prop · G20311 · 1978-12-31 00:00:00 — För detta behövsfrämst en ökad information om hur olika delgivningsformer lämpligen böranvändas. Även lagändringar kan visa sig vara nödvändiga för att ge bättrevägledning och därmed stimulera tUl användande av enklare delgivningsformer,när sådana äi' tiUräckliga. Dessa frågor och frågor som har samband härmedövervägs f. n. inom på grundval avdelgivningsutredningens förslag. Innanställning kan tas tUl en ny organisation för stämningsmannaverksamheten måsteen detaljerad organisationsplan utarbetas. Det bör ankomma på Statskonsult i form av en huvudstudie utarbeta en sådan organisationsplan i enlighetmed de riktlinjer som har skisserats. Som utgångspunkt för huvudstudien börockså gäUa, att kostnadema för de organisationsförslag som läggs fram inteöverstiger kostnadema för nuvarande organisation. Behövliga förbättringar avstämningsmannaverksamheten bör i StäUet söka åstadkommas genom eneffektivisering av verksamheten. Detligger i sakens natur att dimensioneringen av stämningsmannaorganisationen ärberoende av i vad mån Övriga delgivningsformer kan effektiviseras. Förgenomförande av utredningsuppdraget kan det därför visa sig vara nödvändigt attta upp frågor som inte i och för sig faller inom ramen för utredningsarbetet.Innan sådana frågor blir föremål för närmare utredning bör de understäUas denprojektledning som skaU finnas för huvudstudien. Statskonsulthar redovisat huvudittudien i en dag-tecknad slutrapport. () har som ett led i förvaltningsrevisionen av domstolsväsendet analyseratvissafiågor rörande tingsrättemas handläggning av brottmål och sammanställtresultatet av granskningen i en revisionsrapport ,"AUmänna domstolarna - tingsräl-temas handläggning av brottmål" (dnr1976:1148). Enutgångspunkt för RRV:s undersökning är iakttagelsen att utsatta brottmål oftablir inställda, vilket påverkar genomströmningstiden för målen, leder tiUmerarbete för tingsrätterna samt stäUer tiU problem för berörda parter,vittnen m. m. Prop.1978/79:11 81 Avintresse i detta sammanhang är i första hand vad RRV anför i fråga omdelgivningsarbetet och planeringen av brottmålstingen. Det förtjänar emellertidatt nämnas att RRV också konstaterar att domstolarnas organisation förhandläggning av brottmål varierar och anser att arbetsordningarna bättre än f.n. bör reglera verksamheten vid varje tingsrätt. RRV är visseriigen medvetetom att någon helt enhetlig organisation för landets samtliga tingsrätterknappast är möjlig. bör emellertid utforma sina anvisningar förarbetsordningar på sådant sätt att standardiserade handläggningsratiner anvisasoch lämplig arbetsorganisation framgår. En föratsättning för en mera enhetiigorganisation är enligt RRV också att det blir en jämnare personalstraktur itingsrättema. RRVhar undersökt verksamheten vid tio av landets 100 tingsrätter och gjort enstatistisk genomgång av brottmålen . Enligt statistiken har igenomsnitt av alla huvudförhandlingar i brottmål ställts in. avde planerade huvudförhandlingama har ställts in på grand av att man inte harlyckats delge den tilltalade. Däremot var det inte lika vanligt att mål StäUsin för att en tiUtalad uteblir trots att kaUelse har delgivits honom. Dettaförekom i färre än av målen. Beträffande valet avdelgivningssätt understryker RRV betydelsen av att lämplig delgivningsmetodutnyttjas och att detta i praktiken torde innebära att den för måletshandläggning ansvarige normalt skall besluta om vilket delgivningssätt somskall användas i varje mål. Dessa beslut bör enligt RRV delegeras endast i defall biträdespersonalen är särskilt erfaren. RRVanser att det ofta skulle leda till en smidigare handläggning av delgivningenom tingsrätten själv utför viss adressforskning i stället för att överlämnaärendet direkt till stämningsman om adressen till den som skall delges visarsig vara felaktig. Närman inte har lyckats med ordinär delgivning överlämnas delgiv-ningsärendetnormalt direkt till stämningsman. Vid en av de undersökta tingsrättema