prop · G20390 · 1978-12-31 00:00:00 — En första fråga är rådgivningstidenslängd vilken sammanhänger med frågorna om avgift och ersättning tillrådgivaren. Utredningen har kommit till den slutsatsen att är denlämpligaste tiden för den kvalificerade rådgivningen, som utredningen kaUarförlängd rådgivning. Frågan om avgiften och ersättningen till rådgivarenhänger samman med vem som skall få tiUgång till rådgivningsformen. Utredningenfinner inte anledning atl i sistnämnda fråga skilja meUan de olika rådgivningsformerna.Även förlängd rådgivning bör alltså stå öppen för fysiska personer oavsettinkomstläge och för aUa juridiska personer. En timmes arbete föradvokat berättigar enligt nuvarande timkostnadsnorm för tvisiemål och ärendenliU en ersättning av . eller nästan exakt av det basbelopp som gäller1977. Ulredningen ställer frågan om avgiften skall sättas till sådant beloppatt den täcker ersättningen till advokaten eller om man skaU fastställa enlägre avgift och låta meUanskUlnaden utgå av allmänna medel tUI rådgivaren. Ensådan allmän rådgivningssubvention skulle med all säkerhet leda till en avsevärdökning av statens kostnader för i-ättshjälpen. Eftersom den förlängdarådgivningen som ovan nämnts också bör stå öppen för personer i högainkomstlägen och juridiska personer skulle subventionen även komma dessa tillgodo. Utredningen anser därför att man som utgångspunkt bör ha att avgiftenutgår med sådani belopp att den också utgör ersättning för rådgivaren. Avgiftenför förlängd rådgivning bör vara dubbelt så stor som avgiften för vanligrådgivning. Det är givet att en avgiftsom uppgår till . kan te sig avskräckande för många. Liksom ifråga om vanlig rådgivning bör det därför finnas möjlighet för de ekonomisktsämst ställda att få avgiften nedsatt eller eventuellt efterskänkt. Utredningen berör ocksåden situationen att ett ärende övergår från rådgivning till rättshjälp.Ulredningen anser att eftersom det inte är ovanligt att ett rätlshjälpsärendebörjar som rådgivning det finns anledning att ha kvar den ordningen atlrådgivningsavgiften får avräknas från den avgift som skall utgå för rättshjälpen.Ätt ett ärende övergår från 1978/79: 90 72 föriängdrådgivning till aUmän rättshjälp bör däremot inträffa bara i undantagsfall. Omden advokat som den rättssökande anlitat, bedömer att ärendet tar änen timme bör förlängd rådgivning inte få lämnas. Har detta ändå skett bör denrättssökande dock få tiUgodoräkna sig eriagd rådgivningsavgift. Utredningendrar även upp riktlinjer för utformningen av reglerna om nedsättning ocheftergift av rådgivningsavgift. Rådgivningsavgiften bör sålunda kunnaefterskänkas helt om den rättssökandes beräknade årsinkomst understiger 2basbelopp eller för år . Ligger inkomsten meUan 2 basbelopp och 21/2 basbelopp bör rådgivningsavgiften kunna nedsättas tUl 1/av basbeloppeteller ca . Detta motsvarar halva rådgivningsavgiften och 1/4 av avgiftenför förlängd rådgivning. Ärinkomsten högre än 2 1/2 basbelopp men överstiger den inte 3 basbelopp böravgiften kunna sättas tiU av basbeloppet. Vid vanlig rådgivning blir dethär alltså inte fråga om någon nedsättning medan det däremot vid förlängdrådgivning innebär en nedsättning av avgiften till hälften. Liggerinkomsten mellan 3 och 3 1/2 basbelopp kan det bara bli fråga om nedsättningvid förlängd rådgivning. Avgiften bör då utgå med 1 1/av basbeloppet elleromkring . Full avgift även vid förlängd rådgivning uttas när denberäknade årsinkomsten överstiger 3 1/2 basbelopp. Utredningenframhåller vidare att vid beräkningen av den rättssökandes årsinkomst hänsynbör tas till om han har en omfattande försörjningsbörda eller tyngandeskuldsättning. Är detta fallet bör den beräknade årsinkomsten kunna nedsättasmed skäligt belopp innan den läggs till grund för vilken avgift som skall tasut. Beträffande försörjningsbörda bör man därvid kunna tillämpa samma reglersom i övrigt gäller enligt RHL i detta hänseende, nämligen att årsinkomstenminskas med ett halvt basbelopp för var