prop · G203210 · 1978-12-31 00:00:00 — egenföretagarnafår möjlighet alt bygga upp obeskattade reserver för framtida invesieringar.Jag delar emellerlid den av flera remissinstanser framförda uppfattningen attdet av beredningen föreslagna systemet - vilket i princip ger egenföreiagarenrätt alt friu utnyttja reserven efter avsättningen - äralltför förmånligt. Reglerna för ianspräklagande av den allmännainvesteringsreserven bör därför enligl min mening uiformas på annal sätt änberedningen har föreslagil. Det finns på denna punkt anledning att närmareknyta an lill de regler som gäller för utnyttjande av investeringsfond. Förall ett belopp som avsatts till investeringsfond skall få utnyttjas för vissinvesiering krävs i princip att regeringen eller annan myndighet meddelat eltsärskilt tillstånd. Investeringsfonden får alltså inte disponeras fritt avbolaget. I syslemet finns dock en s. k. fri sektor. Denna sektor utgör avdet avsatta beloppet och får användas endasi om de mot fondavsättningensvarande medlen hos varit orörda . Beredningens förslagrörande egenföretagares invesleringsreserv innebär att de hos bank inbetalademedlen är bundna i endast . Därefter kan medlen, som nämnts,användas fritt för investeringar . Enligl min mening bör deallmänna invesieringsreserverna, liksom investeringsfonderna, kunna användassom etl styrmedel för konjunkiurpo-litiken. Invesieringsreserverna bör därför ihögre grad än beredningen har föreslagil få karaktär av en bunden reservering.Della innebär alt avsättningen inte bara, som beredningen har förordat, skallmotsvaras av en lika stor inbetalning till bank. För alt reserven skall fåutnyttjas bör dessutom krävas antingen atl viss lid förflutit fräninbetalningsdagen eller all regeringen eller annan myndighet uttryckligenföreskrivit att reserverna fär utnyttjas. Sådani tillstånd bör meddelas endasiom investeringen är önskvärd med hänsyn lill lägel på arbetsmarknaden ellerandra liknande förhållanden. Tillstånden bör, för alt undvika en betungandebyråkrati, inte baseras på individuella ansökningar. I stället bör regeringenkunna släppa invesieringsreserverna fria för t. ex. vissa slags invesieringarsom genomförs under viss lid. Denspärrade lidsperioden kan enligl min mening lämpligen bestämmas till fyra årfrän utgången av det år då den mot avsättningen gjorda bankinbeialningengjordes. Reserven blir därigenom spärrad i omkring fem är frånavsäitningstillfallet, dvs. ungefär som investeringsfonderna.Därefter bör investeringsreserven kunna utnyttjas fritt för invesieringsändamålunder en femårsperiod. Detta fria utnyttjande bör gälla hela det avsattabeloppet. Har egenföreiagaren inle fåll tillstånd att utnyttja reserven underden spärrade perioden och har han inte heller utnyttjat reserven under den därpåföljande fria femårsperioden, bör det avsatta beloppel återföras tillbeskallning. Denna återföring bör i regel ske med ett särskilt tillägg. Vadjag nu har anfört innebär sammanfattningsvis atl jag ansluter mig lillberedningens uppfattning atl en allmän investeringsreserv bör införas föregenföreiagare. Enligt min mening bör emellertid den av beredningen 1978/79:210 94 förordadefria femårsperioden föregås av en ungefär lika lång spärrad period. Under denspärrade perioden bör reserven i princip fä utnyttjas endasi efter tillstånd avregeringen eller annan myndighet. Av skäl som jag kommer atl utveckla närmare iett följande avsnill anserjag dock att invesieringsreserver, som avsatts avyrkesfiskare, inte bör spärras. 