försökteman emellertid - med lyckat resultat i över hälften av fallen - att kontaktaden sökte per post eller telefon för att påminna honom om attdelgivningskvittot skall återsändas. Enligt RRV borde det vara lämpligt attalltid göra en sådan påminnelse när delgivningskvittot inte återkommer inomfastställd tid, eftersom det innebär en avsevärd minskning av belastningen påstämningsmannaorganisationen. RRV föratsätter att ett påminnelseförfarandekräver en fast ratin för hur delgivningsarbetet skall bedrivas och föreslår attdomstolsverket ger rekommendationer till tingsrättema om hur en sådan ratin kanläggas upp och även utformar en-hetiiga blanketter för skriftlig påminnelse. 1978/79:11 82 Ettproblem som ofta uppstår är att det efter misslyckad ordinär delgivningåterstår for fortsatta delgivningsförsök. Erforderligadresspaning eUer påminnelse kan då inte genomföras. RRV föreslår därför atttingsrättema utfärdar kallelse tiU förhandling / så god tid att sådana åtgärderkan genomforas utan att för den skull omöjliggöra ett förfarande medstämningsman när detta trots allt är nödvändigt. EnligtRRV skuHe delgivningsförfarandet ofta underlättas genom bekräftelse pertelefon att kallelsen har tagits emot. En sådan delgivningsmetod måsteemellertid regleras noggrant för att minska riskema för misstag. RRV föreslåratt nännare undersöker föratsättningama för en sådandelgivningsmetod. UnderRRV:s arbete har vid vissa tingsrätter framförts att bidragande orsaker tillsvårighetema vid ordinär delgivning är att många av de sökta inte har förståttinnebörden i kallelser, stämningar, delgivningskvitton o. d. och att många harkänt det obehagligt att återsända delgivningskvittot utan kuvert. RRV föreslåratt undersöker om blanketter m. m. kan förbättras för att få enbättxe svarsfrekvens på delgivningama. RRVkonstaterar att delgivning med andra än tilltalade medför betydligt färreproblem. Svårigheter kan dock ibland uppstå när en polisman kallas att vittna.Det kan då bli konflikt mellan vittnesplikten och polismannenstjänstgöringsförhållanden. RRV föreslår att undersöker dettaproblem närmare tillsammans rned RPS. Närtingsrätten separat sänder ut stämning med bevisföreläggande och däreftersärskild kaUelse till huvudförhandling krävs två delgivningar. Genom ändring i45 kap. 10 § RB har möjlighetema vidgats att redan i stämningen kalla dentilltalade till huvudförhandling (prop. 1975/76:148, JuU 1976/77:11, rskr1976/77:90, SFS 1976:1137). RRV pekar på att det därmed räcker med endelgivning, vilket gör förfarandet snabbare och enklare. RRVpekar även på att förtursmål ibland kan leda till att man tvingas ställa inredan utsatta mål för att få utrymme för förtursmålen, vilket leder tillmerarbete för tingsrätterna och olägenheter för allmänheten. RRV föreslårvissa åtgärder för att undvika detta problem. Enligt19 § första stycket DL har delgivning skett genom att den som söks fördelgivning har mottagit handlingen i huvudskrift eller bestyrkt avskrift eUerkopia oavsett på vilket siitt den har kommit honom tillhanda. Prop.1978/79:11 83 Manär således inte bunden till någon av de i DL anvisade delgivningsformema (jfräven 10 § DK). Frågan om någon är delgiven eller inte är föremål för fribevisprövning. En annan sak är att DL genom de olika delgivningsformemaanvisar lämpliga sätt att åstadkomma denna bevisning och att den söktes egenskriftliga bekräftelse av mottagandet är det både bekvämaste och säkrastebevismedlet. Den formalisering av delgivningsförfarandet som har gjorts ifråga om myndigheternas hantering av delgivningama bör således inte ses somannat än hjälpmedel för att åstadkomma denna bevisning. Att den sökte vägrar attkvittera en försändelse som han bevisligen har tagit emot hindrar inte attbehörig delgivning har skett. Endast för det fall att den sökte inte kananträffas eller vägrar att ta emot handlingen är man hänvisad till vissaformaliserade delgivningsmetoder. Om man inte kan nå den sökte personligen kansåledes under vissa föratsättningar