prop · G20390 · 1978-12-31 00:00:00 — gen är relativt obetydlig, gör del nuvarande förfarandetkompliceral och lungroit. skulle med tillfredsställelse hälsaell avskaffande av dessa avgifter i rältshjälpssystemel. Ävenslulregleringsförfarandel skulle, om utredningens förslag antas, blisynnerligen enkelt. 5.5.14 Föreningen jurister vid allmännaadvokatbyråer Rältshjäipsnämnderna har i undantagsfall förordnat omrättshjälp i mål och ärenden som handläggs utanför . Det gällerframförallt statusmål, lyp äktenskapsskillnad, i våra nordiska grannländer.Med nuvarande praxis får klienten själv dock svara för resa till domstolen,lösen av dom och kosinaderna för bevisning. nämnda kostnader bör kunna inrymmasi rättshjälpen, åtminstone vad gäller de nordiska länderna. 5.6 Kostnadsansvaret för motparts rättegångskostnad ansluter sig helt till vad utredningenanfört. Enligt rättshjälpslagen, som kom 1973, kan staten, genomekonomisk och annan hjälp, underiätta för enskilda alt tillvarata sinarättsliga intressen. Rällshjälp utgår i fyra skilda former, nämligen somallmän rättshjälp, rättshjälp åt misstänkta i brottmål, rättshjälp genomoffentiigt biträde i vissa förvaltningsärenden och juridisk rådgivning.Bilrädeshjälp lämnas normalt av advokater eller andra jurister vidadvokatbyråer men kan även lämnas av t. ex. funktionärer på fackförbund. Vidsidan om rättshjälp från staten brukar också många fackförbund erbjudarättshjälp åt sina medlemmar. Derma rättshjälp avser normalt sådankostnadsersättning m.m. som ej täckes genom den allmänna rättshjälpen. Vidrättshjälpslagens tUlkomst var man medveten om att rältshjälpssystemel skullebehöva ses över när man fått tillräckliga erfarenheter av dess tillämpning.Enligt sina direkliv skulle rätlshjälpsutredningen därför i första hand göra enallmän översyn av rättshjälpslagen. Utredningsarbetet skulle inriktas på atteffektivisera de olika rättshjälpsformema och atl förenkla och förbilligarättshjälpssyslemet. Målel för översynen skulle van all samhällets rättshjälp istörre utsträckning än nu anpassades efter de rättssökande allmänhetens behov. Rättshjälpsulredningens olika ändringsförslag med bl.a.förlängd rådgivning, räll för advokat atl i vissa fall bevilja rättshjälp,ökade möjligheter atl få rättshjälp vid enklare ärenden, förenklat s. k.slulreglerings- och fördelningsförfarande kommer säkerligen alt innebära visseffektivisering och förenkling av rättshjälpssystemet. Någon fullständiganpassning till den rättssökande allmänhetens behov innebär de dock knappast.Detta beror framför allt på alt den stora frågan i rättegångar om förlorandeparts ansvar för motparts rättegångskostnader ej lösts utan ånyo skjuls påframliden. Enligt RBs huvudstadgande om rättegångskostnader itvistemål skall part som förlorar målel ersätta motparten dennesrättegångskostnader, om inte annat är stadgat. Även part som har allmänrättshjälp åläggs betalningsskyldighet för motpartens kostnader enligt dettastadgande. Frågan om kostnadsansvaret för motparts rättegångskostnadtogs under beredningen av rättshjälpsreformen upp lill behandling men blev inteföremål för lagreglering. Som främsta skäl härför angavs i propositionen atlen 1978/79:90 368 betalningsskyldighet för molpartskostnaden skulle tjänasom spärr mot oöverlagda processer. Som ett ytterligare skäl angavs atlersättningsskyldigheten istället borde regleras genom rättsskyddsförsäkringar. Sedan rällshjälpslagens ikrafiträdande 1973 har frågantagits upp i ett par motioner till utan att föranleda någon åtgärd.Frågan togs också upp i tilläggsdirektiv till rätlshjälpsutredningen och komsålunda att ingå som en del i utredningsuppdraget. Utredningen avslåremellertid från alt lägga fram förslag i frågan under hänvisning till altfrågan inte enbarl bör lösas inom ramen för rättshjälpssyslemet samt atl enunder 1977 tillsatt uiredning om rältegångsförfarandel vid allmänna domslolarenligt sina direktiv också har i uppdrag att utreda frågan. TCO ser frågan om det personliga kostnadsansvaret förmotpartens