BFL:s gränsdragning mellan bokför- 1978/79:42 ,::,, 71 ingsskyldiga och inte boklöringsskyldiga, som redanframhållits, grundas på delvis andra överväganden än de som är relevanta närdetgäller att bestämma vilken skaiiemässig redovisningsmetod som bör tillämpas förviss fastighet. Gränsdragningen bör därför om möjligt grundas påskallerättsliga kriterier. I första hand gäller det att bedöma om valfrihet kanmedges beträffande alla konvenlionelli taxerade fastigheter eller om del ärnödvändigt all utforma särskilda regler som avgränsar de fall där valfrihet börföreligga. Tidigarekonstaterades att inkomstredovisning enligt bokföringsmässiga grunder kan varaen olämplig meiod för vissa konventionellt beskattade fastigheter. Det kundebefaras all en del fastighetsägare skulle uppleva del som en onödigkomplikation aii varu skyldiga gå över lill redovisning enligtbokföringsmässiga grunder. Siluaiionen för fastighetsägarna blir naiurliglvishell annorlunda om valfrihei föreligger. Den som finner bokföringsmässigredovisning alltför betungande kommer då givelvis att välja koniantprincipen.Däremot kan bokföringsskyldiga fastighetsägare som vill kunna grunda sindeklaration på bokföringen utnyttja rätten all gå över till inkomstberäkningenligt bokföringsmässiga grunder. Ett system med valfrihet lorde därför frånfastighetsägarnas synpunki bara ha fördelar. Från taxeringsmyndigheternas synpunkt har ell syslem medvalfrihet inte några påtagliga nackdelar. är det nödvändigi att vidtaxeringen avgöra om en viss fasiighel skall schablonbeskaiias eller beskattasenligt konventionell metod. Denna gränsdragning kommer all avgöra i vilka fallkoniantprincipen är obligatorisk och i vilka fall valrätt föreligger. Taxeringsmyndighetenställs alltså inte inför några nya uppgifter. Valfriheten kan dock också havissa nackdelar från laxerings- och konirollsynpunkt. Om en bokföringsskyldigfastighetsägare väljer all även i fortsättningen lillämpa koniantprincipen,måsle taxeringsmyndigheten fortfarande kontrollera all det bokförda resultateti deklarationen har justerats på ell riktigt sätt. Detla kan leda lill visstmerarbete vid taxeringen som dock får vägas mot nackdelarna av ellobligatorium. Dethittills anförda har närmast avsett rätten att gå över från konlantprincip tillinkomstberäkning enligt bokföringsmässiga grunder och all välja denbokföringsmässiga redovisningsmeloden för en nyförvärvad fastighet. En annanfråga är om en fastighetsägare som en gång har vall bokföringsmässigredovisning för en viss konventionellt beskattad fastighei senare skall få gåöver lill atl använda koniantprincipen för samma faslighet. Som lidigare nämnlsbör koniantprincipen vara obligatorisk för schablonbeskatlade fastigheter.Övergång till koniantprincipen måsle då ske när sådana omständigheterinträffar atl en lidigare konventionellt beskattad fastighet skall beskallasenligt schablon. Frågan är om man skall tillåta all övergång frånbokföringsmässiga grunder lill konlantprincip sker även i andra fall. Varjesådan övergång förorsakar merarbete vid laxeringen. Del är nödvändigi althindra både atl övergången medför obehöriga skatteförmåner och all den 1978/79:42 72 ledertill en inte avsedd merbeskatlning. I avsniii 1.5.5 diskuteras utformningen avde regler som behövs för all hindra alt ell byte av redovisningsmelod färsådana effekter. Även med dessa regler är del önskvärt atl hålla antaletövergångar så lågt som möjligl. Övervägande skäl talar därför för att intetillåta övergång från bokföringsmässiga grunder lill konlantprincip i andrafall än då schablonbeskattning skall ske. Enutgångspunkt för den diskussion som har förts i della avsnitt har varit alt manbör behålla koniantprincipen för de schablonbeskatlade fastigheterna. Vaddiskussionen har gällt är vilken redovisningsmelod som skall lillämpas förkonventionellt beskattade fastigheter. början kunde konstateras alt del är svårt all på ett lämpligt sätt utformaobligatoriska regler om övergång lill