prop · G2033 · 1978-12-31 00:00:00 — Skillnaden blir att regeringenfattar ett formeUt beslut. Det skulle garantera en enhetiig behandling avärendena. Vidare undvikes de praktiska svårigheter som den enligt 7 § förslagetdelade prövningskompetensen föranleder. Regeringen får alltid beslutsansvaret.Kriminalvårdsstyrelsen skuUe visserligen i bifallsfallen belastas med varjeärende i två omgångar, först för att avge yttrande och sedan för att besluta omvården. Detta innebär emellertid blott att de två led i prövningen, som nubeskrives i 9 och 10 §§ i lagförslaget, uppdelas på två ärenden i stället föratt som i lagförslaget tas i ett sammanhang. Skulle det visa sig att regeringeni alltför hög grad betungas av att fatta det slutliga beslutet i aUa ärenden,kan senare någon form av delegation övervägas. Det förtjänar påpekas att ocksåenligt förslaget regeringen nödgas fatta åtminstone ett beslut i varje ärende.Någon nämnvärd ökad belastning på regeringen skulle därför den här förordadelösningen ej innebära. Att den dömde enligt den nu förordade lösningen ejblir i tiUfälle att klaga över beslut att hinder attöverflytta verkställigheten till ej föreUgger kan ej föranleda erinran.Den möjlighet klaganden måste ges att markera sin inställning till överflyttningenbör förläggas tiU det land som begär överflyttningen. Den klago-rätt varom kanbli fråga bör därför i första hand utövas i det land som överväger att göraframstäUning om överflyttning, ej i det land som har att svara å dennaframställning. Vad härefter gäller ordningen vid fullständigverkställighet ligger saken något annorlunda till. Visserligen kan åtskilligaav de erinringar som framförts beträffande den i remissen föreslagna ordningenvid begränsad verkställighet göras även vid fullständig verkställighet, menman måste särskilt beakta att enligt art. 25 den anmodade statens bifall tillframställningen utsläcker den anmodande statens rätt att verkstäUa den domvarom är fråga. Den anmodade staten synes därför knappast kunna lämna sittformella bifall förrän det blivit helt klart, att en omvandling av straffetskett i detta land. kan som anmodad stat icke lämna bifall utan attvara säkert på att straffet kan omvandlas här. Visshet därom kan erhållas förstgenom att svensk domstol dömer tUl påföljd enligt svensk lag.Straffverkställigheten i det anmodande landet, som upphör genom ett svensktbifallsbeslut, måste därför fortsättas tUl dess ny verkställighet tar vid iSverige genom en här meddelad lagakraftägande dom. Lagförslaget lämnar öppet vilken myndighet iSverige som skall meddela det anmodande landet att dess framställningbifallits, liksom när ett bifaUsbeslut skall fattas. Lagförslaget kan tänkasinnebära såväl att riksåklagaren som att den domstol som i sista hand dömtrörande påföljdens omvandling har att svara den anmodande staten. Av skäl somovan anförts synes naturligast att det bUr regeringen som, sedan målet om Prop.1978/79: 3 73 straffomvandlingenslutförts, får bedöma den uppkomna situationen och svara den anmodande statenvilken inställning slutligen intager till dess framställning. Skulleregeringen, trots att en dom om straffomvandling föreligger, komma till detresultatet att framställningen måste avslås exempelvis därför att regeringenbedömer gärningen som avses med framställningen vara förknippad med ettpolitiskt brott måste åtgärd kunna vidtas för att undanröja den i detta lägemeningslösa svenska påföljdsdomen. Det bör ankomma på riksåklagaren att ingripai sådant syfte. Han får därvid begagna ordinära eller extraordinära rättsmedelalltefter det processuella läget. Den i 58 kap. 2 § 3 angivnaresningsgrunden får antas kunna komma till användning i ett sådant läge. En utformning av förfarandet iverkställighetsärendena efter här förordade huvudlinjer medför vissabegränsade ändringar i första hand i lagförslagets 710 och 1518 §§ samtdärutöver några följdändringar. Härtill blir det tillfälle återkomma vid deolika paragraferna. Såsom redan nämnts behandlar konventionen överhuvudicke