prop · G2032 · 1978-12-31 00:00:00 — Ett fjällhotell må gå an men inte en ökändnattklubb. F. ö. är exemplet med fjällhotellet i vissa fall mindre lyckat,nämligen om en mycket känd person råkar komma med på reklamfotografiet. Ienlighet med kommitténs motivuttalanden föreslår RA följande lydelse avifrågavarande stycke: "Den som i reklam olovligen använder bUd eller namnpå sådant sätt att viss person tveklöst kan identifieras och det inte äruppenbart att användandet inte innebär en kränkning för denne, dömes förolovlig reklam till böter". Den av kommitténföreslagna kompletteringen av 14 § fotografilagen kritiseras av fleraremissinstanser. JK påpekar att denna bestämmelse bara gäller fotografier somframställts efter beställning av den avbUdade medan den nu ifrågasattainskränkningen har betydelse för innehavare av rätt tUl fotografi i allmänhet.Inskränkningen bör därför anmärkas redan i anslutning till den katalog över olikabefogenheter som normalt tUlkommer rättsinnehavaren i 1 §. Anmärkningen ominskränkningen synes böra göras som en erinran om vad som jämlikt annan laggäller för utnyttjande av armans bUd i den kommersieUa reklamen. För det med 14§ särskUt avsedda beställningsfallet skulle vad gäller fotografens rätt tillutställande i 14 § första stycket andra meningen ev. behöva göras det tillägget i förtydUgande syfte att utställningsrätten gäller bUd som omfattas av dentidigare i lagen anmärkta generella rådighetsinskränkningen. Hovrätten överSkåne och ifrågasätter om den föreslagna ändringen är behövlig. Detär knappast troligt att något missbruk förekommer. Hovrätten föreslår attparagrafen inte ändras. Därav följer då att denna såsom en specialbestämmelsepå sitt särskilda område kommer att utesluta tiU-lämpning av den föreslagnaallmänna bestämmelsen i BrB. Prop.1978/79: 2 38 omupphovsrätt anser att reglerna om olovlig reklam genom den valda placeringenenbart torde komma att syfta på själva rätten att utställa bUden.Sammankopplingen med 14 § fotografUagen ger vidare upphov till tvekan om vadsom bör förstås med uttrycket "olovligen" i brotts-balksbestämmelsen.Läst i sUt sammanhang synes "olovligen" närmast komma att syfta påatt utställning har skett utan samtycke från beställaren. Med hänsyn tUl vadsom nu har anförts viU utredningen i första hand avstyrka att någon hänvisning tiUbrottsbalksbestämmelsen över huvud taget intas i fotografilagen. Rätten attanvända fotografisk bUd är självfallet inskränkt även av många andra skäl änsådana som skulle avse olovlig reklam, exempelvis av hänsyn till försvaretsintressen i vissa fall, till förbudet mot vilseledande reklam etc, utan att mandärför ansett det nödvändigt att göra någon erinran härom i lagen. Det skuUeendast vara ägnat att förvUIa, om man intog en sådan hänvisning men utelämnadeandra. Det förtjänar dessutom att påpekas att en persons bild också kan utgörasav ett konstverk och således vara skyddad enligt upphovsrättslagen. Enspecialhänvisning till brottsbalksbestämmelsen i upphovsrättslagen skulleemellertid ännu mera än i fotografUagen kimna verka förvirrande. Om enhänvisning likväl skulle anses böra intas i lagstiftningen om fotografirätt ochupphovsrätt, förordar utredningen för sin del av skäl som förut har anförts attden utformas som en särskild bestämmelse i början av resp. lag. Invändningarav ungefär samma innebörd framförs av bl. a. namnlagsutredningen, pressensopinionsnämnd och KLYS. Någraremissinstanser anser i motsats till kommittén att avlidna personers nanmneller bild behöver skydd. Enligt domareförbunds mening framgår inte ensådan begränsning av den föreslagna lagtexten. Förbundet anser att ombegränsningen skulle gäUa, riskerar man att den kunde komma att missbrakas.Konsumentverket är av den uppfattningen att om den av verket förordadelösningen genomförs, bör en marknadsföringsåtgärd kunna bedömas som otillbörligockså då en avliden persons namn eller bild används i reklam. Näringslivets delegationför marknadsrätt finner ett åberopande av en avliden persons