inkomstberäkning enligt bokföringsmässigagrunder. RSV:s förslag atl föreskriva sådan skyldighet för alla konventionelltbeskattade fastigheter leder lill att skyldigheten blir alltför omfattande. Enanknytning lill om bokföringsskyldighet eller skyldighet allupprätta årsbokslut har vissa påtagliga nackdelar. Vill man ha obligatoriskaregler, återstår då knappast annal alternativ än all utforma särskildaavgränsningsregler som anknyter till fastighetens användning. Sådana reglermedför nya gränsdragnings- och tolkningsproblem för både skattskyldiga ochtaxeringsmyndigheter. Ävdessa skäl ställdes därefier frågan om inte vissa fastighetsägare i ställetborde få rält all själva välja redovisningsmelod. Den bedömning som gjordes varall ett system med valfrihet för alla konventionellt beskattade fastigheterskulle ha påtagliga fördelar som klart övervägde vissa nackdelar vidtaxeringen. Det konstaterades dock att den fastighetsägare som en gång har vallall lillämpa bokföringsmässiga grunder för viss fasiighel inte borde ha rättatt gå över lill konlanlprincip>en i andra fall än då fastigheten på grundav ändrade förhållanden skall schablonbeskaiias. Delföreslås alltså alt inkomsi av konventionellt beskattade fastigheter efterfastighetsägarens fria val skall få beräknas enligt koniantprincipen ellerenligt bokföringsmässiga grunder. Har fastighetsägaren vid viss taxeringberäknat inkomsten enligt bokföringsn-iässiga grunder och är förhållandenasådana att fastigheten även vid påföljande taxering skall beskattas enligtkonventionell metod, bör fastighetsägaren dock vara skyldig att även vid denlaxeringen lillämpa bokföringsmässiga grunder. BådeRSV och vissa remissinsuinser har ansett atl en tillämpning avbokföringsmässiga grunder inte bör medföra atl alltför långtgående krav ställspå ägare av mindre fastigheter såvitt gäller periodisering, bokföring avinterimsposter och liknande bokföringslekniska åtgärder. Med del här föreslagnasystemet, som innebär att ingen fastighetsägare mol sin vilja behöver gå överlill bokföringsmässiga grunder, finns del anledning all ställa något högrekrav. Behovet av en riktig periodisering av inkomster och utgifter Prop.1978/79:42 . ,,, 73 framgårav den diskussion som i avsnitt 1.5.5 förs om beskattningskonsekvenserna vidbyte av redovisningsmelod. Del får förutsättas au RSV vid behov utfärdaranvisningar i här berörda avseenden, Iavsniii 1.2.1 har redogjorts för bestämmelserna om vad som utgör förvärvskällai inkomstslaget annan fastighet. Vad som där sagts kan sammanfallas enligtföljande. Man kan utgå ifrån all fastigheter, som har samma ägare och utgör entaxeringsenhet, i regel också behandlas som en enda förvärvskälla. När detdäremot gäller frågan om två eller flera taxeringsenheter skall kunna behandlassom en förvärvskälla har praxis slagit in på enrestriktiv linje. I stort sett har man godtagit att fiera taxeringsenhetersammanförs till en förvärskälla bara i de fall som uttryckligen nämns i punkt 2av anvisningarna lill 18 § KL (villor på en brunns- eller badortsanläggning,sommarställen på en fastighet, fastighetsbolags fastighelsinnehav). a. atl hyresfastigheter som tillhör en stiftelse eller en enskildperson i regel inte har fått behandlas som en gemensam förvärvskälla. Vissuppmjukning synes dock ha skett i kammar-rättspraxis under de allra senasteåren. Inkomstberäkningenskall göras särskilt för varje förvärvskälla. Om en person äger flerafasligheter och de behandlas som skilda förvärvskällor, måsle alltsåinkomstberäkningen göras för varje faslighet för sig. Om fasiigheterna däremotingår i samma förvärvskälla, görs gemensam inkomstberäkning. Liggerfasiigheterna i detla fall i olika kommuner, fördelas inkomsten mellankommunerna enligt bestämmelserna i 56 § KL. Motsvarande gäller beiräffandeunderskoll. Frågan om ellfastighelsinnehav skall anses utgöra en eller flera förvärvskällor får alltsåbetydelse för den redovisning som fastighetsägaren skall lämna i sinsjälvdeklaration. I