frågan vad som skall ske om ett mellan två stater träffat avtal rörandeverkställighetens överflyttande i ett enskilt fall häves. I lagförslaget behandlassådana situationer på två ställen, i 12 § andra stycket och 25 § andra stycket.Det första lagrummet syftar på det fall att övertagit begränsadverkställighet av en utländsk dom och motsidan tar tillbaka sitt beslut omkriminalvård i frihet och det andra lagrummet på det fall att främmande statövertagit full verkställighet av en i meddelad dom men frånfaller dettabeslut. Det rättsliga läget får anses vara olikartatallteftersom fråga är om avtal om begränsad verkställighet eller om fullständigverkställighet. Vad gäller begränsad verkställighet ärutgångspunkten den att det primära ansvaret för domens verkställighetkvarligger hos domslandet. Den anmodade staten har blott åtagit sig attmedverka vid verkställigheten varvid grundförutsättningen är att den dömdeskall ha eller ta hemvist i det anmodade landet. Om denna förutsättning skullebrista, så att den dömde exempelvis återflyttar till domslandet, är detnaturligt att verkställigheten i det anmodade landet upphör och domslandetsjälvt återtar verkställigheten. Det är denna grundsats som för visst fall slårigenom i den föreslagna regeln i 12 § andra stycket. Där anges som för svenskrätt normerande att, om domslandet beslutat att kriminalvården i frihetöverhuvud skall upphöra, förfaller därmed oavsett vilken grunden för beslutetkan vara underlaget för svenska myndigheters verkställighetsåtgärder. Dessaskall därför bringas att upphöra. Däremot saknas i lagförslaget en regel för denparallella situationen då träffat avtal med främmande stat om att dennaskall överta begränsad verkställighet av en i meddelad dom. Det kan dåinträffa att förutsättningarna för överflyttningen av vården till det främmandelandet upphör, t.ex. därför att den dömde återflyttar från den 1978/79: 3 74 I detta fall måste möjlighet finnas för attmeddela den främmande staten att frånträder den träffade överenskommelsen,vilken ingåtts under betingelsen att den dömde vistas i denna stat, ochförklarar sig vilja självt fortsätta verkställigheten. Läget kan också varadet att svensk myndighet får vetskap om att den dömde tagit hemvist i etttredje land. Fråga kan då uppkomma om att flytta verkställigheten från detförsta främmande landet till det andra främmande landet. Bestämmelserna börutformas med en viss flexibUitet så att svenska myndigheter får befogenhet attingripa och besluta i olika lägen av denna art. Rättsläget är annorlunda vid fuUständigverkställighet. Enligt art. 25 i konventionen upphör domslandets rätt attvidare ta befattning med verkställigheten sedan denna överflyttats till denanmodade staten. Konventionen kan knappast förstås annorlunda än att därigenomdomslandets befattning med saken utsläckts. Därest behov av nya åtgärder uppkommer,t. ex. därför att den dömde lämnar det land som övertagit den fullaverkställigheten av domen, ankommer det på denna stat och icke på domslandetatt vidta därav betingade åtgärder för verkstäUighetens fortsättande. Detomvandlingsbeslut som meddelats i den främmande staten får tjäna som grand förinitiativ till en ny överflyttning av verkställigheten tUl tredje stat eller,tiU en återflyttning till domslandet alltefter vad det faktiska lägetfordrar. Regeln i 25 § andra stycket syftar på det fall attefter en överflyttning för fullständig verkställighet den dömde återvänder tillSverige. Såsom det ursprungliga domslandet skall enligt den ifrågavarande bestämmelsenSverige då äga återuppta verkställigheten, oaktat en gång definitivtavhänt sig densamma. I lagförslaget anges förutsättningen vara att den stat somövertagit verkställigheten återkallar sitt bifall tUl framställningen. Därmedtorde förstås att denna stat frånträder det en gång träffade avtalet omverkstäUighetens övergång. En regel avsedd för detta fall borde få en meraallmän utformning och gå ut på att, om det visar sig att verkställigheten iverkligheten upphört, svensk