och för vissa fall surrogatdelgivning ellerkungörelsedelgivning/spikning komma i fråga. Det personliga mottagandet ersättsdå av en presumtion att den sökte har fått del av handlingen när vissa formaliahar iakttagits. Om man å andra sidan får kontakt med den sökte men dennevägrar ta emot handlingen måste självfallet delgivning kunna genomföras ändå.Här är man hänvisad till särskild postdelgivning och stämningsmannadelgivning.Enligt 19 § andra stycket DL skall vid dessa båda delgivningsformer delgivninganses ha skett även om den sökte vägrar att ta emot handlingen. Detgrandläggande i begreppet delgivning är således att någon bevisligen har tagitemot en handling, oavsett på vilket sätt det har skett. Av särskilt lagrådetsuttalanden i förarbetena tiU DL (prop. 1970:13 s. 219, 221, 223 samt, särskilt,225-228) framgår att det väsentliga är att handlingen tas emot av den sökte,medan reglema i 3 § DL har karaktär av anvisning till myndighetema för valet avdelgivningsform. Att delgivning ibland anses ha skett också när den sökte intehar tagit emot handlingen ändrar inte på detta grandläggande förhållande.Kravet på bevisligt mottagande av handlingen ersätts i sådana fall av legalapresumtionsregler. Närdet gäller valet av delgivningsform framhåller delgivningsutredningen att detbästa delgivningsresultatet ur såväl den ombesörjande myndighetens som denenskildes synpunkt är att delgivningsförsändelsen når den sökte så snabbt ochenkelt som möjligt och att myndigheten får ett kvitto på att handlingama harkommit fram. Delgivning genom stämningsman innebär alltid en omväg, inte minsttidsmässigt, och bör enligt utredningen helst undvikas. Det finns anledning attunderstryka att den delgivningsform som bäst uppfyller de krav som bör ställaspå ett billigt, snabbt, diskret och effektivt delgivningsförfarande är ordinärdelgivning genom vanligt brev med begäran om delgivningskvitto(brevdelgivning). Effektivitetenhos brevdelgivningen kan enklast mätas i antalet ifyllda delgivningskvitton somskickas tillbaka till myndighetema. undersökningarvisar att de flesta människor inte har något Prop.1978/79:11 84 emotatt samarbeta med myndighetema och att brevdelgivningen kan vidgas tiUmålgrupper där mera kvalificerade delgivningsformer har ansettsnödvändiga. Den kategori människor som f. n. inte sänder tillbakadelgivningskvittona torde således inte bestå enbart av personer som villförhindra eller förhala ett rättsligt förfarande. I viss utsträckning måste manräkna med att de som söks för delgivning helt enkelt inte förstår vad somförväntas av dem i delgivningssammanhang. Detta gäller framför allt den drygthalva miljon av landets invånare som är födda Utomlands och till stor delalltjämt är utländska medborgare. Men också hos den inhemska befolkningen lärdet kunna förekomma att man inte förstår innebörden av de handlingar som tillställsfrån myndighetema. För ett lyckat resultat av delgivningsverksamheten är detsåledes angeläget att myndighetema gör vad de kan för att genom dentypografiska och språkliga utformningen av kallelser och andra handlingar bidratill att öka de söktas förmåga och vilja till samarbete. Ettannat inslag i effektiviteten är de olika delgivningsmetodemas tillförlitlighet.Också här har brevdelgivningen uppenbara försteg. Handlingen tillställs densökte i slutet kuvert, som får brytas endast av den sökte eller den som harhans samtycke. Den sökte bekräftar med sin namnteckning att han har tagit emothandlingen och sänder delgivningskvittot åter till myndigheten. TiU dessdelgivningsförsändelsen har öppnats av adressaten skyddas den avstraffbestämmelserna om brytande av posthemlighet och intrång i förvar (4 kap.8 och 9 §§ ). Skriver annan än den sökte under delgivningskvittotmed den liöktes namn torde det räknas som urkundsförfalskning enligt 14 kap. 1§ . I de fall där undertecknat delgivningskvitto bar tillställtsmyndigheten finns således särskilda garantier för att handlingen har mottagitsav den sökte och att delgivning har skett. Vadsärskilt gäller kostnadsaspekten kan pekas på följande sammanställning avnuvarande kostnader för olika delgivningssätt. Vanligtbrev' -i- delgivningskvitto Brevporto . a) som postkort . b) som brev . Summaa) postkort . Summab) brev . 