rättegångskostnader som en viktig jämlikhetsfråga för lägreinkomsttagare. Risken att få betala motpartens hela rättegångskostnad ochsvårighelen atl beräkna denna innebär att många låg- ochmellaninkomsttagare drar sig för att öppna en process för att få en tvistefrågalöst. Syftet bakom rättshjälpsreformen atl ge allmänheten ett grundlägganderättsskydd blir härigenom inte helt förverkligat. Av denna anledning finner TCOdet angeläget att frågan om kostnadsansvaret för motpartensrättegångskostnader möjligl får en positiv lösning. Förbundel har ingen erinran mot vad förslaget innehåller idessa delar (§§ 13-15). Förbundet vill emellertid betona nödvändigheten av attfrågan om vinnande parts rält till ersättning för kostnader inomrättshjälpssysle-mets ram snarasi löses. Härvid intar förbundet samma ställningsom redovisats i tidigare remissyttranden. 6 Förfarandet vid allmän rättshjälp; arvodesprövningenm. När det gäller frågan om fastställande av ersättningfinner domstolen övervägande skäl tala för att denna uppgift, såsomutredningens ordförande föreslår i sin reservation, får ankomma på domstoleller statlig förvaltningsmyndighet, om angelägenheten handläggs inför sådan,och i övrigt på rättshjälpsnämnden. Vad som sagts nu bör också gälla sådanaunder målets eller ärendets handläggning uppkommande frågor som byte av biträdeeller införskaffande av uiredning som inte biträdet själv får besluta om. För alt det här skisserade systemet verkligen skall ledatill förenklingar och besparingar torde del vara nödvändigi att sådana åtgärdersom sluireglering och slutavräkning läggs på det organ som fastslällerersättningen. En förutsättning för all de f. n. till rättshjälpsnämndernakoncentrerade administrativa ålgärderna skall kunna"decentraliseras" är att expeditionsavgifterna avskaffas för partsom har rättshjälp. Bostadsdomstolen vill redan i detla sammanhang framhållaangelägenhelen härav. Som bostadsdomstolen redan har antytt anser domstolen atlalla statliga myndigheter bör få rätl all pröva frågor om ersättning enligträttshjälpslagen som uppkommer i vid myndigheten anhängigt mål eller ärende.Med hänsyn till den betydelse den s. k. timkoslnadsnormen kommit alt få för ar- 1978/79:90 369 vodesprövningen bör själva ersättningsnivån som regel intevålla några större svårigheter. Och när del gäller att bedöma arbetets kvalitetoch skälig tidsåtgång bör den handläggande myndigheien besitta minst lika godakvalifikationer som rällshjälpsnämnden. Som framgår av betänkandet följer juockså rättshjälpsnämndema prövningsmyndighetens yttrande. 1 andra fall än som ovan bör. såsom utredningenföreslår, ersättningen prövas av rätlshjälpsnämnd. I mål eller ärende som handlägges vid annan myndighet änallmän domstol, krigsrätt, arbetsdomstolen och bostadsdomstolen fastställesersättning lill biträde av rätlshjälpsnämnden. beslutarom ersältning skall den handläggande myndigheten avge yttrande över biträdetskostnadsräkning. En av de främsta anledningarna till att detta, i och för sigföga ralionella, system genomfördes torde ha varil önskemålet om en effektivkoslnadskontroll. Av den undersökning utredningen företagit (sid. 65) framgåremellertid att rättshjälpsnämndernas beslul i ersättningsfrågan i praktikenendast i mycket ringa utsträckning kommit att avvika från respektive myndighelsförslag. Enär det nuvarande beslutssystemet således ej synes medföra enförbättrad kostnadskontroll, vilket tidigare antagits, delar hovrättenutredningens uppfattning att praktiska skäl talar för att kretsen avmyndigheter med beslutanderätt i ersättningsfrågan utvidgas. Vad gäller frågan om omfattningen av denna utvidgninganser hovrätten i likhet med utredningens majoritet att liden ännu icke ärmogen att utsträcka beslutanderätten till samtliga statliga myndigheter.Beträffande skälen härför får hovrätten hänvisa lill vad som inledningsvisanförts i detta yttrande. Den krets av myndigheter, som enligt utredningensmajoritet skall tillerkännas beslutanderätt i den aktuella frågan, är enligt