myndighet får, med medgivande av den stat somövertagU verkställigheten, återuppta denna. Till de ändringar i lagförslagets avfattning, somett godtagande av vad ovan anmärkts föranleder, blir det anledning återkommavid de olika paragraferna. I första stycket anges som en allmän förutsättningför att verkställighet av utländsk brottmålsdom skall kunna anordnas i Sverigeatt framställning härom gjorts av behörig myndighet i den främmande staten.Denna föratsättning ingår bland de vUlkor som skall prövas vara upp- 1978/79: 3 75 fylldaför att vederbörande svenska myndighet skall kunna fatta ett positivt beslut iverkställighetsfrågan. Enligt 9 § lagförslaget skall kriminalvårdsstyrelsenpröva om vissa hinder mot verkställighet i föreligger, då fråga är ombegränsad verkställighet. Motsvarande hindersprövning göres vid fullständigverkställighet enligt 17 § av den rätt som har att ta ställning tiUriksåklagarens ansökan i verkställighetsärendet. Ett av dessa hinder är attframställningen ej gjorts av behörig myndighet i den främmande staten. Imotiven till 7 § förutsattes, att regeringen prövar om framställningen gjortsav sådan myndighet. Lagförslaget är emellertid ej utformat på sådant sätt. respektive rätten kan direktav framställningen utläsa vilken myndighet i det anmodande landet som gjortdenna. Enligt art. 26 i övervakningskonventionen skall nämligen framställningeninnehålla upplysning om vilken myndighet som utställt den. Det måste emellertidför respektive rätten vara förenat med avsevärdasvårigheter att utreda huruvida denna myndighet enligt interna regler i detandra landet varit behörig att göra framställningen. Det kan därför allvarligtifrågasättas om de berörda svenska myndigheterna skall belastas med att företadenna prövning. Det föreligger knappast heller något egentligtbehov av en sådan prövning hos den svenska myndighet som skall besluta iverkställighetsärendet. Enligt art. 27.1 i konventionen skall nämligenframställning från det främmande landet sändas genom landetsjustUiedepartement. Det får antagas att detta departement gör denbehörighetsprövning som kan behövas och icke till annat land vidarebefordrar enframställning som kommer från en obehörig myndighet. Under hänvisning till detanförda föreslås att orden "behörig myndighet i" utgår i förstastycket. Det väsentliga, nämligen att framställningen gjorts av den främmandestaten, kommer då att tydligt framgå av lagtexten. I motiven till andra stycket punkt 2 i paragrafenkommenterar departementschefen det i lagtexten uppställda kravet på dubbelstraffbarhet. Därvid uttalas, att enligt departementschefens mening de s. k.allmänna straffrihetsgrunderna, t. ex. nöd, nödvärn och samtycke, måste beaktasvid prövningen av frågan om gärningens straffbarhet i . Samma ståndpunkthar intagits i motiven till den likartade bestämmelsen i 5 § första stycket 2IVL. Lagrådet har intet att invända mot att i princip deallmänna straffrihetsgrunderna beaktas i sammanhanget. Den föreslagnalagtexten ger också utrymme för en sådan tillämpning. Ett påpekande synesemellertid böra göras. Regeln om dubbel straffbarhet är i konventionenuttryckt i art. 4, där det heter att den ifrågavarande gämingen skall varastraffbar enligt lagstiftningen i såväl den anmodande som den anmodade staten.Det kan förtjäna understrykas att i fråga om straffrihetsgrunderna prövningen 1978/79: 3 76 skallavse rättsreglerna i de båda staterna, inte de faktiska omständigheterna vidgärningens begående. Om därför i den främmande staten, på grand av uttryckliglag eller eljest, en sådan omständighet som nödväm erkännes som allmäntstraffrihetsgrundande i samma utsträckning som enligt svensk rätt och i denutländska domen fastslagits att gärningsmannen ej handlade i nödväm, fårframställningen om verkställighet i ej avslås med motiveringen attutredningen i målet dock visar att en nödvämssituation förelåg. Annorlunda kanförhållandet vara om rättsreglerna i de båda statema bestämt skiljer sig åt. Ensådan skiUnad torde även kunna