1 samma avsnitt avserjag ocksä atl redogöra förhur den allmänna investeringsreserven tekniskt bör utformas. Detav beredningen föreslagna inkomstutjämnande systemet för kulturarbelare(upphovsmannakonto) befaras av många remissinstanser ge upphov tillsmitioeffekler. Man har pekat på alt åtskilliga yrkeskategorier kan ha starktvarierande inkomster och att särskilda regler för kulturarbetarna därför kanföranleda kompensationskrav av olika slag. Dessa farhågor synes dock varaöverdrivna. Del råder enligl min uppfattning inle något tvivel om aUkulturarbetarna som grupp betraktat har ojämnare inkomster och mindremöjligheter till resultaireglerande dispositioner i form av lagernedskrivning,avskrivning o. d. än andra grupper av enskilda företagare utom möjligenskogsägarna. För sistnämnda kaiegori finns emellertid som bekant sedan längesärskilda regler för inkomstutjämning, skogskontosyslemel. Mot den bakgrundenanser jag inte att risken för smitioeffekler ulgör något hållbart argument motatl etl skogskontoliknande system införs även för kulturarbetarna. Om rättenlill inkomstutjämning-som beredningen har föreslagit -knyts till ersättningar,som den skaltskyldige uppburit i egenskap av upphovsman enligt lagen (1960:729)om upphovsrätt till litterära och konstnärliga verk och som skaliemässigl skallredovisas som intäkt av rörelse, torde avgränsningen mol andra näringsidkareoch annan inkomsi inte heller vålla några prakliska problem. Motberedningens förslag om upphovsmannakonto har ocksä anmärkts att reglerna ärkrångliga och försedda med sådana villkor att den åsyftade inkomstutjämnandeeffekten motverkas. Jag har viss förståelse för denna kritik. Enligt min meninggår det att mildra eller hell slopa några av de föreslagna villkoren utan allför den skull utrymme lämnas för omotiverade skatteförmåner. En uppmjukning avvillkoren medför även au systemet blir lättare att förslå och tillämpa. Medhänvisning till vad jag nu har anfört föreslår jag atl del av beredningenföreslagna inkomsiutjämningssystemet för kulturarbelare skall - med vissamodifikationer- genomföras. Jag återkommer i del följande lill den närmareutformningen av regelsystemet. 2.2.2Resullaluljämning med lönekostnaderna som bas Somjag uttalat i del föregående bör den nuvarande på lagervärdet grundadenedskrivningsrätten kompletteras med en på förelagets lönesumma baseradavsättningsmöjlighet (resultatuijämningsfond). Rätlen all göra avsättning Ullresultatuijämningsfond bör, som berec'ningen föreslagil. Prop.1978/79:210 95 förbehållasskattskyldiga som redovisar inkomsi av rörelse eller jordbruksfastighet.Inkomsi av annan fastighet bör således inte medföra någon avsättningsrält.Della innebär alt jag inte kan ansluta mig lill del vid remissbehandlingenframställda önskemålet om att lönekostnader, som är hänföriiga tillfastighetsförvaltning, skall få räknas in i avsätlningsunderiagei. Till sakenhör också atl del inte är lämpligt att diskutera behovet av reserveringsutrymmeför de fastighetsförvaltande företagen ulan alt samlidigl ta ställning tillavskrivningsreglerna för byggnader och den skattemässiga behandlingen avbyggnadsrörelse. Min förhoppning äratt jag skall kunna återkomma med eltförslag i dessa frågor . Vidberäkning av inkomst av penningrörelse och försäkringsrörelse har denskaltskyldige inle rätt all - med verkan i skattehänseende - skriva ned sittlager med 60 96 av det lägsta av anskaffningsvärdet eller återanskaffningsvärdet.De allmänna nedskrivningsreglerna gäller inte heller vid beräkning av inkomstav byggnadsrörelse, tomtrörelse eller handel med fastigheter. nämndaförelags lager av värdepapper, fastigheter och liknande tillgångar skall istället las upp till vad som framstår som skäligt med hänsyn till risk förförlust och prisfall o. d. Detia medför att det kan vara svårt alt skiljamellan å ena sidan lagernedskrivning som motiveras av risk för prisfall ochliknande omständigheter och å andra sidan nedskrivning som innebär en verkligkonsolidering. I fråga om dessa företag skulle därför en valfrihet mellanlagernedskrivning och lönebaserad reservering ge upphov till besväriigatillämpningsproblem. Motden nu redovisade bakgrunden anserjag att lönebaserad reservering inte börtillåtas i förvärvskälla vari ingår lager av värdepapper, fastigheter ellerliknande tillgångar. förelag som inle bedriver annan rörelse än t. ex.penningrörelse, försäkringsrörelse eller tomtrörelse bör således inte kunnaavsätta medel lill resultatuijämningsfond; Bedriver elt företag industrielllillverkning