prop · G20311 · 1978-12-31 00:00:00 — Utredningen säger sig emellertid vara medveten om att detvid de stora länsskatterättema med massförsändelser inte går att användabrevdelgivning i stället för rek. med mottagningsbevis om svarsresultatetskulle medföra masspåminnelser per telefon. Det bör dock finnas ett väsentligtstörre utrymme för brevdelgivning. Prop.1978/79:11 90 Remissinstansemainstämmer allmiint i utredningens förslag att brevdelgivning i princip alltidbör användas som första delgivningsform och godtar i allmänhet de förslag tillåtgärder som utredningen har lagt fram. Från domstolshåll framhålls attbrevdelgivning är den enklaste och smidigaste delgivningsformen medan en delförvaltningsmyndigheter anser att rek. med mottagningsbevis är att föredra. Avremissvaren att döma har åtskilliga allmänna domstolar redan anammat flera avutredningens uppslag för att förbättra resultatet av brevdelgivningen, t. ex.påminnelser per telefon eller brev samt efterforskning av adrcisser. Från någothåU anmärks att någon ovillkorlig skyldighet att bifoga svarskuvert inte börföreskrivas. Somtidigare påpekats är brevdelgivning den överlägset billigaste delgivningsformenoch har också i övrigt påtagliga fördelar. Den är diskret för adressaten.Försändelserna kan eftersändas om adressaten har flyttat. Man får en skriftligbekräftelse att den sökte själv har nåtts av delgivningsförsändelsen.Brevdelgivning är den mest direkta och enkla kontakten mellan myndigheten ochden sökte eftersom denne inte behöver uppsöka något postkontor och någon frånpostgången i övrigt avvikande ratin ej heller måste användas. Den kan också sessom ett uttryck för en önskvärd avdra-matisering av kontakterna mellanmyndighetema och allmänheten. Mer än övriga delgivningssätt betonarbrevdelgivningen dessutom att delgivnings-bestyret i första hand skallombesörjas av myndigheten själv. Omdet således såväl av DL:s förarbeten som av delgivningsutredningens betänkandeoch remissvaren över detta står klart att brevdelgivningen bör ges företräde ärdet också tydligt att metoden bygger på ett samarbete med allmänheten och attresultatet k:an sägas bero på allmänhetens goda vilja. Med hänsyn till debetydande fördelama såväl för det aUmänna som för den enskilde sombrevdelgivningen har i jämförelse med andra metoder är det angeläget att allamöjligheter £itt förbättra metodens effektivitet tas till vara.Delgivningsutredningen har tagit initiativ till och föreslagit en rad åtgärderi detta syfte som det finns cinledning att bygga vidare på. Också RRV har i sinrapport om tingsrättemas handläggning av brottmål anfört värdefulla synpunkter,som i viss utsträckning sammanfaller med eller innebär en vidareutveckling avdelgivningsutredningens förslag. Demest påtagliga olägenhetema av att delgivningsverksamheten inte fungerartillfredsstäUande torde göra sig gällande i de aUmänna domstolarnas och dåsärskilt tingsrättemas arbete med dess väsentliga inslag av muntligaforhandlingar. Om ett mål måste ställas in på grand av misslyckad delgivningberörs ett stort antal personer - domare, protokoUförare, nämndemän, åklagare,advokater, målsägande, vittnen och andra som har Prop.1978/79:11 91 kallats.En misslyckad delgivning kan härigenom leda till stora olägenheter för deenskilda och betydande kostnader och effektivitetsföriuster för det allmänna.Vad som sägs i det följande tar därför närmast sikte på tingsrättsförhållandenmen bör i stor utsträckning vara tUlämpligt inom andra områden. Planering,framförhållning, påminnelser Engrandläggande föratsättning för att brevdelgivning skaU kunna till-lämpas påett framgångsrikt sätt är en god planering av delgivningsarbetet. Självfallethänger detta nära samman med planeringen i övrigt. Delgivningsförsändelsemabör skickas ut i så god tid att man hinner med ett påminnelseförfarande likaväl som aUemativa delgivningsmetoder. Kallelser till muntiig förhandling bör ommöjligt skickas ut minst en månad i förväg. En bestämd dag bör sättas ut dådelgivningskvittot