bestå i olika domstolspraxis, en omständighet avsärskild betydelse på detta område där reglerna i skriven lag vanligen ärallmänt håUna. För att en framställning om verkställighet härskall kunna bifallas, krävs enligt andra stycket punkt 3 att den dömde harhemvist i . Uttrycket "hemvist" motsvarar konventionstextens"habi-tueUe" ("ordinary "). Termen"habituelle" förekommer i många intemationellakonventioner och brukar vid överföring till svensk lag återges med"hemvist". Emellertid talas i övervakningskonventionen tUlskillnad från exempelvis i brottsmålsdomskonventionen och i lagföringskonveationen inte om att den dömde "a sa habituelle" ("isordinarily resident") i den anmodade staten utan att han "établit saresidence habituelle" ("establishes his ordinary ")där. Syftet med denna formulering måste antas vara att verkställighet skallkunna anordnas beträffande den som, efter att tidigare ha haft hemvist på annathåll, bosätter sig i den anmodade staten under sådana förhållanden att han kananses ta hemvist där. Att reglema dessutom är tillämpliga när den dömde redanhar hemvist i den anmodade staten sägs visserligen inte uttryckligen men liggeri sakens natur. För att lagtexten bättre skall återge konventionens innebörd idetta hänseende föreslås att punkten ges formuleringen "om den dömde ejhar eller tar hemvist i ". Begreppet hemvist ("residencehabituelle") är av central betydelse i olika internationellrättsligasammanhang. I begreppet ligger att det skall vara fråga om en faktiskbosättning av stadigvarande karaktär. Det kan givetvis synas önskvärt attbegreppet ges samma innebörd i de olika sammanhang där det förekommer. Dettatorde dock knappast låta sig göra. Vid bedömningen av vilken grad av anknytningsom skall krävas tUl ett visst land för att en person skall anses ha hemvistdär lär man inte kunna bortse från om det gäller att exempelvis väljatillämplig lag i en familjerättslig statusfråga eller en förmögenhetsrättsUgtvist eller att bestämma en domstols behörighet eller, som här, att avgöra varkriminalvård i frihet skall anordnas för en lagöverträdare. Belysande är att,när en definition av hemvistbegreppet infördes i 7 kap. 2 § lagen(1904: 26 s. 1) om vissa internationella rättsförhåUanden rörande äk- Prop.1978/79: 3 77 tenskapoch förmynderskap, föredragande statsrådet som han betonadeintresset av att man inom den internationella familjerätten kan arbeta med ettså enhetligt hemvistbegrepp som möjligt (prop. 1973: 158 s. 80) framhöll inte helt kan bortse från olika reglers syfte när det gäller att bestämmagraden av anknytning som krävs för att hemvist skall anses föreligga (prop. När det gäller att ta ställning till om en personsom avses med en framställning enligt den nu föreslagna lagen uppfyller dennalags krav på hemvist i , synes det naturligt att ställa sig frågan omhans bosättning här är av tillräckUgt stadigvarande karaktär för att det skallvara meningsfullt att anordna kriminalvård i frihet i . Härvid blir bl.a. den tid kriminalvården skall omfatta av intresse. Finns det tillräckliganledning att räkna med att hans bosättning här kommer att bestå åtminstoneunder en väsentlig del av synes kravet på hemvist böra ansestillgodosett. Om den dömde redan är fast bosatt i bör han anses hahemvist här i lagens mening, såvida det inte finns påtaglig anledning atträkna med att han kommer att lämna landet. I detta sammanhang bör,med anledning av vissa uttalanden i remissprotokollet, framhåUas att denomständigheten, att en person som har hemvist i visst land begår ett brottunder tillfälligt besök utomlands och därför blir kvarhållen och får avtjänafrihetsstraff där, inte i och för sig kan innebära att hans hemvist förändras.Gäller framställningen någon, som inte är bosatt här men som flyttar hit elleruppger sig ämna flytta hit, blir bedömningen givetvis svårare. I många faU bördock de särskilda omständigheterna kunna ge fog för slutsatsen att den dömdekommer att vara bosatt här att kravet på hemvist i lagensmening uppfylls. Om