och en av dem som den rättssökande försörjer. n. bör även förmögenhetsinnehav beaktas. Därvid bör dock en något generösaretiUämpning än som föreskrivs kunna gälla. Sålunda bör exempelvisbeträffande folkpensionärer hänsyn inte behöva tas tiU bankmedel somunderstiger , vilket ungefär motsvarar ett basbelopp. Inteheller bör hänsyn tas till makes eller föräldrars ekonomiska förhåUanden. Närdet gäller förfarandet vid fastställandet av rådgivningsavgift är utredningenav den uppfattningen att detta bör göras så enkelt som möjligt. Denrättssökandes uppgifter om sina ekonomiska förhållanden bör sålunda kunnagodtas om de inte framstår som osannoUka. Det är dock tänkbart att situationeruppkommer, där rådgivaren anser att det 1978/79: 90 73 finnsanledning att kontrollera den rättssökandes uppgifter. Ett enkelt sätt att åstadkommaen sådan kontroll är att fråga efter den rättssökandes senasteförsäkringsbesked. På detta anges dels hur stor sjukpenning per dag som skaUutgå vid sjukdom och dels den sjukpenninggrundande inkomsten. Uppger denrättssökande att han inte har annan inkomst än sjukpenning bör denna kunna tastill utgångspunkt för bedömningen av om nedsättning eller eftergift avrådgivningsavgiften skall ske. Uppger den rätissökande alt han har inkomsi menatt denna är betydligt lägre än som anges i försäkringsbeskedet bör han åläggasatt styrka detta förhållande. Vägrar den rättssökande att medverka till altklarhet kan uppnås om hans ekonomiska förhållanden bör rådgivaren överväga attockså vägra honom nedsättning eller eftergift. Ulredningen vUI i detta sammanhangbetona vikten av att den rättssökande informeras ordentligt om möjlighelernatiU nedsättning och eftergift av rådgivningsavgift. Beslutom rådgivningsavgiftens storlek fattas av rådgivaren. Avgiften skall ocksåbetalas in tiU denne. Detla bör ske i samband med att rådgivningen ges. Förvad som nedsatts eller eftergetts bör rådgivaren liksom f. n. få ersättning avallmänna medel. i lag om när och hur nedsättning och eftergift avrådgivningsavgiften bör ske är enligt utredningens mening inte nödvändig. Delbör i stället liksom f. n. ankomma på att meddela närmareanvisningar till stöd för tillämpningen. Därvid kan utredningens övervägandeni det föregående tjäna tUI ledning. 5 Tillämpningsområdet för allmän rättshjälp 5.1 S. k. massärenden Ifråga om visst slag av ärenden som är talrikt förekommande och normalt av enkelbeskaffenhet kan enligt 8 § andra stycket RHL regeringen förordna att allmänrättshjälp inte skaU lämnas. Med stöd av denna bestämmelse har i 7 §rättshjälpskungörelsen (RHK) föreskrivits att allmän rättshjälp inte får lämnasi ärendet om förrättande av bouppteckning enligt 20 kap. ,inskrivningsärende enligt jordabalken, registerärende enligt sjölagen (1891:35 s. 1), bålregisterärende enligt båtregistreringslagen (1975: 604),fastighetsdeklaration eller mål eller ärende angående fastighetstaxering. Deärenden som nämnts har i RHL undantagits från tillämpningsområdet förrådgivning. Underförarbetena till de angivna reglema uttalades bl. a. följande. Rättshjälpskulle i princip utgå i varje rättslig angelägenhet oavsett om ärendetbehandlades av domstol eller förvaltningsmyndighet eller gällde rättsligtbiträde som lämnades utan samband med förfarande hos 1978/79: 90 74 Med denna utgångspunkt fick rättshjälpen ett mycket vidsträcktlillämpningsområde. Vissa begränsningar måste dock göras så att samhälletsresurser kunde koncentreras till de områden där behovet var siörst. Massärendenaborde inte generellt uteslutas från till-lämpningsområdet för rättshjälpen. Denbelastning som dessa ärenden kunde komma att utgöra förrättshjälpsorganisationen var emellertid mycket svår att bedöma på förhand. Enmöjlighet att ta ut full kostnadstäckning kunde inte anses tillräcklig för atthindra en besvärande anhopning av rättshjälpsärenden. Därför borde regeringenfå behörighet att utesluta massärendena från tillämpningsområdet. Utredningenanser att det inte fiims skäl ändra på