hovrättensmening väl avvägd. Hovrätten anser emellertid av skäl som närmare redovisasunder punkt 17 nedan - att myndigheternas beslutanderätt endast skall gälla attfaslställa ersättning. Hovrätten avstyrker således atl myndigheterna skallfastställa även rätlshjälpsavgift. Hovrätten vill vidare i detta sammanhang starktifrågasätta om inte bestämmelsen i lagförslaget 29 § om att ersättning tilladvokal får avse även kostnad som uppkommit före ansökan om allmän rättshjälp,om ansökan gjorts utan oskäligt dröjsmål, nu bör utvidgas lill att gälla församtliga rälts-hjälpsbiiräden. Den nuvarande ordningen synes föranleda storaprakliska problem för jurister som ej är verksamma vid advokatbyrå liksom fördomslolarna vid fastställande av ersältning till dessa biträden. Då biträdetsmöjlighel lill ersättning alllid blir beroende av myndighelens beslut ibevil-jandefrågan synes ej heller någon risk för omotiverade kostnadsökningarbii följden av den föreslagna utvidgningen. Kammarrätten tillstyrker att de av utredningen föreslagnadomslolarna och myndigheterna får rält att fastställa ersättningar enligträllshjälpslagen. 1978/79:90 370 Kammarrätten vill dock uppmärksamma ett problem som uppkommernär förvaltningsdomstol skall fastställa ersättning i rällshjälpsärende. 14 § rällegångsbalken föreskrivs all yrkande om ersättning för rättegångskostnadskall framställas innan rättens handläggning av mål avslutas. Bestämmelseninnebäratt ett yrkande om ersättning enligt rättshjälpslupen som framställtsefter handläggningens uvslutande skall lämnas uiun bifall. Nägon beslämmelse avmolsvarande innebörd finns inte i förvaltningsprocesslagen. I utredningensförslag till rättshjälpsförordning hur i 12 § första stycket föreskriviis attkostnadsräkning skall inges, innan domstol eller myndighet avslutathandläggningen av mål eller ärende. En administrativ föreskrift torde inte varatillfyllest för att uppnå åsyftat resultat. Bestämmelsen bör därför tas in irättshjälpslagen. Enligt kammarrättens mening bör emellertid frågan ses iett större sammanhang. En förvaltningsdomslol handlägger vissa mål mellanenskilda parter, och i dessa mål kan det uppkomma frågor omrättegångskostnader. Dessa frågor är av principiellt samma karaktär somrättegångskostnadsfrågor vid allmän domstol. Eftersom det inte finns någonallmän bestämmelse som tvingar part att framställa sitt yrkande omrättegångskostnader innan handläggningen avslutats, kan domstolen kanske inteunderlåta att pröva ett ersättningsyrkande som framställs först efter det attdom har meddelats i målet. Detta är otillfredsställande för motparten ochkammarrätten anser atl en beslämmelse av samma innebörd som den i 18 kap. 14 §rättegångsbalken bör las in i förvaltningsprocesslagen. 6.4 och arrendenämnden i Utredningen föreslår att alla domstolar får rätt atlfastställa ersättning i mål eller ärenden vid domstolen. Detta innebär all ävenförvallningsdom-stolar anförtros prövningen av ersättningsfrågor. Vissaförvaltningsmyndigheter, nämligen hyresnämnder, arrendenämnder ochöverexekutor tillläggs samma behörighel. När det gäller övrigaförvaltningsmyndigheter skall emellertid enligt utredningens majoritetprövningen av ersättningsfrågorna ligga kvar hos rältshjälpsnämnden.Utredningens ordförande och en expert anser däremot atl alla statligamyndigheter bör få pröva ersättningsfrågor i sådana ärenden som handlagts avmyndigheien. instämmer med utredningen i att den domstoleller myndighet som handlagt målet eller ärendet är bäst skickad atl bedömaersättningsfrågan. I all synnerhet gäller detta när muntlig förhandling ägtrum. Vid en muntlig förhandling får domstolen eller myndigheten en god uppfattningav det arbete biträdet lagt ner och hur detta bör ersättas. Det kan föranledaett långt och nyanserat yttrande att till ett annat beslutsfattande organförmedla detta omedelbara intryck. I hyres- och artendenämndema förekommer ihelt övervägande grad muntlig förhandling och förmodligen hundraprocentigt i deärenden där rättshjälp beviljas. Förslaget