den dömde är en svensk medborgare, som flyttar tillbakatill efter att ha varit bosatt utomlands, bör man sålunda i allmänhetkunna utgå från att bosättningen här är avsedd att bli stadigvarande. Även iandra fall bör man stundom kunna göra samma bedömning, exempelvis om den dömdegenom familjeband eller på annat sätt har stark personlig anknytning tillSverige. Över huvud taget synes ändamålet med den föreslagna lagen tala mot ensträng tillämpning av kravet på hemvist. Föreskriften i punkt 2 hänför sig till art. 7.2.c ikonventionen, där det talas om att domen har meddelats "in absentia"("par défaut"). Motsvarande uttryck förekommer i brottmålsdomskonventionen.Denna innehåUer i art. 21.2 en definition av uttrycket, vilken ligger tillgrund för definitionen av det något mer omfattande begreppet utevarodom i 4 §andra stycket IVL. Det remitterade förslaget synes böra anpassas tUlformuleringen i IVL. Lagrådet föreslår att punkten ges lydelsen "om do- 1978/79: 3 78 menhar meddelats utan att den dömde har varit personligen närvarande vidförhandling i saken inför domstol". Denna formulering täcker inte bara detfallet att domen har meddelats efter förhandling vid vilken den tilltalade intehar varit personligen närvarande utan också det fallet att någon förhandUngöver huvud taget inte har ägt rum (jfr prop. 1972: 98 s. 109). I första stycket anges att framställning skallgöras hos . Den valda avfattningen förutsätter attutrikesdepartementet har någon prövningsuppgift. Så är emellertid icke avsett.Stycket bör ändras till att framställning om verkställighet inges till utrikesdepartementet.I och för sig torde en regel av denna art ha sin plats bland verkställighetsföreskrifterna.Då regeln emellertid även utmärker att avsteg gjorts från den i art. 27.1 ikonventionen fastlagda regeln att framställningar skall sändas genom justitiedepartementen,kan det vara försvarligt att markera avvikelsen genom att lagfästa den. Av skäl som framgår av vad jag anfört inledningsvisbör regeringen formellt besluta om varje framställning. Det föreslås därför attdet i ett andra stycke stadgas att regeringen beslutar om framställningen.Härtill bör anslutas regeln om förhandsgranskning i paragrafens andra styckemed den förkortade lydelsen att om regeringen finner uppenbart attframställningen ej gäller utländsk brottmålsdom som avses i 2 § eller atthinder mot verkställighet eljest möter, framställningen skall omedelbartavslås. Därefter bör följa en tredje mening angivande att regeringen ej fårbifalla framställning om begränsad verkstäUighet utan att yttrande inhämtatsfrån och framställning om fullständig verkställighetutan att lagakraftägande dom om ny påföljd för brott som avses medframställningen föreligger. Då regeringen alltid skall företa den slutligaprövningen erfordras ej kompetensregeln i paragrafens tredje stycke. Under hänvisning till vad jag inledningsvis anförtföreslås att lagrummet erhåller den utformningen att om regeringen bifallerframställningen ärendet skall överlämnas till förfortsatt handläggning. 1978/79: 3 79 9 och 10 §§ : Med av mig föreslagen ordning börreglerna om prövning ändras. Om denna i remissärendetfunnit kriminalvård i frihet kunna anordnas och därför tillstyrktframställningen och om intet nytt tillkommit, behöver styrelsen i praktikenicke företaga ny prövning. Styrelsen kan direkt övergå till att formelltbesluta att kriminalvård i frihet skall ordnas i landet och utse denövervakningsnämnd som skall handha kriminalvården. Den föreslagna regeln ilagförslagets 9 § om prövning kan sålunda utgå ochersättas med de stadganden som ingår i förslagets 10 §. Till 10 § kan i stället regeln i 12§ andra stycket lämpligen överföras. Denna bestämmelse avser det fall att denfrämmande staten meddelat att kriminalvården skall upphöra. Det får antagas attett meddelande härom av regeringen vidarebefordras till kriminalvårdsstyrelsen.Det får då ankomma på denna att bringa kriminalvården i att upphöra.Stadgandet kan lämpligen få den lydelsen att, om