vid sidan av exempelvis penningrörelse under sådana förhållandenatt de båda verksamheterna ulgör olika förvärvskällor finns del dock inte någotsom hindrar att möjligheten till lönebaserad reservering utnyttjas vidberäkningen av inkomsten av lillverkningsrörelsen. Rältentill lönebaserad reservering bör, lika lite som lagernedskrivning, vara koppladlill viss företagsform. Såväl juridiska som fysiska personer bör således fåavdrag för belopp som sätts av till resultatuijämningsfond. Avsättningen bör,som jag tidigare anfört, få uppgå till högst av lönekostnaden. Enegenföreiagare bör kunna sätta av högst ett belopp motsvarande summan av 20 96av lönekostnaden och av den egna inkomsten. Jag återkommer strax lillvilket inkomstbegrepp som bör användas i detla sammanhang. Medlönekostnad avser beredningen summan av vad den skatiskyldige i förvärvskällanunder beskattningsåret utgett som lön till arbetstagare i pengar eller i formav kost, logi eller bilförmän. I flera remissyttranden har framhällits attbegreppet lön bör preciseras i olika hänseenden. 1978/79:210 96 sålundaböra tas lill i vad män kontant ersättning och naturaförmåner tilluppdragstagare skall räknas in i avsätlningsunderiagei. En annan fråga sommåste lösas är, påpekas del, hur avsättningar för tantiem, semesterersättningaroch andra framtida löneutgifter skall behandlas. Vid remissbehandlingen harockså diskuterats hur taxeringsmyndigheterna skall kunna kontrollera underlagetför avsättningen till resultatutjämningsfond. Svårigheter befaras kunnauppkomma - i synnerhet vad gäller värdering av naturaförmåner - om företagetsräkenskapsår inle sammanfaller med kalenderåret. Föregen del vill jag till en början framhålla att det är av stor vikt att denlönebaserade reserveringen blir enkel att tillämpa och konlrollera. Av dettaföljer atl det finns anledning att överväga om inte avsättningen tillresultatutjämningsfond kan baseras pä det belopp som ligger till grund förföretagens avgiftsskyldighet enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring, AFL.Idealet vore naturligtvis om avsättningen kunde beräknas på samma underlag somföretagens socialförsäkringsavgifter. Mot en sådan lösning talar emellertidflera skäl. har bmtna räkenskapsår, dvs. räkenskapsår sominte sammanfaller med kalenderår. Socialförsäkringsavgifterna för de anställdaberäknas däremot alltid för kalenderår. För ett företag med bmtet räkenskapsårkan därför underlaget för beräkning av det senaste kalenderåretssocialförsäkringsavgifter avsevärt avvika från företagets lönekostnader undersenaste beskattningsår. Enannan omständighet som försvårar en direkt koppling mellan avgiftsunderlaget isocialförsäkringssystemet och den lönebaserade reserveringen är att avsättningtill resultatutjämningsfond skall gmndas på den lönekostnad som hänförsig tillviss förvärvskälla. Vid beräkningen av avsättningsbeloppet skall hänsyn alltsåtas endast till lönekostnader som utgör driftkostnad vid beräkningen avinkomsten av den aktuella rörelsen eller jordbruksfastigheten. Lönekostnaderavseende t. ex. fastighetsförvaltning för inte medräknas och inte hellerlönekostnader som hänför sig till exempelvis penningrörelse. Motsvarandeuppdelning behöver emellertid inte göras i de uppgifter som den skattskyldigelämnar till ledning för beräkning av sin avgiftsskyldighet enligt AFL. Detanförda leder till slutsatsen att det underiag som ligger till grund förberäkning av socialförsäkringsavgifter i många fall inte kan utnyttjas somunderlag för avsättning till resultatutjämningsfond. En konsekvens av detta äratt det vid beräkningen av underiaget för avsättning till resultatutjämningsfondbör övervägas att - om detta underiättar tillämpningen - använda ett annatlönebegrepp än det som används i socialförsäkringssystemet. En sådan bedömningger enligt min uppfaUning till resultat att värdet av naturaförmåner inte börläggas till grund för den lönebaserade reserveringen. Att för exempelvis ettföretag med brutet räkenskapsår kräva en särskild värdering av de anställdasförmåner i form av fri kost, bostad eller bil under beskattningsåret skulleuppenbariigen ofta vålla ett bet:'dande merarbete. 