att hyresnämnder och arrendenämnderskall få pröva ersättningsfrågor tillstyrkes därför. Att överexekutor tilläggssådan behörighet har nämnden heller inget all erinra emot. När del gäller övriga förvaltningsmyndigheter är frågansom framgår av utredningen mera tveksam. För atl myndigheterna skall fåtillräcklig erfarenhet och för att likformighet i bedömningen skall erhållasär det nödvändigt att en myndighet inte har atl pröva alltför få ärenden omersättning enligt rättshjälpslagen. Häremot stär den av de två skiljaktigaledamöterna hävdade synpunkten att den som bedömt själva saken också är bästskic- 1978/79:90 371 kud all bedöma ersättningsfrågan. anser siginte ha tillräckligt underlag för ett ställningstagande i denna fråga. ansluter sig till de överväganden somligger lill grund för förslaget att - föruiom ullmän domstol - även förvaltningsdomslol,arrendenämnd, hyresnämnd och överexekuior äger fastställa ersättning lillbilräde. Förslaget tillgodoser ett gammall önskemål och tillstyrkes. biiräder utredningens förslag men ifrågasätterom inte även statens invandrarverk () borde kunna anförtros bestämmande UVersättning i de ärenden som handlagts av . Vissa av de myndigheter som avutredningen föreslås få självständigt avgöra ersättningsfrågor handläggerärenden där rättshjälp ulgär i form av offentligt biträde. är den myndigheisom rimligtvis kommer atl fä den största erfarenheten av ärenden avifrågavarande slag. Det kanenligt rältshjälpsnämndens mening diskuteras om del går att se frågan omfastställande av ersättning isolerad från den viktiga frågan om hurslutreglering skall ske. ställningstagande i frågan vilkenmyndighet som skall besiämma ersältning ål biträde grundar sig på rentprakliska överväganden. Man kan anta alt pappershanteringen med utredningensförslag kan minskas, varigenom rationaliseringsvinster kan ske. Beträffandeslutregleringsfasen intar rältshjälpsnämnden som nedan skall redovisas denbeslämda ståndpunkten att sluireglering bör vara en angelägenhet förrältshjälpsnämnden. Skulle del vid en närmare undersökning visa sig atl - omsluireglering ligger kvar hos rältshjäipsnämnderna -del är mer rationellt attäven låta ersättningsfrågorna i förekommande fall handhas avrältshjäipsnämnderna, bör dessa frågor bli föremål för ytterligareöverväganden, I dettasammanhang vill rättshjälpsnämnden ta upp ett förhållande som lett tilloönskade konsekvenser vid lillämpningen av rättshjälpslagen. Anta att en personförst efter besvär erhåller allmän rättshjälp av besvärsnämnden. Avser angelägenhetenett domstolsärende kan det inträffa att domstolen hunnit avgöra målet innanfrågan om allmän rättshjälp är avgjord. Har målet vunnit laga kraft kanersättning till biträde ej utgå. är ej behörig besiämmaersättning i fall som detla. Enligt rättshjälps-nämndens mening börförutsättningarna för en lagändring härvidlag undersökas. har inte något att erinra motutredningens förslag i denna del. I fråga om utformningen av 29 § förslagettill ny rättshjälpslag vill nämnden dock anmärka följande. I 29 § förstastycket sista meningen stadgas alt ersättning till advokat får avse ävenkostnad som uppkommit före ansökan om allmän rällshjälp, om ansökan gjorts ulanoskäligt dröjsmål. Enligt vad som anförs i specialmotiveringen är dennabestämmelse direkt överförd från 20 § första stycket nuvarande rättshjälpslag.Nämnda paragraf reglerar emellertid också frågan om ersättning för annan änbiträ- 1978/79:90 372 dels kostnad, exempelvis rättssökandens kostnad för intyg.Den delen av 20 § åleifinns inie i förslag till ny rätlshjälpslag. Det framgårinte om utredningen avser en ändring av gällande lag eller menar atl särskildabestämmelser i angivel hänseende är obehövliga. Ett klarläggande pä dennapunkl är önskvärt. När det gäller fastställandet av ersättning till biträdehar nämnden ingen principiell invändning mot utredningens förslag. Nämndenanserdet angeläget, att uppdelningen inte sker pä ett sådant sätt altmyndigheler med få rällshjälpsärenden tilläggs kompetens