i den främmande statenmeddelas beslut att kriminalvården i frihet av den dömde skall upphöra,beslutar att den här i landet anordnade kriminalvårdenav honom likaledes skall upphöra. beslut omkriminalvård i frihet enligt denna paragraf innebär att den främmande statensframställning om verkställighet här har bifallits från svensk sida. Beslutetskall emellertid enligt 26 § första stycket kunna överklagas genom besvär tillregeringen. Detta innebär att något slutligt övertagande av verkställigheteninte kan ske förrän beslutet har vunnit laga kraft. Med hänsyn till den i konventionenföreskrivna underrättelseskyldigheten torde den främmande staten böraunderrättas såväl när beslutet har meddelats som när det har vunnit lagakraft. 12 § Lagrådet: 1 första stycket av denna paragrafregleras frågan om övervakning, då begränsad verkställighet skall äga rum iSverige. Beslut i denna fråga kan meddelas såväl av domslandets organ som avden svenska övervakningsnämnden. Beträffande samordningen mellan olika sådanabeslut torde att döma av lagtext och motivuttalanden följande vara avsett attgälla. Om av domen eller särskUt i den främmande staten meddelat beslut ellerav framstäUningen om begränsad verkställighet framgår att övervakning ej skallförekomma eller skall äga rum under endast en del 1978/79: 3 80 avprövotiden, är detta bindande för de svenska myndigheterna. I annat fall skallden dömde stå under övervakning, dock med vissa möjligheter för den svenskaövervakningsnämnden att förordna om upphörande och även om återupptagande avövervakningen. I sistnämnda hänseende synes beslut om attövervakningen skall såsom ej längre erforderlig upphöra kunna meddelas ochgenomföras utan hinder av dom eller beslut i den främmande staten. Stöd fördenna mening torde finnas i art. 11.1 i konventionen. Något medgivande frånden främmande staten behöver tydligen inte inhämtas. Om övervakning upphört efter beslut av den svenskaövervakningsnämnden, får enligt tredje meningen i paragrafens första styckeden dömde ånyo ställas under övervakning, om det finns skäl därtill ochprövotiden alltjämt varar. Härvid får emellertid vissa begränsningar ansesgälla. Andra stycket i 12 § innefattar den självklara regeln att ett beslut iden främmande staten om alt kriminalvården i frihet skall upphöra medför attövervakning i ej kan äga rum. Och vidare torde av första stycket förstameningen följa att ett förordnande i den främmande staten meddelat i domeneUer i särskilt beslut som innebär att övervakning inte längre skall förekomma,ehuru prövotiden kanske består, utgör hinder för övervakningsnämnden attbesluta om ny övervakning. Här kan även hänvisas tiU art. 11.2 i konventionen,som stadgar att föreskrifter som tillämpas i den anmodade staten icke i någotfall får vara strängare till sin natur eller varaktighet än de som meddelats iden anmodande staten. I denna paragraf anges i vilka fall upplysningarfrån svensk sida skall lämnas om den dömde tUl det land som begärt Sverigesmedverkan vid verkställigheten. I lagrummet sägs att det ärkriminalvårdsstyrelsen som skall vara den svenska parten vid uppgiftslämnandet,medan motsidan betecknas som "behörig myndighet i den främmandestaten". I de i motiven åberopade artiklarna 8, 12.3, 13 och 14 angesendast att upplysningar skall växlas mellan de fördragsslutande parterna ellerde berörda staterna. Mot preciseringen i den svenska lagstiftningen attmotparten skall vara "behörig myndighet" i det främmande landet kaninvändas på samma grund som anförts vid 4 § att det för långt att ålägga idetta fall att klarlägga vilken myndighet som enligtdet främmande landets rätt är behörig mottagare av upplysningarna. Vidare kanförtjäna framhållas att frivården i vissa länder är ordnad på sådant sätt attdet icke kan tagas för visst att det alltid är en myndighet som skall varamottagare av upplysningama. Med hänvisning tUl det anförda och mot bakgrund avkonventionens avfattning får det anses tillfyllest om i den svenska lagen angesatt den Prop.1978/79: 3 81