principen om att massärenden skall fallainom tillämpningsområdet för den allmänna rättshjälpen. Frågan är bara om några och i så fall vilka särskilda begränsningar i möjligheten att erhållarättshjälp bör gälla. Vid ett ställningstagande till denna fråga är det avbetydelse vilka ärenden som faller inom kategorin massärenden. Om man interadikalt sänker anspråken på prefixet "mäss-", synes knappast andraärenden kunna bli aktuella än de som f. n. anges i 7 § RHK. Av dessa torderegisterärendena enligt sjölagen och båtregisterärendena inte spela någonstörre roll i detta sammanhang. Beträffande samtliga typerav massärenden gäller att det i siörre eller mindre utsträckning finnsmyndigheter, organisationer e. d. som tillhandahåller hjälp i någon form.Utredningen har i denna fräga noterat följande. Genomändring i (SFS 1976: 221), som trätt i kraft , harinförts en möjlighet att i vissa fall ersätta bouppteckning med ett enklareförfarande, kallat dödsboanmälan. Genom ändringen tordebouppteckningsfrekvensen sjunka och därmed rättshjälpsbehovet. 1 de fall därdet är en skyldighet att upprätta bouppteckning lämnas visstbistånd av bl. a. kommunala förtroendemän och tjänstemän samt bankernasnotariatavdelningar. Även begravningsföreningarna ochbegravningsentreprenörerna ombesörjer ett betydande antal bouppteckningar. Församtiiga gäller att bistånd i regel lämnas endast mot avgift. Närdet gäller inskrivningsärenden lämnar många inskrivningsmyndigheter enlångtgående service i form av råd och anvisningar. Vidare utgår utredningenfrån att banker, kommunalkontor och förtroendemän även i fortsättningen kommeratt lämna en betydande rättshjälp när det gäller inskrivningsärenden, låt varaatt hjälpen ofta är förenad med avgifter. Ävenden service som förutom de nämnda inskrivningsmyn- Prop.1978/79: 90 75 digheterna andra myndigheter lämnar aUmänheten med stöd av det s. k. servicecirkuläretbör uppmärksammas. Denna service tUlgodoser ett visst rättshjälpsbehov även imassärenden. Ävenom den hjälp som på olika sätt lämnas i massärenden är av stor betydelse, ärdet enligt utredningen uppenbart att den inte löser alla problem. Hjälpen äröver huvud taget mest inriktad på enklare ärenden. Den täcker med andra ordmera den del av hjälpbehovet som typiskt sett faller inom ramen förrådgivning. Lika litet som rådgivning är tillräcklig för att lösa den enskildeshjälpbehov i exempelvis mer komplicerade ärenden angående upprättande aväktenskapsförord kan en begravningsbyrå, en inskrivningsmyndighet eller enkommunal tjänsteman tillfredsställa hjälpbehovet i ett komplicerat massärende.Utredningens slutsats blir därför att rättshjälp bör kunna bevUjas imassärenden av mer komplicerad beskaffenhet. Ättutforma en lagregel som klart beskriver de ärenden i vilka rättshjälp börkunna beviljas är givetvis svårt. Enligt utredningens mening bör principen varaden att rättshjälp kan beviljas bara om ärendet i svårighetsgrad avsevärtavviker från vad som kan anses normalt för ärendetypen. Undantagsvis, dvs. omsärskilda skäl föreligger, bör rättshjälp dock kunna beviljas även i andrafall. Utredningen tar slutligenupp frågan om det firms skäl att ändra på den nuvarande regeln om attrådgivning inte får lämnas i massärenden. Från principiella synpunkter kan detförefalla egendomligt att öppna möjlighet till rättshjälp men uteslutarådgivning. Ätt öppna möjlighet till rådgivning skulle emellertid vara förenatmed vissa komplikationer. kan ifrågasättas om behovet är så stort. förra delen är att märka att det knappast är praktiskt möjligt attuppställa något villkor om att ärendet skall vara på visst sätt komplicerat. Områdgivning fick lämnas kan det därför befaras att stora koslnader skulle uppkomma.1 den senare delen är att märka att såsom förut framhållits det behov sområdgivningsinstitutet skulle fylla på detta område i allt väsentligt fyllsgenom den service som lämnas av inskrivningsmyndigheter m. fl. Delta ärtroligen den både smidigaste och från samhällsekonomisk synpunkt