namn och bild ireklam synnerligen olustigt. Enligt delegationens uppfattning finns detanledning att ompröva frågan om skydd för avliden persons namn och bild. Det förhåUandetatt frågan kanske har ganska liten praktisk betydelse synes inte utgöra någotskäl emot att ett sådant skydd ges även i lag. Nämnas kan att 1955 årsgrundregelsedition innehöll en särskild varning mot användning av avlidenpersons bild och annat åberopande av sådan person. Vid en revision år 1966borttogs varningen som onödigt tyngande. Enligt JK:s mening är det tveksamt omskyddet bör begränsas till personer som är i livet. Även efter vederbörandesdöd bör finnas möjlighet tUl ett skydd som en garanti mot obehöriga nyttjandenav bild eller namn. I varje fall bör sådant skydd före- Prop.1978/79: 2 39 liggaunder närmast efter den avbildades bortgång. JK erinrar om attvarumärkeslagen (1960: 644) inom sitt tillämpningsområde bereder visst skyddför avliden (14 § 4). Liknande synpunkter anförs av Utredningen omupphovsrätt. anser att skyddet bör gälla även efter en persons död,förslagsvis . Sverigesadvokatsamfund delar däremot kommitténs åsikt att olovlig användning avavlidens bild eller namn i reklam inte bör kriminaliseras. Samfundet anser attreglerna om förtal av avliden ger ett tUlräckligt skydd förintegritetskränkningar som kan komma i fråga. Ett otUlbörligt utnyttjande avavlidens bild eller namn kan emellertid, utan att vara ärekränkande, av deefterlevande uppfattas som stötande eller besvärande. Samfundet ifrågasätterdärför om Inte efterlevande skall ha rätt till skadestånd på grund av olovligtanvändande av avlidens bild eller namn i reklam. Bestämmelse härom bör i sådantfall intas i skadeståndslagen, varvid den krets av efterlevande vars tillståndskall fordras och som skall vara berättigad till skadestånd lämpligen bör angespå samma sätt som är fallet enligt 5 kap. 5 § andra stycket BrB. Samfundetvill i detta sammanhang hänvisa till rätten till skadestånd för efterlevandevid förtal av avliden. Denna fråga har bedömts av i det s. "Hanmiarskjöldsmålet" (NJA 1966 sid. 565). fann däremot i det s. k. "Märitmålet"(SvJT 1970 rf s. 2) att sådant skadestånd inte kunde utdömas. Av uttalande imotiven (prop. 1972: 5 s. 570) till skadeståndslagen får dock enligt samfundetsmening anses framgå att rätt till skadestånd numera föreligger vid förtal avavliden. Kommitténs förslag attbegränsa skyddet tUl kommersiell reklam föranleder uttalande från någraremissinstanser. Näringslivets delegation för marknadsrätt hyser den bestämdauppfattningen att det inte kan godtas att skyddet för den egna bilden och detegna namnet begränsas till att gälla endast mot användning i visst slagskommersiell reklam, nämligen avsättningsfrämjande sådan reklam. Av samma skälkan inte heUer KO:s förslag accepteras. Delegationen konstaterar vidare attkommitténs sätt att avgränsa tUlämplighetsområdet för den föreslagna bestämmelsentill avsättningsfrämjande kommersieU reklam ter sig godtycklig även från kommitténsegna utgångspunkter. Skäl saknas för att inte alla former av kommersiell reklam alltså även sådan kommersiell reklam som inte utgör marknadsföring imarknadsföringslagens mening skall omfattas av en bestämmelse med deninriktning kommittén föreslår. Från integritetsskyddssynpunkt framstår kommittéförslagetsavgränsning av det skyddade området tUl vissa former av kommunikation såsomhelt omotiverat. Delegationen anser tiden inne att införa generella regler omskydd för den egna bUden och det egna namnet. Delegationen befarar att endellagstiftning kan försvåra en 1978/79: 2 40 rationelltotallösning av integritetsskyddsproblemet i en andra lagstiftningsfas. Motdenna bakgrund hyser delegationen stor tvekan om det verkligen är lämpligt attlagstifta speciellt för en viss art av kommunikation. Det finns anledningytterligare understryka att kommitténs argument att ett lagligt skydd för denegna bilden och det egna namnet i icke kommersieU reklam förutsätter ändring itryckfrihetsförordningen (betänkandet