vissa fall får frågan också direkt betydelse för storiekenav del kommunala skatteuttaget, främst därför alt förvärvskällans omfattningkan påverka möjligheterna atl ulnyttia procentavdrag och atl kvitta underskottmot överskott. Om en fastighei inte lämnar ett överskott som uppgår till minslsamma belopp som del på fastigheten belöpande procenlavdragel, kan avdrageiinte utnyttjas fullt ul så länge fastigheten behandlas som särskildförvärvskälla. Anses den däremot ingå i samma förvärvskälla som en annanfastighet och lämnar denna fastighei ell överskott som överstiger del på denfasligheten belöpande procentavdraget, kommer ytterligare avdrag all kunnautnyttjas. Ligger två fastigheter i olika kommuner och ger den ena överskottoch den andra underskoll, far underskottet inte avräknas mot överskottet omfasiigheterna ulgör skilda förvärvskällor, medan däremot avräkning kan ske omfastigheterna behandlas som en enda förvärvskälla. Vidremissbehandlingen av RSV:s framställning har Fastighets- 1978/79:42 74 ägareförbundframställt önskemål om ändring av bestämmelserna om förvärvskälla iinkomstslaget annan fastighet. Förbundet anser att fastigheter, som förvaltasgemensamt, bör i större utsträckning än kunna behandlas som en ochsamma förvärvskälla, åtminstone om fastigheterna är belägna i samma kommun. Gesinte denna möjlighel kommer - enligt förbundets mening - bokföringsskyldighetenall bli mycket betungande framför allt för ägare av flera små hyresfastigheter.Dessa fastighetsägare får nämligen då antingen ha separat bokföring för varjefastighet eller föra en gemensam dag- eller huvudbok och ur bokföringen medlämpliga intervaller göra separata sammanställningar för varje fastighet.Liknande önskemål har framförts av Föreningen . Även iannat sammanhang - nämligen i remissyttrande över löretagsskatteberedningensslutbetänkande (SOU 1977:86) Beskattning av företag - har fastighetsägareförbundethemställt alt möjligheterna all behandla flera fastigheter som en förvärvskällaskall utvidgas. Förbundet har därvid åberopat - förutom de redovisningslekniskaskälen - även att det är önskvärt alt de berörda fastighetsägarna får ökademöjligheter atl utnyttja procenlavdragel. Denfråga som fastighetsägareförbundet har väckt har visst samband med frågan omövergång lill inkomstberäkning enligt bokföringsmässiga grunder. Till stöd föryrkandet om utvidgning av förvärvskällebegreppei i inkomstslaget annanfastighei har sålunda anförts delvis samma skäl som för övergången lillbokföringsmässiga grunder. Den som äger fiera fastigheter och har gemensambokföring lör dem har intresse av att kunna lägga den gemensamma bokföringenlill grund for taxeringen, särskilt i de fall då driftkostnaderna delvis ärgemensamma och det är svårt att fördela dem på ett riktigt sätt. Om den gemensammaresuliatberäkningen inte godtas vid laxeringen, blir del ofta - som förbundethar anfört - nödvändigi all antingen ha separat bokföring för fastigheternaeller göra periodiska sammanställningar för de olika fastigheterna. Ävenom de praktiska och redovisningstekniska synpunkterna i och för sig givetvisbör beakias, kan de inte vara avgörande för hur förvärvskällebegreppei skallutformas. Frågan om vad som skall anses utgöra särskild förvärvskälla hargrundläggande betydelse vid den kommunala beskattningen och får inte lösas påell sätl som strider mot vedertagna principer för denna beskattning. Tillgrund för om förvärvskälla inom inkomsislagenjordbruksfastighet och rörelse ligger principen all förvärvskällans omfattningskall bestämmas med hänsyn till vad som vid en ekonomisk bedömning verkligenframstår som en naturlig enhet. Beträffande jordbruksfastighet uttrycks dennaprincip för vissl fall på så sätt atl del skall vara fråga om ell verkligtdriflkomplex, som inte bata har gemensam ledning ulan också gemensamförvaltning eller andra gemensamma driftkostnader. Föreligger enligt dessanormer en särskild förvärvskälla, skall alltså vid kommunaibe-skallningen görasen