skaU vara återsänt till domstolen. När denna frist har löpt utbör granskas om delgivningskvittot har kommit in och i första handen skriftUg påminnelse skickas tiU den sökte i vanligt brev. Påminnelsen börkunna göras på blankett som bör tas fram centralt genom domstolsverketsförsorg. och RRV:s erfarenheter tyder på att en sådanskriftlig påminnelse-ratin har god genomslagskraft. Om den skriftligapåminnelsen inte ger resultat bör om möjligt en påminnelse per telefonförsökas. Också här tyder erfarenheterna på att ett sådant aktivtkontakttagande från myndigheternas sida kan ge gott resultat. Med en sådanratin bör man - när så trots allt blir nödvändigt - redan efter ca tio dagarkunna vidarebefordra uppdraget till stämningsmannadelgivning eller - om såanses lämpligare - särskild postdelgivning. Innan ärendet vidarebefordras tillstämningsman bör man i de fall då man inte har fått kontakt med den söktekontrollera att den uppgivna adressen är riktig. När ärendet lämnas tillstämningsman bör i normalfallet återstå innan förhandlingenskaU äga ram. Detta ger stämningsmannen goda möjligheter att lyckas med sittuppdrag. Engod framförhållning har betydelse inte bara i de fall då man slutligen lyckasmed delgivningen. Också i de misslyckade fallen innebär framförhållningen attandra personer som kallats hinner få besked om att de inte behöver komma, attandra mål kan sättas ut eller andra åtgärder vidtas för att elimineraverkningama av att ett mål måste ställas in. Vikten av en godframförhållning, frist för återsändande av delgivningskvittot och lämpligapåminnelseratiner bör inskärpas genom att rekommendationer om detta tas in ien ny delgivningsförordning (DF), som får ersätta DK. Enkallelsefrist om en månad som här har satts upp som riktmärke kan givetvis intehållas i alla mål eller ärenden. I mål med häktade eller ungdomar måstekallelsema på grand av de lagstadgade korta tidsfrister som gäller i sådanamål utfärdas med kortare varsel. I mål med häktade, där den tilltalade delgesoch inställs genom häktets försorg, bör det emellertid i de 1978/79:11 92 flestafall vara möjligt att kalla målsägande och vittnen genom brevdelgivning,kompletterat med föregående telefonsamtal. Som delgivningsutredningen harframhåUit bör inte enbart det förhållandet att delgivning måste verkställas medkort varsel betyda att den smidiga och diskreta brevdelgivningen inteutnyttjas. Frågan om man redan från början måste tillgripastämningsmannadelgivning bör således alltid föregås av en noggrann prövning idet enskilda fallet. Självfalletflnns det också fall där domstolen på grund av tidigare erfarenheter eller avandra skäl har orsak att anta att den sökte inte kommer att medverka vidbrevdelgivning. Brevclelgivning måste bl.a. användas med försiktighet om den söktehar något citt vinna på att undandra sig eller förhala delgivningen. Enväsentiig föratsättning för att brevdelgivning skall lyckas är att myndighethar tiUgång till rätt adress till den sökte. Det ankommer i första hand påpartema att i stämningsansökningar och andra handlingar lämna riktigaadressuppgifter. Med nuvarande befolkningsrörlighet finns det ofta anledningför t. ex. åklagarmyndighetema ;att, särskilt när förflutit sedan detmisstänkta brottet eller de första förhören, kontrollera adressuppgiften innanstämningsansökningen vidarebefordras till domstol. För adressefterforskningenkan det också vara av \'ärde om personnummer lämnas inte bara på tiUtalade ochsvarande utan även på målsägande, vittnen och andra som kan komma att hörasinför rätten. Med personnumrets hjälp kan man nämligen snabbt få informationfråri bl. a. länsstyrelsemas register över länsbefolkningen. Underförandersökningen bör således redan från början uppgift lämnas om - föratomnamn, postadress, arbetsplats och ev. telefonadress - även personnummer påvittnen och målsägande. Detta önskemål bör tillgodoses genom ändring i 21 §förandersökningskungörelsen (1947:948). Något sanktionerat krav att uppgepersonnummer i rättegångsinlagor bör