1978/79:210 97 Moldetla framslår den orättvisa som kan uppkomma mellan förelag med olikalönestruktur vad gäller inslaget av naturaförmåner som förhållandevis lilen.Jag föreslår därför att fondavsättningen skall grundas endasi på lön som utgåri form av pengar. Enligtföreiagsskaiteberedningen bör avsättningen lill resultatuijämningsfond baseraspå den lön som under beskailningsäret utgetts till de anställda. Med att lönenutgetts har beredningen avsett all lönen betalats ul till den anställde ellerpä annal sätt kommil denne till godo. Jag delar beredningens uppfattning attavsättningsbeloppet bör grundas på den under beskattningsåret kontant utbetaladelönen. a. atl olika slag av lönereserveringar, t. ex. tantiemeller semesterersäitning, inle gmndar någon avsättningsrält fördelbeskattningsår då reserveringen gjorts. Tantiemet eller semesterersältningenfär, vad gäller den lönebaserade reserveringen, beaktas först under delbeskattningsår då beloppet betalas ut. Med lön bör i principavses sådan kontant ersättning som enligl 19 kap. 1 § AFL föranleder skyldighetför den skaltskyldige atl erlägga avgift till sjukförsäkringen och folkpensioneringen.Utgångspunkten bör således vara atl avsättning lill resultatuijämningsfond börgmndas på sädana ersättningar i penningar som avses i 19 kap. 1 § andra stycketAFL. Någon reducering av avgiftsunderiaget bör inte ske av den anledningen atlden lill vilken lönen betalats inte är obligatoriskt försäkrad enligl lagen(1976:380) om arbetsskadeförsäkring. Däremot bör underlaget minskas omavgifisplikten bortfaller pä grund av atl ersällning ulgåll till uppdragstagaresom varil bosatt ulomlands och ulfört arbeie utom rikel. i underiaget för denlönebaserade reserveringen bör inle heller få räknas in ersättning tillarbetstagare i de fall då avgifisskyldigheten bortfaller av del skälet alt denunder kalenderåret till arbetstagaren utbetalade lönen understiger 500 kr.Uppgår ersättningen till . skall den givelvis beakias. Vidprövningen av om 500-kronorsgränsen uppnåtts eller inte bör, som redan antytts,gälla, dvs.bedömningen bör avse kalenderår. Har den skaltskyldige brutet beskattningsårkan det därför undanlagsvis bli nödvändigl alt beakta ersättningar som betalasul före eller efter del beskattningsår för vilket den lönebaseradereserveringen skall göras. Ersättningarsom betalas ut till en egenföreiagare för arbete som denne utför i sinnäringsverksamhet föranleder normalt inte någon avgiftsskyldighei för den sombetalat ul ersättningen (uppdragsgivaren). Egenföreiagaren svarar normalt självför socialförsäkringsavgifterna avseende sin inkomsi av rörelsen eller jordbruksfastigheten.Enligt särskilda bestämmelser i kan emellertid en uppdragsgivare och enegenföreiagare komma överens om alt uppdragsgivaren skall svara föregenföretagarens socialförsäkringsavgifter. Har eU sådani s. k.likslällighetsavial träffats bör ersättningen till egenföreiagaren såviiigäller den lönebaserade reserveringen behandlas som lön. Avden lämnade redogörelsen framgår alt den lönebaserade reserveringen i 7 1978/79. 1978/79:210 98 flerahänseenden kan komma all beräknas pä ell annat underlag än den skaltskyldigesavgifter lill socialförsäkringen. kan ge upphov till svårigheier närtaxeringsmyndigheterna skall pröva riktigheten av yrkade avdrag för avsättninglill resultatuijämningsfond. Svårigheterna bör emellertid inte överdrivas. fall dåden skaltskyldiges verksamhet omfatlar endast en förvärvskälla lorde- i synnerhet om räkenskapsåret sammanfaller med kalenderår - de för beräkningav arbetsgivaravgifterna lämnade uppgiftema vara till god ledning för beräkningav avsättningen lill resultatuijämningsfond. Arbetsgivaruppgiftema kangivetvis vara vägledande även när den skaltskyldige har brutet räkenskapsår. 