prop · G203178 · 1978-12-31 00:00:00 — - att regeringen uppdrar åt vederbörandeutbildningsmyndigheter att i samråd med sjukvårdshuvudmännen dels beaktabehovet av kompletlerande utbildningsinsatser för distriktssköterskor ochBVC-sjuksköterskor mot bakgrund av utredningens förslag om gemensamma uppgifterför dessa kategorier och dels atl vidta ålgärder som möjliggör en utökning avdistriktssköterskekåren för au täcka de av utredningen angivna behoven, - atl professurer i primärvård/allmänmedicin successivtinrällas vid de medicinska högskolorna i syfte att befrämja forsknings- ochutvecklingsarbete inom områdei saml - att regeringen upptar överläggningar medsjukvårdshuvudmännen i syfte alt uppnå en överenskommelse om utvecklingen avprimärvården i enlighet med av utredningen framlagda förslag. 1978/79:178 44 Remissinstansernahar övervägande instämt i uiredningens förslag lill åtgärder. Sålunda anser bl.a. att andelen läkare som utbildas till allmänläkare börökas. Nuvarande utbildningsdimensionering medför all brislen på allmänläkarekommer au beslå långl in på 1980-ialei. Sjukvårdshuvudmännen framhåller attåtgärder för all snabbt öka rekryteringen av allmänläkare är nödvändiga. Fleralandsting framhåller alt det är svårt au besätta allmänläkarljänsier.Socialstyrelsen erinrar om au del inom vidareutbildning(NLV) pågår en ulredning med uppgift att göra en allmän översyn av allmänläkar-och specialisiläkaruibildningarnas innehåll. och universitets-och högskoleämbetet arbelar också gemensamt för att förbättra både utbildningoch forskning inom det allmänmedicinska områdei. beräknarvidare atl det vid minen av 1980-ialel inie kommer atl finnas mer än 2 300allmänläkare tillgängliga för dislriktsläkarvården. Styrelsen anser det därförnödvändigl att beakta tillgången på specialistuibildade läkare vidbedömningarom primärvårdens läkarbehov. NLV anför all det översynsarbeie somhittills bedrivits visat på ett klarl behov au förändraallmänläkaruibildningens innehåll. anser alt utredningeninte lagil hänsyn till anlalel privatpraktiserande allmänläkare när denberäknat bristen på allmänläkare. ställersig också avvisandelill en ytterligare ökning av antalet FV-block i allmänläkarvård. Del skulleenligl förbundel medföra alt det redan vid mitten av 1980-lalet blev nödvändiglau skära ned denna andel för all undvika etl kommande överskott påallmänläkare. Utredningensförslag all anordna kompletteringsutbildningar som kan göra det möjligt förspecialistläkare au gä över lill allmänläkarbanan härockså fått övervägandepositiva kommentarer från remissinstanserna. anser altsådana åtgärder kan bli nödvändiga och lillstyrker atl frågan uireds närmare.Förbundel underslryker viklen av alt del här måste röra sig omtidsbegränsade åtgärder. Flera sjukvårdshuvudmän anför liknande synpunkter.Socialstyrelsen och några andra remissorgan är tveksamma lill förslaget.Socialstyrelsen anser bl. a. all specialistläkarutbildningarna ger lillräckligkompetens att utföra viktiga uppgifter inom primärvården. NLV framhäller attförslaget innehåller en hel del praktiska svårigheier. Enkompletteringsutbildning måste exempelvis la hänsyn till den enskilde läkarensförutvarande utbildningsbakgrund, samlidigl som kompletteringsutbildningenmäsie ge en generell och riksgiltig allmänläkarkompeiens. delar NLV:s bedömning i denna fråga och anser vidare alt det måsteges fasta tidsramar för fullföljandet av utbildningen. De ulbildningsmässigaoch övriga kraven pä kompletteringsutbildningen måste enligl läkarförbundetytteriigare klariäggas efter överläggningar mellan berörda parter. Fleramedicinska fakulteisnämnder är negativa lill förslaget omkompletteringsutbildningar. Uiredningenslanke atl ocksä öka allmänläkarnas antal genom dispensför- 1978/79:178 45 farandekommenteras av bl. a. , som är beredd att vid behov tillstyrkaen förlängning av nuvarande dispensregler. Både och dock alt de reguljära utbildningskraven inte får åsidosättas.Sveriges läkarförbund ställer sig negativt till dispensförfaranden, om de intesamtidigt innehåller krav på kompletteringsutbildning. Flera remissinstanserframhåller att en god eflerutbildning för allmänläkare mäste ses som ennödvändig förutsällning för en god allmänläkarvård. Uiredningensförslag om inrättande av professurer i primärvård/allmänmedicin och förslagetom överläggningar mellan staten och sjukvårdshuvudmännen i syfte att nå enöverenskommelse om ulvecklingen av primärvården i enlighel med uiredningensförslag tillstyrks allmänl. Samtligaremissinslanser som berört disiriklssköterskefrågan delar utredningens bedömningatl utbildningen för denna personalkategori