'Brev om högst 20 gr. I andra viktklassen, 20-100 gr., stiger brevportot till 2kr. Prop.1978/79:11 85 Rekommenderat brev' -l- mottagnings- 10kr. Kostnademaför särskild postdelgivning beräknas schablonmässigt av postverket enUgt detpris som gäller för rek. med mottagningsbevis i andra viktklassen. Härtill kommer kostnademaför särskilt bud, som med hänsyn till kostnadema (.) iförhållande till antalet särskilda postdelgivningar (240000) kanberäknas till ca . Totalsumman för särskild postdelgivning kan därmedberäknas till . Detbör framhållas att delgivningsutredningen antog att postverket skulle haföretagsekonomiska fördelar om delgivningsformen slopades. Det kan således varatveksamt om denna schablonberäkning täcker upp postverkets faktiska kostnader. Ersättningutgår enligt kungörelsen (1972:792) om ersättning för vissa delgivningar m. m.med . för varje person som söks för delgivning*. Härtill kommerresekostnadsersättning och traktamente enligt aUmänna resereglementet(1952:735). Den här angivna normalkostnaden avser en avrandadgenomsnittskostnad och har räknats fram på basis av uppgifter ur Statskonsultsslutrapport (s. 58). I beloppet ingår följande poster - sociala kostnader . - omkostnader (reseersättning ochtraktamente) . 'Brev om högst 20 gr. I andra viktklassen, 20-100 gr., stiger brevportot till 2kr. ' 1årets budgetproposition (1977/78:100 bil. 5 s. 107) aviseras en höjning aversättningen fr. o. m. till . Prop.1978/79:11 86 Beloppetutgör en framräknad genomsnittskost- . nad för ett delgivningsärende viddelgivningscentralen i . I kalkylema har använts den ärendemängd ochden personaluppsättning som förekom /77 och de löneförmåner ochreseersättningar som utgår enligt nu gällande avtal. I beloppet ingår utgifterför lokaler, expenser samt löner och lönekostnadspålägg till föreståndare, delgivningsmän,spaningspersonal och administrativ personal vid centralen'. Kostnadema iGöteborg och ligger ca . 1.3.1A Partsdelgivning (2 § DL m.m.) Enligt2 § DL ombesörjs delgivning i första hand av myndigheten. Under vissa villkorkan dock myndigheten medge att delgivningen ombesörjs av parten(partsdelgivning). 1 förarbetena (prop. 1970:13 s. 120-122) sägs att en partkan ha ett berättigat intresse av att själv få sköta delgivningen. a. kanförhållandena vara sådana att parten har bättre möjligheter att ge anvisningarom var den sökte kan anträffas. Om parten begär det bör myndigheten därför hamöjlighet att uppdra åt honom att ombesörja delgivningen. 1 5 § lagen(1921:244) om utmätningsed, 94 § växeUagen (1932:130), 72 § checklagen(1932:131) och 5 § lagsökningslagen (1946:808) finns bestämmelser som gerparten obetingad rätt att delge själv om han begär det. IWemers Delgivning (s. 73) sägs att framställning om partsdelgivning inte börbifallas om det finns anledning att anta att delgivningen kommer att fördröjasom parten själv får hand om den. påpekar också att partsdelgivning somregel är dyrare än delgivning genom myndighets försorg. Beträffande valet avdelgivningssätt påpekade lagrådet (prop. 1970:13 s. 223) att enskild part fårvälja det delgivningssätt som han anser lämpligen kunna leda till bevisligdelgivning och att också andra former än de som anges i 3 § DL kan förekomma,exempelvis överlämnande i närvaro av vittnen. Det normala förfarandet är dockenligt Wemer att stämningsman anlitas. Såväl25 § andra stycket DL som 12 § DK antyder att partsdelgivningar-na i förstahand föratsätts ske med anlitande av stämningsman. Ompolisväsendet övertar ansvaret för stämningsmannadelgivningama 'Vid löneberäkningaraa har för enkelhetens skull gmndlönen för samtliga personalkategorierberäknats efter lönegrad . Flostnaden får därför betraktas som enmi-nimikostnad. Prop.1978/79:11 87 ochstämningsmannadelgivning