gemensam resultatberäkning för hela driftkomplexet Prop.1978/79:42 i 75 ävenom det är lokaliserat lill flera kommuner Såvittgäller annan faslighet kan konstateras atl bestämmelserna i punkt 2 avanvisningarna lill 18 S KL är oklara. Hänvisningen till punkt 1, som avserjordbruksfastighet, innebär enligt ordalydelsen inte mer än att bestämmelsernaom jordbruksfastighet skall lillämpas om flera fasligheter av annan fastighetsnatur ulgör en förvaltningsenhet. Tolkar man hänvisningen bokstavligt, får deninte annan innebörd än aU bestämmelsen i sista stycket av punkl 1 om kommunalfördelning av inkomsi skall gälla även beiräffande annan fastighet. 1 självaverket finns del anledning att anta att hänvisningen är avsedd alt omfatta ävende centrala bestämmelseri punkt 1 som anger w/-en förvaltningsenhet skall ansesföreligga. Det finns i varje fal) siarka principiella skäl för att även inominkomslslagei annan fastighet tillämpa de kriterier som anges i punkl 1. Dettaskulle betyda bl. a. att flera taxeringsenheter som står under gemensamledning och förvaltning skall kunna behandlas som en enda förvärvskälla ibelydligt fler fall än dem som uttryckligen nämns i punkl 2. Exempelvis bör enenskild persons eller en stiftelses hyresfastigheter- på samma sätl somfastighetsbolagens fastighets-innehav - kunna behandlas som en förvärvskälla,givelvis under fömtsättning alt kraven på gemensam ledning och förvaltning m.m. är uppfyllda. Denuppfattning om innebörden av punkt 2 av anvisningarna lill 18 ij KL somhärantytts lorde knappast hell överensstämma med skatiedomsiolarnas restriktivatolkning av förvärvskällebegreppei . Skäl kan dockgivelvis anföras även för denna mer restriktiva linje. Man kan inte borlseifrån all begreppet annan faslighet omfattar en heterogen grupp av faslighetersom används på myckel skiftande sätl. Med hänsyn bl. a. till de olikafaslighelstyperna och de varierande användningssällen torde del ofta varabetydligt svårare all beiräffande annan fastighei avgöra om flera fastigheterverkligen ulgör en naturlig enhet än all göra motsvarande bedömning i fråga omjordbmksfasligheter. Från laxeringsleknisk synpunki kan det också, särskilt omfastigheterna ligger i olika kommuner, vara fördelaktigt atl tillämpa ell snävtförvärvskällebegrepp. Mankan alltså anföra skäl både för och emot en uividning av begreppetförvärvskälla inom inkomstslaget annan fastighet. För en utvidgning talar delsde redovisningslekniska skäl som fastighetsägareförbundet har anfört, delsönskemålet alt kunna tillämpa i huvudsak samma kommunala beskattningsprinciperför annan fastighei som för jordbruksfastighet och rörelse. Mot en utvidgningkan anföras atl den i viss mån komplicerar taxeringsarbetet. Sammanlaget synesövervägande skäl närmast tala för en viss utvidgning i förhållande lill praxis.Utvidgningen bör markeras genom lagändring. Denna bör lämpligen innebära en merdirekl anknytning till de kriterier som tillämpas för jordbmksfastigheier.Genom en sådan anknyining och en komplettering av de exempel som lämnas i punkt2 av anvisningarna till 18 § KL bör klargöras atl en mer nyanserad bedömning ifortsättningen skall ske så all även t. ex. en enskild persons innehav avhyresfastigheter skall 1978/79:42 76 kunnabehandlas som en enda förvärvskälla. Detta bör gälla vare sig fasiigheterna ärbelägna inom en eller flera kommuner. Förtydlighetens skull bör understrykas all den här förordade ändringen inteinnebär all man skall överlämna till fastighetsägarna att efter eget val avgöraom och när en eller fiera förvärvskällor skall anses föreligga. De i punkt 1 avanvisningarna lill 18 § KL angivna kraven på gemensam ledning, förvaltning ochdrift måsle vara uppfyllda för all flera fasligheter, som är av annanfastighets natur, skall få behandlas som en gemensam förvärvskälla. Detta tordeinnebära att villor och sommarbostäder inte kommer au få sammanföras till enförvärvskälla om inte omständigheterna är av det slag som redan nu uttryckligennämns