1dessa fall kan ocksä uppgifterna i årsredovisningen om totala lönekostnader o.d. vara av iniresse. Siörre svårigheter uppkommer om den skallskyldigesverksamhei är uppdelad på olika förvärvskällor. Del är i en sådan situationinte säkert all årsredovisningen innehåller några upplysningar om hurlönekostnaderna fördelar sig mellan förvärvskällorna. I den lillsjälvdeklaralionen fogade rörelse- eller jordbruksbilagan finns kanske inleheller exakt angivet hur stort förvärvskällans avdrag för lönekostnader är.Någon annan utväg kan därför ibland inle stå till buds än alt med utgångspunkti den interna bokföringen söka dela upp företagets loiala lönekostnad på deolika förvärvskällorna. Dellönebegrepp som jag nu redovisal bör lillämpas på lön som betalas ut från såväljuridiska som fysiska personer. I fråga om fysiska personer (egenföreiagare)bör, som jag tidigare nämnl, avsättningen till resultatuijämningsfond grundasbåde på lönekostnaderna och inkomsten av förvärvskällan. Vad gäller beräkningav den på inkomslen grundade avsättningen ansluler jag mig i princip lillberedningens förslag. För en egenföreiagare som saknar anställda böravsättningen således grundas på den vid taxeringen till stailig inkomstskattberäknade inkomslen av förvärvskällan före avsättningen lillresultatuijämningsfond och före avsättning lill allmän invesleringsreserv ochuppskov enligt reglerna om upphovsmannakonto och före schablonavdrag föregenavgifter. Har egenföreiagaren utnyttjat möjligheten all baseraavsättningen till resultatuijämningsfond pä lön lill anställda, bör emellertidförvärvskällans inkomsi minskas med della avsättningsbelopp innan den påinkomstdelen grundade avsäUningen beräknas. Beräkningen av det högsla beloppsom får avsättas lill fonden måste alltså i dessa fall göras i två etapper. Beredningensförslag alt h.ndelsbolags avsättning till resultatuijämningsfond skallberäknas för bolaget börenligi min mening genomföras. Delsamma gällerförslaget att förekomsten av i ullandel bosatt delägare i handelsbolag börutesluta avsäiiningsrätl för bolaget. Dödsbo, som skaliemässigl behandlas somhandelsbolag, bör i nu angivna hänseenden anses uigöra ett handelsbolag. Någraremissinslanser har tagit upp frågan om det finns skäl atl begränsa denlönebaserade reserveringen i företag med en eller etl fåtal delägare. En sådanbegränsning skulle emellertid i viss mån neutralisera huvudsyftet med Prop.1978/79:210 99 avsättningenlill resultatuijämningsfond, nämligen atl förbättra de löneintensivaföretagens möjligheter atl upprätthålla sysselsättningen i lider med vikandekonjunkturer. Enligl min mening bör utrymmet för lönebaserad reservering inlepåverkas av anlalel delägare i företaget. Somjagframhållit i det föregående bordel inte vara tillåtet förelag att göraavsättning till resultatuijämningsfond och utnyttja rälten tilllagernedskrivning. Med hänsyn lill att fondavsättningen alltid skall görasöppet i räkenskaperna anserjag alt samordningen av de båda reserveringsmetodernabör göras på det sättet atl elt förelag, som avsatt ell belopp lillresultatuijämningsfond, inte får utnyttjade allmänna lagernedskrivningsreglerna.Ett företag som begagnarsigav möjligheten till lönebaserad reservering börsåledes i princip inle fä värdera lagret till lägre pris än del lägsta avanskaffningsvärdet eller återanskaffningsvärdet, i förekommande fall efteravdrag för inkurans. Denna inskränkning i rälien lill lagernedskrivning börunder vissa förutsättningar utlösas även av alt etl närslående förelag yrkaravdrag för avsättning till resultatuijämningsfond. Jag återkommer slrax lillden närmare utformningen av sistnämnda begränsningsregel. Jagvill slulligen betona all del lill resultatuijämningsfond avsatta beloppetskall återföras varje beskattningsår. Delta innebär all om lönesumman - föregenföreiagare inkl. inkomsldelen - inle förändras så förändras inte heller dethögsla tillåtna beloppel. Minskar lönesumman eller motsvarande och haravsättningsmöjligheten tidigare utnyttjats fullt ut medför ålerföringen enskattebelastning för den skaltskyldige. 