skall anses ha skett endast om uppdraget harfullgjorts i tjänsten bortfaller ett väsentlig motiv för partema att självaombesörja delgivningama. Enligt nuvarande ordning torde nämligen part genomdirektkontakt med en stämningsman och mot lämplig ersättning kunna få ettärende snabbare utfört än om det gått vägen över myndigheten. Denna ordninghar dock inte enbart fördelar. Till skillnad från delgivning som sker genommyndighetens försorg får parten - och i sista hand motparten/gäldenären -betala en inte oväsentiig merkostnad för anlitandet av stämningsman. Detta tersig mindre lämpligt, särskilt i sådana fall där partsdelgivning har begärtsutan att motparten har försökt undandra sig delgivning. Det kan därförifrågasättas om inte möjlighetema till partsdelgivning bör begränsas i den nyaordningen. Den obetingade rätten enligt lagen om utmätningsed, växellagen,checklagen och lagsökningslagen för part att delge själv om han begär det börinte gälla i fortsättningen utan ersättas av regleringen i 2 § DL, som blirtiUämplig i brist på särskUd reglering. Det kan nämnas att delgivning enligtlagsökningslagen inte har fått någon motsvarighet i det förslag till nylagsökningslag, som har lagts fram i departementspromemorian (Ds Ju 1977:5)Summarisk process (s. 132). De flesta fallen avpartsdelgivningar torde förekomma i de mål- och ärendetyper som omfattas av dennuvarande ovUlkorliga rätten tUl partsdelgivning. De föreslagna ändringama avspecialförfattningama torde leda till en minskning av antalet partsdelgivningartill gagn för såväl myndigheter som enskilda. Någon skärpning avföratsättningama enligt 2 § DL synes mot denna bakgrand inte erforderlig. 7.3.1.2Delgivningsformema (3 § DL) I 3§ DL ges regler om de olika delgivningsformema och valet mellan dem. Enligt 3 § första stycketDL är huvudregeln att myndigheten sänder handlingen med posten eller med bud tillden sökte med begäran om delgivningserkännande eller mottagningsbevis (ordinärdelgivning). Närmare bestämmelser om när de olika sätten att genomföra ordinärdelgivning skall anlitas ges i 3 § DK. Därav framgår att myndigheten i förstahand skall sända handlingen tillsammans med begäran om delgivningskvitto, antingeni vanligt brev eUer med bud, se 3 § första stycket DK. Om anledning förekommertill det, får enligt 3 § andra stycket DK handlingen sändas i postförsändelsemed begäran om mottagningsbevis i rekommenderad eller assurerad försändelseeller postpaket. Omdet finns anledning anta att delgivningserkännande eller mottagningsbevis ejkommer att lämnas eller ej kommer att erhållas får enligt 3 § andrastycket DL vissa myndigheter, som regeringen bestämmer, ombesörja atthandlingen lämnas till den sökte i särskild ordning genom postverkets försorg(särskild postdelgivning). Kanordinär delgivning eller särskild postdelgivning inte ske får myndig- 1978/79:11 88 hetenenligt 3 § tredje stycket DL anlita stämningsman eUer annan, vars intyg utgörfullt bevis om delgivning (stämningsmannadelgivning). I3 § flärde stycket DL omnämns den Qärde delgivningsformen, kungörelsedelgivning,vars användning närmare regleras i 15 och 16 §§ DL. 1förarbetena betonas starkt att det från alla synpunkter är mest lämpligt attdelgivning om möjUgt sker genom vanUgt brev med begäran om delgivningserkännandeeller genom rekommenderat brev med mottagningsbevis. Dessa delgivningsformer äralltså avsedda att användas i normalfallen och att tillämpas i första hand ochhar sammanförts under beteckningen ordinär delgivning. TiU ordinär delgivninghänförs också att handling lämnas med bud under begäran omdelgivningserkännande. Utrymmet för sådan buddelgivning bedömdes som begränsatvid DL:s tiUkomst. Avförarbetena framgår att om ordinär delgivning inte kan genomföras eller påförhand bedöms som utsiktslös får ett begränsat antal myndigheter anlitapostverket för särskild postdelgivning. ombesörjer då att handungenlämnas tUl den sökte i särskild ordning, som regel i samband med gängsebrevutbäming. Departementschefen