s. 50) är sakligt irrelevant. Vad frågangäller är om det vid icke kommersiell reklam finns några tungt vägandeintressen som talar emot ett integritetsskydd beträffande den egna bilden ochdet egna namnet och som inte är aktuella vid kommersiell reklam. Kommittén harinte ens påstått att så skulle vara förhållandet. Kommitténs indirekta antagandeatt det vid icke kommersieU reklam inte går "att göra sig ekonomiskvinning på att använda enskUds bild eller namn" är såvitt delegationenkan se inte riktigt. I den mån åberopande av en tredje man fårpåverkanseffekter uppkommer om inte annat kommuniceringsvinster som kanvärderas i pengar. Också på andra sätt kan vinster tänkas uppkomma såsom vid kommersieUreklam. Skillnaden torde närmast ligga i sättet för omräkning av vinsten(vinningen) i pengar. Även bildleverantörernas förening anser att användningav enskilds bild kan ge annan av stor betydelse än ekonomisk. mening skulle det vara önskvärt att lagen tog ställning även tillsådant utnyttjande. Svenska annonsörers förening vill starkt ifrågasätta detberättigade i att begränsa en lagreglering i ämnet till reklam i angiven bemärkelse.Det torde i och för sig vara påkallat, att enskilda erhåller ett generelltskydd mot obehörig användning av namn och bild i ovidkommande sammanhang. Annonsörföreningenvill därför i första hand förorda en generell lagstiftning i ämnet. Särskiltom frågan skaU lösas i BrB blir konsekvenserna märkliga. En bestämmelse i BrB,som kriminaliserar det obehöriga bruket av annans bild och namn blott ireklam, kommer att väcka intrycket att sådan användning utanför kommersiell reklamalltid är tillåten. Det torde finnas många medborgare, som upplever detförhållandet, att deras namn eller bUd obehörigen utnyttjas i t. ex. politiskasammanhang, som väl så integritetskränkande som ett utnyttjande i reklam.Infallsvinkeln bör sålunda breddas utöver reklamen. KF ifrågasätter om det straffskyddadeområdet endast bör omfatta avsättningsfrämjande reklam såsom kommittén harföreslagit. Varför reklamåtgärder i inköpssyfte liksom förpackningsdekorer m. m.skall Ugga utanför det reglerade området förefaller KF något oklart. KFföreslår därför, utan anspråk på att redovisa en färdig uppfattning i dennadel, att det vid beredning av förslaget bör närmare övervägas om inte regleringenbör omfatta "marknadsföring" eller möjligen "kommersiell reklam". Marknadsdomstolendäremot anser begränsningar till s. k. kommersiell reklam nödvändig för attlagstiftningen inte skall komma i strid Prop.1978/79: 2 41 finner i och för sig att enanvändning av namn eller bild i åsiktsreklam för t. ex. ett politiskt partikan vara en väl så aUvarlig integritetskränkning som en användning ikommersiell reklam. Därmed är man emellertid inne på yttrandefrihetenskänsliga område och förbundet anser i likhet med utredningen att man därförbör avstå från en reglering. Kommitténsförslag att anknyta reklambegreppet i den nya straffbestämmelsen tiUreklamskattelagens reglering har kritiserats av några remissinstanser.Konsumentverket anser det mindre lämpligt att utnyttja det reklambegrepp somanvänds i en skatteförfattning med hänsyn tUl en sådan författnings speciellasyfte. Verket föreslår i stället samma formulering som återfinns i 2 § marknadsföringslagen.Genom att den föreslagna bestämmelsen använder ett annat reklambegrepp änmarknadsföringslagens blir det bristande överensstämmelse mellan regelsystemenbl. a. i beskrivningen av de objekt som reklamen avser (enligt 1 §marknadsföringslagen utgör dessa "varor, tjänster och andranyttigheter"). Genom lokutionen "meddelande som har till syfteatt" antyds vidare att avsikten med meddelandet och inte meddelandetsobjektiva karaktär är av betydelse för om bestämmelsen är tillämplig. Någotsubjektivt rekvisit uppställs däremot mte i marknadsföringslagen. Avgörande äri stället om marknadsföringsåtgärden är ägnad att vilseleda etc. Liknandesynpunkter anläggs av näringslivets delegation för marknadsrätt och . framhåller att det inte