dock inte ställas upp (jfr prop.1975/76:191 s. 16). Försvarsbenägenheten spelar med säkerhet kallelsemas, delgivnings-kvittonas ochandra handlingars typografiska och språkliga utformning stor roll. Ett exempelär den förbättring som har ansetts följa av att man bytte ut ordet"delgivningserkännande" mot "delgivningskvitto". Dennaändring som gjorts i 3 § DK bör, som delgivningsutredningen föreslagit, följasupp genom motsvarande ändring i DL. Detkan också noteras att olika påminnelseåtgärder i själva försändelsen,exempelvis att man på den handling som skall delges fäster en särskild erinranom att delgivningskvittot skall återsändas, har en positiv effekt. Prop.1978/79:11 93 Fördelgivningsresultatet är det säkert också av betydelse att själva handlingamaoch inte bara delgivningskvittot får en så enkel och klar utformning sommöjligt. Det bör ankomma på att undersöka i vilka avseenden denuvarande blankettema kan förbätttas. Ettuppslag som gavs i 1%8 års brottmålsutrednings slutbetänkande (SOU 1974:27)Mindre brott och som kan vara väl värt att pröva är att i handlingen sätta utnamnet på en tjänsteman vid myndigheten som den sökte kan kontakta. Som regeltorde det räcka med den som har undertecknat handlingen. Systemet att påstämningar och kallelser ange viss kontaktperson vid domstolen förekommer i målenhgt lagen (1974:8) om rättegången i tvistemål om mindre värden(småmålslagen). Innan ett liknande system införs också utanför småmålslagen börförsöksverksamhet förekomma för att utröna de för- och nackdelar som en sådanordning kan föra med sig. Frågan gäller i första hand de allmänna domstolamamen bör också undersökas inom åklagarväsendet, där dess verkan för strafföreläggandenasdel bör studeras. Frågan synes i vart fall f. n. inte kräva författningsreglering. Somtidigare har konstaterats är ett lyckat resultat av brevdelgivningen i hög gradberoende av den söktes attityd. har påvisat att mångaupplever det som obehagligt att skicka delgivningskvittot öppet som postkortutan föredrar att lägga det i det portofria svarskuvert, som vissa myndigheterbifogar. Detta tillgodoseende av adressatens krav på anonymitet har också denfördelen att adressaten uppmärksammas på delgivningskvittot och nödvändighetenatt skicka tillbaka det. Självfallet är det inte nödvändigt eUer önskvärt attbifoga svarskuvert i alla mål- och ärendetyper eller till alla slagsadressater. Presumtionen bör dock vara för att svarskuvert bifogas. Föreskriftom svarskuvert bör tas in i DF. Enligt 14 § DK faststäUsformulär till delgivningskvitto enligt 3 § DK, delgivningsbevis enligt 5 och 7§§ DK, meddelande enligt 9 § DK samt meddelande enligt 6 § andra stycket samt12 eller 13 §§ DL av regeringen. Sådana formulär har fastställts genomkungörelsen (1970:662) om formulär till blanketter för delgivningsbevis m. m.Delgivningsutredningen har föreslagit att formulär till delgivningskvitto,delgivningsuppdrag och medde--landen enligt DL och DK skall faststäUas avcentralmyndighet som regeringen bestämmer och att formulärkungörelsen upphävsi samband med denna ändring. Detär inte längre nödvändigt att regeringen fastställer de formulär varom här ärfråga. Det torde också vara möjligt att rensa i den f. n. ymniga avdelgivningsformulär. För brev- och buddelgivning likaväl som för särskildpostdelgivning och stämningsmannadelgivning bör finnas formulär fördelgivningskvitto, som kan ersätta det nuvarande delgivningskvittot och deolika delgivningsbevisen vid särskild postdelgivning och stämningsmannadelgivning.Som delgivningsutredningen föreslagit bör den del av de nuvarande formulärensom innehåller upplysningar och anvisningar till 1978/79:11 94 postpersonaleneUer stämningsmännen (uppdragsdelen) särskiljas från delgivningskvittot. Dettorde emellertid inte vara nödvändigt att faststäUa enhetliga formulär fördelgivningsuppdrsig. Inte heUer synes det vara nödvändigt att fastställaformulär för intyg av posttjänsteman eller stämningsman i fall dådelgivningsförsändelsen inte htir kvitterats