framhöU vikten av att myndighetens bedömningav en ordinär delgivning är utsiktslös föregås av en noggrann prövning. Denmest kvalificerade delgivningsformen, stämningsmannadelgivning, skall enligtförarbetena tillgripas i sism hand och endast om delgivning enligt de bådaandra metodema inte kan ske. Förarbetena tyder närmast på att försök medsärskild postdelgivning som regel bör föregå ett beslut att tillgripastämningsmannadelgivning. Stämningsmannadelgivning utförs av stämningsman eUerav annan, vars intyg tiUmäts vitsord som fullt bevis om att delgivning harskett på det sätt som anges i intyget (24 § DL). Gemensamtför särskild postdelgivning och stämningsmannadelgivning är att delgivninganses ha skett även cm den sökte vägrar ta emot handlingen (19 § andra stycketDL). I praktiken lär det säUan förekomma att särskilt postdelgivning genomförsom dlen sökte vägrar att kvittera eller ta emot handlingen. Ordinärdelgivning (3 § första stycket DL) är diEt nödvändigt att de ordinära delgivningsformemaeffektiviseras och utvecklas om delgivningsverksamheten skall fungeratillfredsställande. Under utredningsarbetet genomfördes olika undersökningaroch försök som visade att möjlighetema att ytteriigare utnyttja de ordinäradelgivningsformema och då särskilt brevdelgivningen inte var uttömda. Ett gottresultat kunde således ofta nås om man skriftligen eller telefonledes påmindeden sökte om att delgivningskvittot måste återsändas till myndigheten. Prop.1978/79:11 89 formav påminnelser följa på ett misslyckat försök med brevdelgivning innanstämningsmannadelgivning tillgrips. Kontaktema bör som regel kunna skötas avden kanslipersonal som expedierar delgivningsförsändelsema. Utredningenföreslår att ett sådant påminnelseförfarande kommer till uttryck i ett tilläggtiU 13 § DK. Genom ändring av uttrycket"delgivningserkännande", som kan miss-försfås som ett erkännande isjälva saken, till det neutrala ordet "delgivningskvitto", tordesvarsbenägenheten ha påverkats positivt. Utredningen föreslår att detta uttryckinförs även i 3 § DL. Delgivningsresultatet blevockså bättre om delgivningskvittot av den sökte kunde läggas i ett portofrittsvarskuvert, som medföljde delgivningsförsändelsen. Detta berodde sannoliktfrämst på att anonymiteten därigenom kunde bevaras bättre. Svarsfrekvensenökade likaså om myndigheten angav viss dag när delgivningskvittot senast skallskickas tillbaka till myndigheten. Utredningen föreslår att bestämmelser omsvarskuvert och sista dag för återsändande tas in i 3 § DK. Positiva effekterredovisas av det genom delgivningsutredningen initierade braket att på denhandling som skall delges fästa en iögonenfallande påminnelse om attdelgivningskvittot skall återsändas till myndigheten. Likaså redovisas godaerfarenheter av en intensivare adressforskning hos myndighetema. En viktig föratsättningför att resultatet av delgivningsverksamheten skall förbättras är enligtutredningen att arbetet hos myndighetema planeras så att fleradelgivningsförsök vid behov hinner göras. Att kontrollera delgivningsresultatetförst två tiU före ett sammanträde anser utredningen förkastligt.Utredningen framhåller att den söktes behov av rådram för att inställa sig tiUen förhandling är ytterligare en anledning tiU att myndighetema bör ombesörjadelgivningama och sända ut kallel-sema ca en månad före den utsattaförhandlingsdagen. Utredningenframhåller att den med sina uttalanden inte velat förorda att brevdelgivningundantagslöst skall försökas. I brådskande fall, t.ex. mål med häktade ellermål där preskriptionsrisk föreligger, måste stämningsmannadelgivningtillgripas för att myndigheten skall få bevis om att delgivning har skett.Avser delgivningen kallelse till domstol är emellertid förhandskontakt mellanmyndigheten och den sökte ofta nödvändig och det kan då räcka med ordinärdelgivning, anser utredningen. Utredningenräknar med att det skall finnas utrymme för en ökad användning avbrevdelgivning vid förvaltningsmyndighetema, som ofta använder rek.