framgår om utredningen övervägtkonstutställningarnas och fotoutställningarnas ställning i förhållande tillden kommersiella reklamen. Skattemässigt är konstnärerna och fotograferna i likhetmed övriga kulturarbetargrupper, exempelvis författarna, att betrakta som rörelseidkare.Kulturarbetarna har åtskilliga gånger protesterat mot denna tekniska ordning,eftersom grappen inte i egentUg mening kan betraktas som företagare. Något vinstsyftei företagsekonomisk mening föreligger knappast och inte heller drivsverksamheten genom några insatser av kapital. Anställda förekommer inte helleri någon utsträckning. Konstnärlig verksamhet är av så personligt slag att deninte genom delegering kan överlåtas tUl en anställd. Det har visat sig, attdet skattemässiga begreppet rörelseidkare har en tendens att "smitta avsig" på andra områden i kulturarbetarnas verksamhet och det är inteovanligt att konstnärernas och deras verk benämns i termer som näringsidkare,varor etc. I ljuset av detta befarar förbundet , att vid tUlämpningen av 6 §när det gäller utställningar något liknande skulle kuima inträffa.Straffbestämmelsen skulle kunna tolkas så att fotografemas verk betraktas somvaror och själva utställningen som ett "reklammeddelande". En sådantolkning vore enligt förbundets uppfattning ett allvarligt slag mot den bUdkonstnärligayttran- 1978/79: 2 42 defriheten.Integritetsskyddet måste här få vika för fotografens konstnärliga frihet attgestalta och uttrycka sin uppfattning om en människas karaktär i bild på sammasätt som en författare gör det i ord. Bestämmelsen om förtal i 5 kap. BrB gerhär enligt förbundets mening ett tillräckligt skydd för den avbildade. Utredningenhar alltså visat stor respekt för yttrandefriheten och förbundet anser att enliknande respekt bör visas även för bildkonstnärernas yttrandefrihet iutställningsform. Fotoutställningar och konstutställningar får under ingaomständigheter innefattas i det reklambegrepp som ska ligga till grand förstraffbarhet och förbundet vUl därför på det bestämdaste yrka på att ettförtydligande i detta avseende införs i lagtexten. föreslagna straffsatsen och å t a 1 s b e-stämmelsen föranlederinte någon erinran från RA:s sida med hänsyn tUl att det avgörande motivet förbestämmelsen är att bereda den enskilde skadeståndsrätt. Förutsättningarna för straffbarhetenligt den nya bestämmelsen har tagits upp av Svenska annonsörers förening. Föreningenanser att frågan om när den brottsliga gärningen skall anses som fullbordadkräver mer belysning. Kommer reklam att bestraffas redan innan någon spridninghunnit ske? Ett reklammeddelande kan ju göras tillgängligt utan att för denskull någon spridning sker. Kan man anse att ett reklamalster har använts ireklamsyfte så fort det lämnats tUl ett tryckeri, tUl ett affischeringsföretageller till postverket? Det har ju då bevisligen gjorts tillgängligt förpersoner utanför kretsen annonsör/re-klambyrå. Dessa för annonsörerna väsentUgafrågor kräver svar. Föreningen anser vidare, att det i lagstiftningen börfastslås vem det straffrättsliga ansvaret åvilar. vill idetta sammanhang rikta uppmärksamheten på det system med "delegeradreklamansvarig" som utvecklats hos de större annonsörerna. Denne, somutpekas av företaget, bär ansvaret för alla företagets marknadsföringsåtgärder.Annonsörföreningen registrerar dessa ansvariga och redovisar dem i en årligenutgiven förteckning. Inom reklambyråema finns en motsvarande anordning, i detatt så gott som varje reklambyrå har ansvariga reklamutgivare. Påtidningssidan har på motsvarande sätt inrättats särskilda annonsgranskare, somunder ansvariga utgivaren bär förstahandsansvaret för tidningens granskning avinkomna annonser. Det synes annonsörföreningen lämpligt att knyta detstraffrättsliga ansvaret till dessa befattningshavare. Det är f. n. ett privaträttsligtsystem utan någon omedelbar formeU verkan som binder domstolar. Systemet haremellertid nu prövats och vunnit stadga. Om straffbestämmelseninförs i en särskild lag, kunde till själva straffstadgandet fogas enbestämmelse om att ansvariga för brott av denna art i första hand är de som pådetta sätt inom vederbörande företag ålagts ansvaret för marknadsföringsåtgärder.