i punkl 2 av anvisningarna till 18 § KL. Som exempel på fall där enskildpersons innehav av hyresfastigheter bör behandlas som en och sammaförvärvskälla kan nämnas rättsfallet RRK 1974 K 1:74. Omständigheternai målet var följande. Byggmästare . ägde tillsammans med sin bror ett stortantal hyresfastigheter i olika kommuner. Förvaltningen sköttes av ett byggnadsförelagsom bröderna ägde gemensamt. Fasiigheterna stod under gemensam förvaltning ochdrift från företagets huvudkontor. Av kontoret uppbars hyresintäkter, utfördesadministrativt arbeie, bedömdes behovet av reparationer och underhållsarbetesamt leddes och kontrollerades den personal som hade hand om fastigheternasuppvärmning, renhållning och städning. För reparationer och underhåll avfastighetsbeståndet anlitades hantverkare som var anställda hosbyggnadsföretaget. Till fastigheterna gjordes gemensamma varu- ochmaterialinköp. Vissa gemensamma driftkostnader kunde inte helt rättvist delasupp mellan fasiigheterna. 1detla fall förelåg alltså en rad omständigheter som talade för attfasiigheterna borde betraktas som en ekonomisk enhet. Bedömningen bör kunna blidensamma även i något mindre kvalificerade fall. Idetta avsnitt har alltså föreslagits viss utvidgning av förvärvskällebegreppeti inkoi-nslslaget annan fastighet. Denna ändring och den omsländigheten attmånga fastighetsägare numera är bokföringsskyldiga får praktisk betydelseförarbetet med allmänna fastighetstaxering. Inför dennafastighetstaxering koini-ner en proviaxering att ske i början av år 1980.Proviaxeringen avses vara avslutad den I juli 1980.1 fråga om fastigheter som harsålts behövs vid provtaxeringen uppgift om totalhyra underår 1979 för varje registerfasiighei eller, om flera byggnader flnns på enfastighei, för varje byggnad. Vid tidigare liknande provtaxeringar har uppgiftom totalhyra kunnat hämtas ur fastighetsägarens avlämnade allmännasjälvdeklaralion. De fastighetsägare som är bokföringsskyldiga behöver i regelinte avlämna ailr-nän självdeklaration före utgången av . Detdeklaraiionsmaierial sorn skall ligga till gmnd för provtaxeringen kommersåledes i dessa fall inte att vara tillgängligt förrän efter den 31 mars 1980.För att proviaxeringen skall kunna genomföras behövs uppgiftema om lotalhyravid en tidigare lidpunkt. 1978/79:42 -..v 77 attredovisa inkomst av flera fastigheter i en enda förvärvskälla utvidgas på sättsom här har förordats kommer dessutom möjligheterna atl ur allmän.självdeklaration ta fram uppgift om totalhyra för enskilda fastigheter ellerbyggnader att rninska. Även denna orrrständighet bidrar till att 1980 årssjälvdeklarationer inte kan utgöra grund för provtaxeringen. 1976 årsfastigheislaxeringskommiiié (Fi 1976:05) har meddelat atl kommittén f n.utreder om berörda fastighetsägare bör åläggas att lämna särskilda uppgifter omhyresintäkter till ledning för provtaxeringen. 13 § KL finns bestämmelser om taxeringsår och beskattningsår. Beskattningsår ärenligt huvudregeln det kalenderår som föregår laxeringsåret. Som beskattningsårkan dock också godtas brutet räkenskapsår. KL saknar uttryckliga bestämmelserom när brutet räkenskapsår får användas och om vilken period det får omfatta. fall som behandlas i anvisningarna till 3 ij KL förutsätts dock all denskattskyldige driver "näringsverksamhet". Den gängse uppfattningensynes också vara att endast den som driver näringsverksamhet får ha bruteträkenskapsår som beskattningsår. En ytterligare förutsättning för att få avvikafrån kalenderår lorde vara att inkomsten av verksamheten beräknas enligtbokföringsmässiga grunder. Enligt praxis får t. ex. inkomst av tjänst ellerkapital i princip inte redovisas för annan period än kalenderår.Sammanfattningsvis lorde alltså nuvarande bestämmelser i 3 § KL böra tolkas såalt brutet räkenskapsår får utgöra beskattningsår för viss förvärvskälla baraunder förutsäitning dels all verksamheten är att betrakta somnäringsverksamhet, dels atl inkomsten av förvärvskällan