av den sökte eUer denne har vägratta emot försändelsen. I det helt övervägande antalet fall bör man nämligenkunna påräkna underskrift på delgivningskvitto. Erforderlig ledning för hur manskall forfara i ö>'riga situationer bör kunna lämnas i uppdragsdelen. Detbör redan av DF framgå vUkeii centralmyndighet som får ansvaret för attfastställa formulären. Det synes naturligt att valet faller på ,som är huvudman för de aUmänna domstolama och förvaltningsdomstolama.Uppgiften bör fullgöras efter samråd med och poststyrelsen. bör ordinär delgivning genom bud få ett vidgatanvändningsområde. Utredningen räknar visserligen inte med att det skall blisärskilt mycket vanligare att den som skall delges själv inställer sig påmyndigheten och hämtar en delgivningsförsändelse. Utredningen påpekaremellertid att 3 § DL språkligt ger intryck av att buddelgivning på myndigheteninte är möjlig genom att det talas om att handlingen "sänds med bud"och föreslår en omformulering. Utredningen räknar med att delgivning i vidgadutsträckning skaU kunna ske genom bud som är anställt hos den egna myndighetenmen även genom att tjänstemän vid andra myndigheter biträder som förmedlare avdelgivningsförsändelser. Som exempel nämns tjänstemän vid socialbyrå,arbetsförmedling eller försäkringskassa, övervakare, skyddskonsulenter samtutmätningsmän och andra exekutiva tjänstemän. Även tjänstemän och kuratorer vidanstalter eller inrättningar bör kunna medverka i buddelgivning. Utredningenutgår från att all medverkan av bud bör vara frivillig och att ingen tjänstemanövertalas att delta i ett delgivningsförfarande som kan skapa ettkontroversiellt förhåUande mellan honom och den sökte/kUenten. Utredningensförslag om ökad användning av buddelgivning har fått ett i viss mån blandatmottagande. Flertalet remissinstanser har ingen erinran mot att myndighet viddelgivning med person som är intagen på vissa anstalter eUer sjukhus skallanlita tjänsteman vid inrättningen som bud. Flera domstolar ifrågasätter dockom tjänstemän vid sociala inrättningar är villiga att medverka idelgivningsverksamheten. Man framhåller att önskemålet att få delgivning tiUstånd kan få stå tillbaka för intresset av att förtroen- Prop.1978/79:11 95 deförhållandetmellan institutionen och dess klient inte rabbas. Det påpekas också att detofta måste bli en slump om myndigheten får kännedom om att den sökte brakarbesöka sådana inrättningar som socialbyråer och arbetsförmedlingar. Delgivningsutredningenföreslår att 3 § DL omformuleras så att det framgår att buddelgivning också kanske genom att handlingen överlämnas till den sökte på myndighetens kansli.Enligt utredningen har den nuvarande lydelsen på sina håU tolkats så att dethar ansetts kräva stämningsmannaförordnande för att myndighetens egen personalskall kunna ombesörja delgivning med en person som befinner sig i myndighetenslokaler. Detta innebär en onödig formalisering av delgivningsförfarandet. Itydlighetens intresse bör 3 § DL omformuleras i den riktning som utredningenhar föreslagit. Även med den av utredningen föreslagna lydelsen kvarståremellertid i princip möjligheten till misstolkning. Det bör därför av 3 § DLframgå att delgivningsförsändelsen kan överlämnas till den sökte genom budeller på annat sätt. Förslagetatt tjänstemän vid andra myndigheter skall medverka vid buddelgivning genomatt förmedla delgivningsförsändelser till sina klienter föratsätter enligtdelgivningsutredningen en frivillig medverkan från det tilltänkta budets sida.Delgivningsförfarandet får inte skada ett förtroendeförhållande mellan budetoch den sökte. Det finns anledning att understryka dessa synpunkter somytterligare har betonats under remissbehandlingen. På sådana villkor börförfarandet bli av begränsad omfattning men kan vara av värde iundantagssituationer. Det bör inte författningsregleras. har förvaltningsmyndighetema som första delgivningsmetodi allmänhet behållit rek. med mottagningsbevis medan de allmänna domstolamaknappast alls har begagnat denna metod. I samråd med delgivningsutredningen harman emellertid vid flera domstolar börjat använda rek. med mottagningsbevis imål om lagsökning och betalningsföreläggande, särskilt när det gäller fysiskapersoner. Metoden har även prövats för stämning och kaUelse tilldomstolsförhandling. Man har härvid i första hand velat ersätta särskildpostdelgivning. har erfarenhetema av rek.