att fastställa arvodetill biträdet. -Den uppdelning av myndighetsfunktionerna inomrättshjälpssyslemet som förslaget innebär leder till ett mycket disparatbesvärsförfarande. Därvid uppkommer flera svårlösta frågor. Om tingsrätt harfastställt ersättning till biträde saml klientens slutliga rättshjälpsavgiftoch båda två är missnöjda och anför besvär, går biträdets besvär till hovrättenoch klientens till . Hur skall kommunikationenmellan myndigheterna ske för atl hovrätten skall få veta hur mycket av arvodelsom skall belalas ul av rätlen och hur stor del klienten skall betala? Vad händer om båda instanserna ändrar lidigare beslut ochhovrätten fattar sitt beslul försl? sker prövningen av denslutliga rättshjälpsavgiften hos rättshjälpsnämnderna i efterhand och videventuell höjning betalas mellanskillnaden in till rältshjälpsnämnden. Skallman behöva göra på samma sätt i fortsättningen? Införandet av en skyldighet för biträdet att underrättamyndighet, som skall faslställa ersältning, om arvode tidigare fastställtseller yrkats i samma rättshjälpsärende tillstyrkes. När ersättning skallbeslutas är del givetvis av vikt för myndigheten att, föratt kunna bedömaanspråkets skälighet, få information om vad biträdet tidigare tillerkänts iangelägenheten. tillstyrker på av utredningensmajoritet anförda skäl atl på i 33 § uppräknade instanser lägges att fastställaersättning. Enligt rättshjälpsnämnden är det självklart atl kretsen avmyndigheter måste begränsas. Den myndighet som iakttagit biträdels agerande harbästa förutsättningarna att bedöma om skälig tidsåtgång och om verkställdutredning varit nödvändig. finner del troligt att kostnadskontrollenutövas noggrannare om instansen själv har att fatta beslutet än om den enbarlfår yllra sig, vill i detta sammanhang påpeka atl kravet påatt ansökan om rättshjälp skall göras utan oskäligt dröjsmål är synnerligenbefogal och detta med hänsyn till klienten, som på ett så tidigt stadium sommöjligt skall få veta, om han själv skall betala kostnader som uppstår eller omdel allmänna träder in. ställer sig positivt till utredningensförslag att utöka det antal myndigheler som skall få pröva frågor om ersättningenligt RHL. Den myndighet som tagit befattning med den rättsliga angelägenhetentorde mestadels ha större möjligheter att på ett riktigt sätt bedöma uppkom- 1978/79:90 373 Genom den föreslagna ordningenblir också förfarandel snabbare. De myndigheler som endast i eit fålal fallhandlägger ärenden vari rättshjälp lämnas, börenligt domstolsverkels meningdock ej kommu ifråga för denna uppgifi. Sådana myndigheter saknar oftu tillräckligkunskap om rättshjälpssyslemet och praxis. Att rättshjälpsnämnd fortfarandeefter yttrande från dessa myndigheter fastställer ersättning är därför lämpligastfrän såväl koslnadskontrollsynpunkl som av effektivitetsskäl. Den krels avmyndigheler som föreslås få räll alt pröva frågor om ersättning enligt RHLförefaller enligt mening väl avvägd. Såsom nedananförl bör därjämle kunna faslsiälla ersättning till biträde iutlänningsärenden (se avsnitt 6). Genom förslaget ges bl. a. förvaltningsdomstol rätt allpröva ersättningsfrågor. Det kan därför övervägas om motsvarighel till 18 kap.14 § RB bör införas i förvaltningsprocesslagen (1971: 291). har endust unduntagsvis berettstillfälle att yttra sig över biträdes kostnadsräkningar. mening är de handläggande myndigheterna bättre skickade änrättshjälpsnämnderna att bedöma de faktorer som påverkar ersättningens storlek.Del bör därför klart uttalas i rättshjälpslagen att handläggande myndighetalltid skall yttra sig över biträdes koslnadsräkning innan rältshjälpsnämndenslutligen fastställer ersättningen. I reservation till betänkandet harutredningens ordförande fört fram tanken alt samtliga statliga myndigheler böranförtros rätten atl slutligt pröva ersältningsyrkanden från biträde enligträttshjälpslagen. vill emellertid framhålla alt det i vartfall för civilförvaltningen inte känns särskilt angeläget atl handhaersätlningsprövning-en. Under