billigastelösningen. Förfatlningstekniskt kanutredningens förslag utformas på i princip två olika sätt. Ett sätt är att iRHL inskriva möjligheten att i vissa massärenden få allmän rättshjälp samtanpassa RHF (rättshjälpsförordningen) härtill. Enligt delta alternativ bindssåledes regeringen av lagen. Ett annat sätt är att i RHL bemyndiga regeringenatt förordna om inskränkningar i rätten till rättshjälp i fråga om massärendenoch att skriva in rätten lill rättshjälp i komplicerade raassärenden enbart iRHF. En sådan reglering är mer flexibel och förordas därför av utredningen. Medhänsyn till de särskilda fömtsättningar som enligt det anförda böruppställas för att allmän rättshjälp skall få beviljas i mäss- 1978/79: 90 76 ärendenbör det enligt utredningens mening ankomma på rättshjälpsnämnd att prövaframställningar om rättshjälp. IRHL föreskrivs att allmän rättshjälp inte får lämnas näringsidkare i angelägenhetsom har samband med hans näringsverksamhet, om inte särskilda skäl föreliggerför rättshjälp med hänsyn till hans ekonomiska förhållanden eller sakensbeskaffenhet. Näringsidkarens personliga angelägenheter omfattas däremot inteav inskräkningarna. Somnäringsidkare betraktas även t. ex. jordbrukare och fiskare. Också den som iegenskap av fastighetsägare hyr ut lägenhet i flerfamiljshus torde fåbetecknas som näringsidkare. Till näringsidkare räknas fria yrkesutövare somadvokater, arkitekter, konsulter, fotografer m, m. För att betraktas somnäringsidkare krävs inte att vederbörande har någon anställd i sin verksamhet.Inte heller ställs några krav på att verksamheten skall uppta någon vissstörre del av arbetstiden. Även näringsverksamhet som drivs vid sidan av ettheltidsarbete föranleder att vederbörande anses som näringsidkare såvittgäller näringsverksamheten. Imotiven till bestämmelsen angående rörelseidkare anförs att utgångspunkten börvara att rättshjälpen i första hand bör ge skydd vid oförutsedda händelser somberör den enskildes personliga och ekonomiska förhållanden De rättsligaangelägenheterna i näringsverksamhet är av annan karaktär än i privatlivet ochvarierar dessutom starkt med hänsyn till verksamhetens art och omfattning. Deträttsskyddsbehov som föreligger i näringsverksamhet bör därför i principtillgodoses på annat sätt än genom rättshjälp med stöd av det allmänna, t. ex.genom någon form av försäkring eller genom förmedling av någon intresseorganisation.Skäl för en sådan begränsning av möjlighetema tiU rättshjälp för näringsidkareutgör också det förhållandet att kostnader för biträde i rättsligaangelägenheter ofta är en normal företeelse i affärslivet, jämförbar med andradriftskostnader som kan påverka rörelsens resultat. kan detemellertid förekomma fall där rättshjälp bör kunna komma i fråga ävenbeträffande rättslig angelägenhet som har samband med näringsverksamhet. ex. vara fallet med vissa småföretagare som praktiskt sett står löntagarnanära, eller när sambandet med de privata förhållandena är sådant att rättshjälpinte bör vägras. I samband med riksdagsbehandlingen uttalade juslitieutskottetatt det fanns anledning att följa utvecklingen med uppmärksamhet och att ånyoöverväga frågan sedan erfarenheter vunnits av det nya systemets tillämpning. Näringsidkarfråganhar varit uppe tUI ett flertal avgöranden avDON:s och . 1978/79: 90 77 hämtadeur praxis rörande frågan om allmän rättshjälp skall utgå till näringsidkare ärföljande. Särskildaskäl för rättshjälp ansågs föreligga i bl. a. nedannämnda fall, nämligen (1) för 70-årig f. d. skrothandlare med en inkomst av . (2) för f. d. delägare ihandelsbolag som drev åkerirörelse (3) för person som tillsammans med sin broder ägde enjordbruksfastighet, taxerad till . och belånad för . och meden årlig nettointäkt på . för envar av ägama, och (4) för målsägande i brottmål angående bedrägeri somtidigare hade en inkomst på . men som vid tiden för ansökanbara hade studiebidrag på . samt amorterade skulder med11281kr. 1samtliga dessa fall ansågs särskilda