-delgivningen varit goda. Särskilt gällerdetta de domstolar som har prövat rek. med mottagningsbevis i mål om lagsökningoch betalningsföreläggande utan att begära begränsad liggetid hospostanstalten. Försändelsens liggetid på adresspostanstalten är då en månadoch anstalten skickar efter den tionde dagen automatiskt ut en påminnelseavitill adressaten. Prop.1978/79:11 96 f ärsorg inleddes också en försöksverksamhet vidUppsala tingsrätt med en förenklad hantering av rek.-försändelsema. Dennaförsöksverksamhet har numera upphört. Utredningenanser att det redan av 3 § DL bör framgå att rek. med mottagningsbevis fåranvändas endast om anledning förekommer till det och föreslår att bestämmelsenhärom flyttas från 3 § andra stycket DK till 3 § andra stycket DL i samband medatt den särskilda postdelgivningen slopas. Samtiigaförvaltningsmyndighetei' som har yttrat sig över delgivningsutredningensförslag är positivt inställda till delgivning genom rek. med mottagningsbevis.Även , som använder delgivningsformen i mål om lagsökning ochbetalningsföreläggande, har goda erfarenheter; av samtligadelgivningar har lyckats med denna metod. Andra domstolar redovisar mindrepositiva erfarenheter och ifrågasätter även om det är förenligt med kravet påsnabb handläggning att använda sig av rek.-delgivning i dessa måltyper. Delgivningsutredningensförslag till skärpning av föratsättningama för att använda rek. medmottagningsbevis till förmån för brevdelgivning har väckt visst motstånd frånen del av de hörda förvaltningsmyndigheterna. Skälet synes vara att rek. medmottagningsbevis är ett beprövat och fungerande delgivningssätt som är vällämpat för det stora antalet förvaltnings-delgivningar. Självfalletär det ett intresse att så ofta som möjligt använda den smidiga brevdelgivningen.I de fall där man kan påräkna att delgivningskvittot återställs ärbrevdelgivningen det billigaste och mest arbetsbesparande delgiv-ningssättetsåväl från myndighetens som från den enskildes synpunkt. Å andra sidan har rek.med mottagningsbevis uppenbara fördelar, som bör tas till vara i de fall därbrevdelgivning fungerar mindre väl. Försändelsen kvarligger sålunda normalt enmånad på postanstalten och postverket svarar kostnadsfritt för att adressatenpåminns om han inte löser ut försändelsen. Till skillnad från brevdelgivning,där delgivningsförsändelsen måste skickas ut på nytt om adressaten vägrar attsamarbeta, återgår rek.-försän-delsen till myndigheten och kan anviindas i ettnytt delgivningsförsök. Detta är en fördel särskilt om det rör sig om meraomfattande handlingar, t. ex. en dom eller ett slutligt beslut'. Somregel ligger det också i förvaltningsärenden i den söktes intresse attsamarbeta i delgivningsförfarandet såväl under handläggningens gång som 'Här avses inte sådana fall där man enligt 6 § andra stycket och 19 § tredjestycket DL kan hålla handlingen tillgänglig och i stället delge ett meddelandehärom. Prop.1978/79:11 97 närärendet är avgjort och beslutet skall delges. Mot denna bakgrand torde det iallmänhet vara ändamålsenligt att också i förvaltningsärenden låta delgivningeni första hand ske i form av brevdelgivning och pröva rek. med mottagningsbevisförst om brevdelgivningen misslyckas. Det kan påpekas att länsstyrelsemasorganisationsnämnd () i sina rekommendationer tiU handläggningsratinerregelmässigt förordar brevdelgivning också i förvaltningsärenden. Isammanhanget kan också erinras om att delgivningsförfarandet ibland tillgripsutan att detta är erforderligt vare sig enligt författningsföreskrift eller avannat skäl. med mottagningsbevisär ett delgivningssätt som var okänt i de