Övriga skulle blott ha ett sekundärt straffansvar. Prop.1978/79: 2 43 hyser för sin del vissa farhågor för att det, om det intetydligare klarläggs vem som har ansvaret för att erforderligt tillståndinhämtats från den avbildade, torde bli inte bara svårt utan kanske omöjligtatt i den praktiska rättstillämpningen finna en gärningsman i ond tro. Sombekant är ju många personer involverade i processen att förbereda, framställaoch sprida reklamalster. Kommitténs förslagbeträffande skadestånd har föranlett vissa uttalanden under remissbehandlingen.Sveriges advokatsamfund anser att den som dömts för att ha orsakat psykisktlidande bör kunna åläggas att bekosta tryckning i en eller flera tidningar avdomen i målet en bestämmelse härom kan lämpligen inarbetas i 5 kap. 6 §skadeståndslagen. Ett otillbörligt utnyttjande av bUd eller namn i reklam kangivetvis för en enskild medföra betydande psykiskt lidande av beskaffenhet attböra kompenseras på detta sätt. Så kan bli fallet bl. a. när en känd personsbild utnyttjas i kommersiellt sammanhang på sådant sätt att vederbörandekommer att stå för en uppfattning som klart strider mot hans personligaövertygelse. Om exempelvis en känd nykterist på otillbörligt sätt skulleanvändas i reklam för spritdrycker, torde skäl föreligga för att denne skall harätt att kräva att en dom angående olovlig reklam bringas till allmänhetenskännedom så att han frias från eventuella misstankar om ändrad åsikt.Bildleverantörernas förening är av den uppfattningen att ersättning för medverkani reklam visserligen bör vara beroende av personens grad av "kändis"e. L, men den bör alltid utgå efter minst marknadsmässiga ersättningsnormer förifrågavarande publice-ringssätt. Även ersätming i fall av "psykisktlidande" bör kunna regleras enligt marknadsmässiga ersättningsnormer.Enligt Svenska annonsörers förenings mening, är det ett primärt intresse attskadeståndsansvaret för annonsören/beställaren begränsas, då han inte ärprimärt ansvarig. Sådant ansvar bör endast kunna ifrågakomma, närannonsören/beställaren själv deltagit i reklammeddelandets utformning på sådantsätt, att han blivit delaktig i den brottsliga gärningen. Att detförhåller sig så torde vara mindre vanligt. Som regel lär annonsören inte kännatill även om han vet att viss persons bild eller namn skall brakas i enreklamkampanj huravida vederbörande person givit sitt tUlstånd härtill ellerinte. Regelmässigt ankommer det på reklambyrån att anskaffa sådant medgivande.Om någon hos annonsören anställd är ansvarig, uppkommer frågan till vilkacivilrättsliga skadeståndspåföljder brottet kan ge upphov. Om möjligheten atterhålla skadestånd skaU följa de regler som gäller för principalansvar, böräven anges huravida sådant skadestånd som avses i 1 kap. 3 § skadeståndslagendvs. för lidande i samband med brott, skall kunna utdömas jämlikt 3 kap. 1 §skadeståndslagen (principalansvar), trots att sistnämnda bestämmelse inteuttryckligen anger, att principalansvaret även omfattar sådan typ av skada. Detkan uppställas berättigade krav på entydiga definitioner av de skadestånds- Prop.1978/79: 2 44 påföljdersom kan ifrågakomma och vilka de avses skola kunna drabba. Svenska föreningenför industriellt rättsskydd anser att skadeståndsmöjlighet bör införas ävenför oaktsamhetsfall. har anförtbeträffande frågan om förhållandet mellan yttrandefriheten och den kommersiellareklamen har föranlett uttalanden av delvis kritisk innebörd. Hovrätten överSkåne och anför att hovrätten i sak delar uppfattningen, attingripande mot kommersiell reklam i tryckt skrift kan ske utan stöd i TF menatt hovrätten inte kan ansluta sig tiU den av kommittén angivna motiveringen.Tryckfrihetens innebörd och syfte begränsar sig inte till nyhetsförmedling och åsiktsbUdningi samhället. Den måste sägas ha en långt vidsträcktare