skäl föreligga med hänsyn till sökandensekonomiska förhåUanden. Särskildaskäl med hänsyn till sakens beskaffenhet ansågs i ett fall föreligga för attbevilja taxiägare rättshjälp i ärende om överklagande av utmätning av taxibilenoch i ett annat fall då sökande haft både bostad och rörelse på den fastighetsom tvisten gällde. Däremotansågs särskilda skäl inte föreligga i följande fall: (1) Sökandenvar lantbmkare vars bmttointäkt av lantbruket var . och vars kostnader var . Tvisten gällde ersättning för skada på utarrenderad fastighet och för obetalt arrende. (2) Sökanden var åkeriägare utananställda och med en nettointäkt av rörelsen på . (3) Sökanden var frisör med enårlig inkomst av sin verksamhet på . Ärendet gällde exploatering avpatent. 5.2.2Tidigare reformförslag m. m. Näringsidkarfråganuppmärksammades redan under riksdagsbehandlingen av prop. 1974: 4. I tremotioner, 1972: 1469, 1471 och 1473, kritiserades den i lagtexten föreslagnainskränkningen i näringsidkares möjlighet att få rättshjälp. Som skälåberopades bl. a. att det föreslagna stadgandet avsåg en heterogen gmpppersoner som utövade sin näring under högst varierande ekonomiska förhållandenoch att det inte kunde vara riktigt atl t. ex. hantverkare, lantbmkare,handlande och författare alltid skulle hålla en ekonomisk beredskap för attkunna betala eventuella rättegångskostnader. Somtidigare anförts ansåg justitieutskottet (se JuU 1972: 12 s. 30), att det fannsanledning att följa utvecklingen med uppmärksamhet och att ånyo överväga frågansedan erfarenheter vunnits av det nya systemets tillämpning. Detta uttalandehade avseende på skilda grupper av näringsidkare, däribland de renskötandesamerna, vilkas möjligheler alt 1978/79: 90 78 fårättshjälp aktualiserats i utskottet. Ätt observera för samernas del var ocksåatt deras ekonomiska och rättsliga angelägenheter i viss utsträckninghandhades av en ny typ av juridisk person, kallad sameby. reservation tiU utskottsbetänkandet påpekades bl. a. att gränsdragningenmellan anstäUningsförhållande och företagsamhet i egen regi ofta var svår attgöra samt att såväl tolkningen av dessa båda begrepp som tillämpningen av denföreslagna undantagsbestämmelsen säkerligen skulle komma attförorsaka bryderi och osäkerhet. Från social synpunkt var det för övrigt intemindre angeläget att en näringsidkare i små ekonomiska omständigheter bereddesmöjlighet att ta till vara sin rätt i fråga om sin näring än att han erhöllbistånd i fråga om sina rent privata angelägenheter, ty i båda fallen skullehan och hans familj drabbas lika hårt av följderna av att han genom ekonomiskttrångmål förlorade sin rätt. För flera småföretagare var rättegångskostnaderen i budgeten ofömtsedd utgiftspost. Även med en generös tolkning av den ipropositionen föreslagna undantagsregeln kunde stora grupper av näringsidkaremed beaktansvärt behov av rättshjälp bU ställda utanför reformen. Det kundeinte fömtsältas att detta behov i tillbörlig utsträckning skulle kunnatillgodoses genom någon form av försäkring eller genom förmedling av någonintresseorganisation. 1motionen 1972: 1916 yrkades att rättshjälpslagens regler skulle omfatta ävennäringsidkare som inte är juridisk person. I betänkande 1973: 1 uttaladejustitieutskottet att utskottet saknade anledning att frångå detställningstagande som gjorts föregående år men att det efter erfarenheter avtillämpningen av lagstiftningen kunde bli aktuellt att på nytt överväga frågan.Reservation av samma innehåll som föregående år anfördes. Ävenunder 1974 väcktes motioner, 1974: 79 och 1974: 386, i vilka framfördes kritikmot begränsningen i möjligheterna för näringsidkare att få rättshjälp. I denena motionen yrkades att rättshjälp skulle kunna utgå enligt de allmäimareglema även tUl näringsidkare, som inte är juridisk person och i den andra attsådana bestämmelser borde införas i rättshjälpslagen som ger näringsidkaremöjlighet att erhålla rättshjälp även i angelägenhet som har samband med hansnäringsverksamhet. Medanledning