allmänna domstolama. har det emellertid framkommit att detta delgivningssättmånga gånger är ett värdefullt komplement till brevdelgivningen. med mottagningsbevis synes också ha ökat i takt med att användningen avoch effektiviteten hos den särskilda postdelgivningen har sjunkit. Således har- på utredningens initiativ - åtskilliga tingsrätter med lyckat resultat övergåtttill att sända rek. med mottagningsbevis i mål om lagsökning och betalningsföreläggande.Svarsprocenten är särskilt hög om man inte har begärt förkortad liggetid påpostanstaUen utan drar nytta av den påminnelse som sänds genom postensförsorg. Vissa remissmyndigheter har häremot invänt att detta förfarande intestämmer med de krav på skyndsamhet som den summariska processen föratsätter.Som regel torde dock de flesta försändelser kvitteras ut redan de första dagamaoch ytterligare ett betydande antal efter postens påminnelse. Några störreeftersläpningar bör därför inte uppstå jämfört med om man i stället använtsärskild postdelgivning och/eller stämningsmannadelgivning. Det bör beaktas attdessa mål ofta rör tämligen låga värden, varför det är naturligt att ettkostsamt delgivningsförfarande inte onödigtvis kommer till användning. Isådana fall där domstolen genom tidigare kontakter eller på annat sätt har fåttveta att adressaten inte kommer att lösa ut försändelsen är det å andra sidangivet att en mera kvalificerad delgivningsform bör tillgripas redan frånbörjan. Detbör vara möjligt att genom en fortsättning av den försöksverksamhet somdelgivningsutredningen inledde pröva om användningen av rek. medmottagningsbevis kan vidgas också till andra mål och ärenden vid de allmännadomstolama, där brevdelgivning av olika skäl är olämplig men en merakvalificerad delgivningsform inte heller är påkallad. och - främst -bör vidare undersöka om rek. med mottagningsbevis kan göraseffektivare enligt den ordning som på delgivningsutredningens initiativförsöksvis användes vid . I dessa försök ersattes systemet medavi och mottagningsbevis med en avi som fungerade sommottagningsbevis. Dénskärpning av reglerna för att få använda rek. med mottagningsbevis somdelgivningsutredningen har föreslagit har som tidigare nämnts kritiserats avförvaltningsmyndighetema. Även med en ökad satsning på brev- Prop.1978/79:11 98 med mottagningsbevis förbli en så vanUg delgivningsform att det intefinns skäl att i självii lagen särbehandla den i förhållande tillbrevdelgivning. Genom 3 § DK, som bör få en motsvarighet i DF, framgår ändåmed önskvärd tydUghet att myndighetema i första hand bör övervägabrevdelgivning och att någon särskild föratsättning aUtid måste föreligga föratt den mera kvalificerade rek.-delgivningen skall få användas. Särskildpostdelgivning (3 § andra stycket DL) Delgivningsutredningenföreslår att särskild postdelgivning slopas. Under hänvisning till statistisktmaterial konstaterar utredningen att användningen av den särskildapostdelgivningen har minskat och att myndigheterna har övergått till andradelgivninigsformer. Enligt utredningen svarar tingsrättema ensamma för över 85procent av uppdragen, följda av länsstyrelsema med och delokala skattemyndighetema . Utredningen konstaterar vidare attdelgivningsformen uppvisar sjunkande effektivitet. Andelen försändelser som kanutdelas har successivt sjunkit och utgör endast . Särskilt istorstadsområdena träffas ofta inte folk i bostaden förrän efter , dvs.efter den ordinarie brevutbämingen, och portama tUl hyresfastigheter låses aUttidigare. Det är egentligen endast som särskild postdelgivninglyckas, men på flera orter kan postverket inte längre verkställa sådandelgivning . I glesbygder med lantbrevbärare, där särskildpostdelgivning alltjämt ger goda resultat, skulle rek. med mottagningsbevisfungera lika bra eftersom försändelserna i båda faUen lämnas till adressaten påhans adress. Utredningen framhåUer också att delgivningsärendena är få ochspeciella och därför svåra att passa in i postens verksamhet som i övrigt harkaraktär av massdrift.