uppgift, att säkerställaett fritt meningsutbyte och en allsidig upplysning. Det är emellertid därvidriktigt att man ansett att begagnandet av tryckt skrift i den enskilde näringsidkarenstjänst inte kräver grundlagsskydd. Det har därför förutsatts att en bedömningav ett yttrande såsom oredligt eller illojalt inte är en fråga om överskridandeav yttrandefrihetens gränser. I det nu föreliggande fallet är dock den sålundaangivna, stundom komplicerade gränsdragningen inte aktueU. Vad det här gäUerär enligt kommitténs förslag att använda någons bild eUer namn utan lov. Detär sålunda alls inte frågan om att tryckt skrifts innehåll innebär ett överskridandeav yttrandefrUietens gränser utan allenast att detta innehåll publiceras utanlov. Det är frågan om en förseelse som är helt parallell till en publiceringsom kränker annans upphovsrätt. Införandet av en rätt för den enskilde attdisponera över sin egen bild och sitt eget namn, när det är fråga om attanvända dem i reklam, kan inte anses Innebära någon inskränkning i denallmänna, av TF skyddade yttrandefriheten. Hovrätten finner sålunda attkommitténs förslag inte kräver någon ändring i TF. Namidagsutredningenanser att det remitterade förslaget, utan klarläggande reger i TF ellermotsvarande grundlag kommer att medföra stora svårigheter i tillämpningen.Gränsdragningen mot är vanskligt. Visst kan man enligtgängse uppfattning ingripa med stöd av bestämmelser i allmän lag mot trycktameddelanden som är lagstridiga på annat sätt än såsom ett överskridande avgränserna för yttrandefriheten. Men det är förenat med uppenbara svårigheteratt dra gränsen mellan gärningar, som skall exklusivt bedömas enligt ,och gärningar, som ehuru begångna genom tryckt skrift faller utanför detav TF reglerade området. Visserligen kan kommittén sägas ha reduceratproblemet genom förslagets begränsning till kommersiell reklam. Men även inomdetta begränsade område kan svårighetema väntas bli stora, när det gäller attskilja mellan framställningar i annonsform eller eljest som har vad manbrukar kalla rent kommersiella förhåUanden till föremål, å ena, samtframställningar som får upp- Prop.1978/79:2 45 fattassåsom mera inriktade på att bibringa allmänheten vissa allmänna värderingareller att påverka dess allmänna beteende i viss riktning, å andra sidan. I detförra fallet blir de föreslagna bestämmelserna tillämpliga, i det senare TF.Även i andra hänseenden inställer sig svårigheter, t. ex. att bedöma huruvidaen annons skall anses huvudsakligen polemisk mot annan och därför falla inunder TF. Medhänsyn till det anförda föreligger viss risk för en rättstiUämp-ning, som blirtvivelaktig från tryckfrihetsrättslig synpunkt. Det kan därför ifrågasättas ominte med förslagets genomförande bör anstå tUl dess förhållandet mellan den kommersiellareklamen och tryckfrihetslagstiftningen prövats på nytt av den väntadeutredningen angående en mera allmän översyn av massmedielagstiftningen.Emellertid förefaller det ovisst, om klarhet verkligen kan skapas genom enreglering i TF eller motsvarande grundlag. Det synes nämligen vara förenat medbetydande svårigheter att i en lagregel ange den gränsdragning som är önskvärd.På sin höjd når man kanske inte längre än att i TF kan erhållas ett uttryckligtstöd för ingripande mot tryckt skrift enUgt annan lag än TF, när det gällervissa företeelser såsom t. ex. olovlig reklam, och bedömningen sålunda slippergrandas enbart på en tolkning av syftet med TF. Men var gränsen mot TF:s egettillämpningsområde skall dras får avgöras efter samma kriterier som . Försåvitt man inte rentav undantar all kommersiell reklam från TF:s tUlämpning.Men en sådan radikal åtgärd lärer stå i alltför skarp strid med strävandena attslå vakt om TF:s tUl-lämpningsområde (med alla dess regler om cénsurförbud,anonymitetsskydd, meddelarskydd etc). Till belysning av det sagda må jämföras MMU:sförslag i betänkandet (SOU 1975: 49) "Massmediegrundlag" tUlreglering av den kommersiella reklamen. Den av MMU föreslagna regleringen (1kap.