fömtsättning av att den handläggande myndighetenalltid ges tillfälle att yttra sig över ett biträdes koslnadsräkning synesdetta ge en fullt tillräcklig säkerhei vid prövning av ersättningsfrågorna.Skulle del emellertid visa sig innebära en förenkling av rättshjälpssyslemetatl förvaltningsmyndigheterna anförtros ersättningsprövningen, anser civilförvaltningenall de olika myndighelerna redan nu torde ha tillgång lill den kompetens somprövningen kräver. Enligt vad som framgår av utredningen följer ocksårättshjälpsnämnderna i det närmaste 100 %-igt myndigheternas yttranden överkostnadsräkningarna. Beträffande frågan om ersättning lill bilräde vid allmänrättshjälp efter beslul av rättshjälpsnämnd i mål eller ärende vidförvaltningsdomstol, förvaltningsmyndighet eller förfarande inför skiljenämndgäller , att bilrädet skall lämna in sin kostnadsräkning tillmyndigheten eller skiljenämnden, som med eget yttrande skall översändaräkningen till rätlshjälpsnämnden. Ersättning lill biträde i mål eller ärendevid allmän domstol, krigsrätt, arbetsdomstolen eller bostadsdomstolenfastställs av domstolen. Enligt utredningens förslag bör alla domstolar få rätt atlfastställa ersältning i mål eller ärende vid domstol. När det gällerförvaltningsmyndigheter anser majoriteten av utredningens ledamöter ochexperter, alt förvaltningsmyndigheternas förutsättningar att bedömabiträdesarvoden och andra ersättningar enligt rättshjälpslagen är klart sämreän rättshjälpsnämn- Prop.1978/79:90 374 dernas.Ersättningsfrågor i rättshjälpsärenden, som handläggs vid andraförvaltningsmyndigheter än arrendenämnder, hyresnämnder och överexekutor, bördärför enligt utredningen ligga kvar hos rättshjälpsnämnden. Äveni detla avseende har utredningens ordförande och experten sig. De anser, att beslutsfunktionerna i fråga om arvodesprövningm. m. i princip bör läggas pä de handläggande statliga myndighelerna.Reservanterna framhåller, alt de handläggande myndigheterna, även om denformella kompetensen i juridiskt hänseende i några fall skulle vara siörre hosrättshjälpsnämnderna, ändå har ett så väsentligt mycket bätire underlag för sinbedömning, atl reservanterna för sin del inte tvekar att påstå, attmyndighelerna har fullt tillräckliga möjligheler all träffa ett korrektavgörande. 1fråga om beslutsfunktionerna beträffande arvodesprövning m.m, irättshjälpsärenden kan instämma i reservanternasuppfattning, att del är de handläggande myndigheterna som bäsl känner tillvilka åtgärder som bör ha vidtagits av den rättssökandes bilräde i ärendet ochvilken tid som skäligen bör ha åtgått härför. Trots detla och även omarvodessättningen kan grundas på vissa fastställda taxor, anser riksförsäkringsverketde administrativa funktioner som erfordras för fastställande, utbetalning ochbokföring m. m. av arvoden vara en för handläggande förvallningsmyndigheierfrämmande verksamhei och medföra en icke önskvärd ökning av dessasarbetsuppgifter. Seyttrandet under 2.19. Ersättningtill biträde vid allmän rättshjälp fastställs nu i mål eller ärende vid allmändomstol, krigsrätt, arbetsdomstol eller bostadsdomstol av domstolen. 1 måleller ärenden som handläggs vid annan myndighet fastställs ersättningen avrättshjälpsnämnden. Nämnden bestämmer också ersättning lill offentligt bilrädei ärenden om administrativa frihetsberövanden och vissa utlänningsärenden.Innan rättshjälpsnämnden beslutar om ersättning skall den myndighet somhandlägger målet eller ärendei avge yttrande över biträdets kostnadsräkning.Utredningen föreslår på goda gmnder att även förvaltningsdomslol, arrende- ochhyresnämnd samt överexekuior tilläggs behörighet att besluta om ifrågavarandeersättning. tillstyrker förslaget i denna del. Enligtförslaget skall ersältning till offentligt biträde fastställas i mål ellerärende hos allmän domstol, förvaltningsdomstol, arrendenämnd, hyresnämnd elleröverexekuior av domstolen eller myndigheten och i annat fall avrättshjälpsnämnden. anser alt sådan ersättning bör kunnabestämmas av alla statliga myndigheler.