beräknas enligtbokföringsmässiga grunder. RSVhar i sin framställning anslutit sig till denna tolkning och föreslår intenågon ändring i nuvarande bestämmelser. Enligt RSV kommer förslaget omtillämpning av bokföringsrnässiga grunder alt innebära att ägare av hyresfastigheter- i egenskap av näringsidkare - kan få tillämpa bruiet räkenskapsår. Däremotskulle ägare av en- och tvåfamiljsfasligheler, obebyggda lornter m. m. inteinnefattas i begreppet näringsidkare och de skulle därför inte heller fåtillämpa bruiet räkenskapsår. RSV föreslår ett tillägg lill 3 § KL i syfte altklargöra all bmtet räkenskapsår skall räknas som beskattningsår bara underföruisättning all det omfattar period som godtas enligt 12 ij BFL respektive 11§ jordbmksbokföringslagen (1951:793). Vidremissbehandlingen har RSV:s uppfattning om gällande rätt och förslaget omtillägg lill 3 § KL i allmänhet inte mött några invändningar. LRF anser dockatt RSV:s tolkning av uttrycket näringsverksamhet kan ifrågasättas. Oavsettdetta bör enligt förbundets mening klart uttalas atl alla fastighetsägare medbokföringsmässig inkomsiredovisning skall fä tillämpa bruiet räkenskapsår.Detla sägs ha betydelse särskilt om den skattskyldige driver annan verksamhetför vilken brutei räkenskapsår används. 1978/79:42 78 Enligtförslaget i avsnitt 1.5.2 kommer i forlsällningen eu ston antal ägare av annanfastighet att få tillämpa bokföringsmässiga grunder vid inkomstberäkningen.Inte minst av den anledningen är del angelägel au införa uttryckliga regler omnär brutet räkenskapsår skall godtas som beskattningsår för viss förvärvskälla. Fortfarandebör en grundförutsättning vara atl inkomsten av förvärvskällan - i enlighetmed bestämmelserna i 41 § KL - beräknas enligt bokföringsmässiga grunder. Dettabör i klarhetens intresse komma till direkl uttryck i anvisningarna till 3 §KL. En rner tveksam fråga arom man också i fortsättningen bör fordra altverksamheten utgör "näringsverksamhet" eller om detta krav bör utgåoch i så fall eventuellt ersättas av andra bestämmelser. Begreppetnäringsverksamhet har en myckel vid omfattning och lorde omfatta allyrkesmässigt bedriven verksamhet av ekonomisk art. Kravet på att verksamheten iförvärvskällan skall utgöra näringsverksamhet saknar därför i slorl settsjälvsiändig betydelse för inkomsi av jordbruksfastighet och rörelse. Praktiskttaget varje verksamhei som ulgör jordbruk, skogsbmk eller rörelse i KL:s meningfaller in under begreppet. Kravet skulle däremot få självsiändig betydelse förinkomst av annan fastighet. Rätten till bokföringsmässig inkomsredovisning harföreslagits omfatta alla konventionellt beskattade fastigheter. Del är hellklart atl innehav av konventionellt beskattade fastigheter i många fall intekan betraktas som näringsverksamhet. Manmåsle alltså ta ställning till om bmlel räkenskapsår skall få tillämpas föraila konventionellt beskattade fastigheter för vilka inkomstberäkningen skerenligt bokföringsmässiga gmnder eller om rätten att använda bmtet räkenskapsårbör begränsas. Om en begränsning anses motiverad, är nästa fråga om delverkligen är ändamålsenligt all låta verksamhetens karaktär avnäringsverksamhet vara avgörande. SomLRF har påpekat kan t. ex. den som driver rörelse med bmtet räkenskapsår haintresse av atl få lillämpa detta räkenskapsår även för en eller flerafasligheter som han innehar vid sidan av rörelsen. Är fasiigheterna av sådanislag all man anser sig kunna godta all inkomstberäkningen sker enligtbokföringsmässiga grunder med den periodisering av inkomster och utgifter somdetla innebär, finns det knappast något bärande skäl alt inte också godta allinkomsberäkningen avser en annan period än kalenderåret. Vad som måsleförhindras är all den skatlskyldige genom upprepade omläggningar avräkenskapsåret skal far sig obehöriga skatteförmåner eller försvårar taxeringskonlrollen.Man bör också tillse att brulel räkenskapsår inie omfattar andra perioder ändem som har ansetts godtagbara i andra sammanhang.