av motionerna uttalade justitieutskottet (JuU 1974:18) bl. Iärendet hade utskottet haft tillgång till ett antal avgöranden av i frågor om rättshjälp åt näringsidkare. Äv materialet kunde medhänsyn till dess relativt begränsade omfattning inte dras några säkraslutsatser rörande nämndens praxis. Det kunde dock hävdas att det förelåg vissagränsdragningsproblem. Utskottet hade särskilt fäst sig vid svårigheterna attavgöra om sökandens ekonomiska förhållanden var sådana att de motiveradeslutsatsen att särskilda skäl förelåg för rättshjälp. a. uppstod oftagränsdragningsproblem i sådana Prop.1978/79: 90 79 falldå sökandens nettointäkt av sin rörelse var liten men omsättningen i rörelsenvar relativt hög. Även frågan huruvida sökanden var att anse som näringsidkareliksom andra spörsmål syntes ofta bereda problem i den praktiska tillämpningen.Utskottet ville inte motsätta sig önskemålet att frågan om rättshjälp tillnäringsidkare skulle tas upp till omprövning. För en sådan omprövning bordeenligt utskottels mening inte läggas fast några bestämda riktiinjer. Det varemellertid uppenbart att de särskilda problemen för mindre och medelstoraföretagare liksom den statsfinansieUa aspekten måste ägnas särskilduppmärksamhet. Utskoitet utgick ifrån alt omprövningen kom till stånd utanonödigt dröjsmål. Ireservation till utskottsbetänkandel anfördes bl. a. att vid omprövningen somborde gäUa problemaliken i hela dess vidd, hänsyn borde tas till de starktkritiska synpunkter i ämnet som under förarbetena liU rättshjälpsreformenanfördes av ett stort antal remissinstanser. I övrigt anfördes i huvudsak sammasynpunkter som i reservationen till utskottsbetänkande. Reservanternaansåg sammanfattningsvis att det både från rättvisesynpunkter ochjämlikheissynpunkler var angeläget att rättshjälpslagen ändrades så attnäringsidkare i normalfallen inte uteslöts från möjlighet till allmänrättshjälp. Imotionerna 1975: 102 och 451 och 1975/76: 85 framstäUdes yrkanden om att rättshjälpskulle kunna utgå till näringsidkare även i angelägenhet som berörde hansnäringsverksamhet. Isitt betäkande (JuU 1975/76: 17) framhöll justitieutskottet att det varuppenbart att de särskilda problem av jämställdhetsnatur som förelåg förmindre och medelstora företagare liksom den statsfinansiella aspekten måsteägnas särskild uppmärksamhet. Utskottet fann det angeläget att omprövningenkom till stånd utan onödigt dröjsmål. En tillfredsställande lösning avspörsmålet var enligt utskoitet i själva verket så angelägen, att utskottetansåg sig böra förorda att frågan behandlades med förtur av utredningen. Imotionen 1975/76: 1078 framstäUdes yrkande om att rättshjälpsutredningen bordefå i uppdrag att positivt pröva frågan om en återgång till tidigare regler pårättshjälpens område för näringsidkare samt att komma med förslag till ökadrättshjälp för innovatörer vid patentintrång. JusUtieutskottetfann (JuU 1975/76: 24) att motionsspörsmålet föll inom ramen för utredningensuppdrag och föreslog därför att motionen skulle avslås, vilket också blevriksdagens beslut. Slutligenyrkades i motionen 1976/77: 240 att näringsidkare skulle ges möjlighet att fårättshjälp i angelägenhet som berör hans näringsverksamhet. Justitieutskottetyttrade i sitt betänkande (JuU 1976/77: 24) att någon åtgärd tiUföljd av motionen inte fordrades efiersom det spörsmål som upptagits i motionenövervägdes av rättshjälpsutredningen. 1978/79: 90 80 Tilljustitiedepartementet har inkommit framställningar från Konstnärliga ochlitterära yrkesutövares samarbetsnämnd (KLYS), från () och från med yrkanden om vidgademöjligheter till rättshjälp för näringsidkare. Framställningarnahar överlämnats till rättshjälpsutredningen för att beaktas vid fullgörandet avutredningsuppdraget. har inkommit en skrivelse från , där förbundet anför alt det förhållandet att rättshjälphar karaktär av social förmån inte bör utestänga ägare av hyresfastighet frånmöjligheten att få rättshjälp enbart därför att han är näringsidkare.