2.2.3Särskilda frågor beträffande lagernedskrivning m. m. Jagavser att i del följande la upp elt antal av beredningen redovisade förslag somgäller möjligheten lill lagernedskrivning i olika situationer. Inledningsvisbehandlar jag vad som bör krävas föratt den skaltskyldige skall få utnyttjavissa tillgångar som underlag för nedskrivning. Därefter diskuterar jag om detär lämpligt atl införa särskilda nedskrivningsregler för förbrukningsmaterialoch förrådsartiklar. I etl iredje avsnill redogör jag för min inställning lillberedningens förslag om ålgärder mol olika former av bokslulslager. Enliglberedningen börden s. k. supplemenlärregel I kompletteras med en särskildskatteflyklsregel. Denna problematik behandlas i etl fjärde avsnitt. I deldärpå följande avsnittet diskuterar jag behovel av särskilda lagervärderingsreglerför avyttrade roiposler och märkt virke. I etl sjätte avsnitt lägger jag framförslag om en omläggning av reglerna för värdering av lager av djur päjordbruksfastighet och i renskölselrörelse. Slutligen lämnar jag en kortfattadkommentar till de föreslagna ändringarna i anvisningarna till 41 § KL 1978/79:210 100 Beredningensuppfattning att leveransen i princip är den faktor som avgör om del är.säljaren eller köparen som får utnyttja vissl varuparti som underlag förnedskrivning har i allmänhet godtagits vid remissbehandlingen. Någraremissinstanser har dock uttalat att del i vissa fall kan finnas skäl altkoppla nedskrivningsrätten till en annan omständighet än leveransen. Såkmda anförLantbrukarnils skattedelegalion att det ibland kan vara rimligt att etlvaruparti, som med stöd av elt skriftligt avtal hålls avskilt för köparensräkning, får utnyttjas som nedskrivningsunderlag av denne trots all någonformell leverans inte skelt. Rättentill nedskrivning på visst varuparti torde f n. vara kopplad lill detäganderättsbegrepp som normalt används inom civilrätten. Vid bedömningen av omdel är köparen eller säljaren som skall kunna utnyttja vissa lagerlillgångarsom underlag för nedskrivning får således ledning i första hand hämtas frånreglerna om separationsrätt i konkurs. Skulle för det fall atl såväl säljarensom köparen försätts i konkurs lagret anses tillhöra säljaren bör denne därförredovisa del sålda varupartiet som tillgäng i sill bokslut. Motsatsen bör gällaom varupartiet skulle anses ha tillhört köparens konkursbo. Enligtmin mening är det inle lämpligt att - såvitt gäller rälien lilllagernedskrivning - tillämpa etl äganderäilsbegrepp som inte har någon direklmotsvarighet inom civilrällen. En sådan ordning skulle snarare öka än minskatillämpningsproblemen pä detla område. Jag delar därför beredningensuppfattning alt leveransen liksom bör - om inte särskildacivilrätlsliga regler griper in -avgöra om del är säljaren eller köparen somskall redovisa de sålda tillgångarna i sitt bokslut. Det kan understrykas atlmin nu redovisade uppfattning inte är avsedd att medföra någon ändring inuvarande praxis. Någon uttrycklig bestämmelse om atl säljarensnedskrivningsrätl upphör vid leveransen och alt köparens nedskrivningsrätluppkommer vid samma lidpunkt behövs därför inle. Beredningen haremellerlid, bl.a. som en konsekvens av sitt ställningstagande vad gäller leveranstidpunktensbetydelse, föreslagil all punkt 1 av anvisningarna lill 41 § KL kompletterasmed en regel av innebörd alt säljaren skall - även om fakturering inte skelt -som fordran redovisa värdel av avyttrade varor såvida dessa vidbeskallningsärels ulgång levererats lill den nye ägaren. Jag delar beredningensuppfaUning atl en regel av detla innehåll minskar risken för atl en säljareredovisar varken de sålda varorna eller fordringen som tillgång i sill bokslut.Enligt min mening bör alllså den nämnda anvisningspunkten kompletteras på delsätl som beredningen föreslagit. Enliglberedningens uppfattning är förbrukningsmaterial och förrädsartik-larbalansmässigl all hänföra till lager eller - i fråga om tillgångar som inte är Prop.1978/79:210 101 s.k. korttidsinvenlarier-iill maskiner och andra inventarier.