måste ökas. Möjligheterna all uppnåen disiriktsskötersketäthet på en distriktssköterska per 1 500 invånare till år1985 bedöms dock av fiera remissinslanser bl. a. ochsocialstyrelsen som myckel små. SHSTF underslryker också utredningensuppfattning att det är angeläget all de sjuksköterskor vid barnavårdscentralersom kan komma att fungera som distriktssköterskor, får kompletterandeutbildning. Föregen del vill jag anföra följande. Remissbehandlingen avkonlinuitetsutredningens betänkande har styrkt mig i min uppfattning att detfinns en bred samstämmighet i landet om angelägenheten av au primärvården byggsul i en utsträckning och under sådana former all människornas berättigade krav päoch önskemål om att fä en enklare och iryggare hälso- och sjukvård lillgodoses.En av grundförui-sätlningarna för all delta mål skall kunna näs är som jaginledningsvis har nämnl att vårdservicen kan tillhandahållas vid mindrevårdenheter i människornas närmiljö. Remissbehandlingen härockså visat allkravet pä en kontinuitet i kontakterna mellan patient och vårdpersonal av allauppfattas som en myckel viklig förutsäuning för atl kunna skapa en mänskligarevärd. Uiredningens förslag alt primärvården i takt med ulbyggnaden organiseraspå ett sätl som möjligl för invånarna att faen fast kontakt med enläkare och en sjuksköterska har också tillstyrkts av en bred remissopinion. Defiesia remissinslanser har vidare sett del som naiuriigi au allmänläkare ochdistriktssköterskor kommer att ha centrala funktioner i ett sådant system.Samlidigl har såväl ulredningen som remissinslanserna konstaterat alltillgången pä dessa båda personalkategorier ter sig bekymmersam om man såsnabbt som möjligl vill bygga upp etl husläkarsystem i enlighet medutredningens förslag. Föratl tillskapa en hälso- och sjukvårdsorganisation med de funktioner och denservicekapaciiet somjag har beskrivit i det föregående krävs enligt min meningen rad åtgärder som sammantagna kan ses som etl program eller 1978/79:178 46 enplan som leder lill målet, nämligen en väl fungerande primärvård där varjemänniska som så önskar skall kunna få en egen fast läkare och sköterska som bl.a. kan svara för en långsiktig kontinuitet. Ulredningenhar angett olika vägar att öka allmänläkartillgången. Jag delar uiredningensoch de fiesia remissinstansernas bedömning alt en större andel av läkarna börutbildas till allmänläkare. Även om uiredningens dimensio-neringsantal är attbetrakta mer som ungefärliga riktlinjer finns del enligt min mening myckel somtyder på att läkarens invänarunderiag bör ligga avsevärt under 3 000 invånarenär reformen är hell genomförd. Såväl internationella som inhemska erfarenheterlalar för del. anför att man knappast kan räkna med atl fier än2 300 allmänläkare är disponibla för disinktsläkarijänst vid mitten av1980-lalet. Vi skulle då fortfarande vara långt från slutmålet. Om man år 1985skall ha en allmänläkartäthet som molsvarar en allmänläkare per 3 0(X) invånareerfordras ca 2 800 sådana läkare i dislriktsläkarvården. En ökning av andelenFV-block för allmänläkarvård i den fortsatta vidareutbildningen för läkare kanenligt min mening ske under etl fiertal år utan fara för atl del leder lill etlöverskott på allmänläkare framöver. Dimensioneringen av läkarutbildningenmåsiegrunda sig på hur vi vill atl vår hälso- och sjukvård skall se ul iframliden. Förekomsten av en i stort sett oförändrat anlal privatpraktiserandeallmänläkare ändrar inte dessa förutsättningar. Antalet hellidsarbetandeförsäkringsansluina privata allmänläkare uppgick till ca 250 i helalandet. Privatpraklikerkåren har som helhet dessulom en hög medelålder. Där definns utgör de självfallel en värdefull resurs som bör beakias lokalt. Enallmänläkartäthet vad gäller distriktsvärden på t.ex. en läkare per 2 000invånare kräver drygt 4 000 allmänläkare. Det finns således goda skäl att ökaantalet allmänläkare. Jagfinner det därför angeläget alt en ytteriigare ökning av FV-blocken förallmänläkarvård kommer till stånd. Jag kommer också att verka för detta inomramen för det arbete som bedrivs i sjukvårdsdelegation. Enökad salsning på allmänläkaruibildningen måste enligl min mening ocksåmotsvaras av en begränsning av inrättandet av tjänster för specialistläkare. situalion som kännetecknas av god tillgäng och i ell något längre perspeklivt. o. m. ett visst överskott pä specialistkompetenta läkare ligger det näratill hands att det uppstår krav på ett generöst inrättande avspecialislläkarijänster inom den öppna vården. Enligl min mening är det befogatatt under i vart fall etl övergångsskede iaklta viss restriktivitet i detlaavseende. I annal fall serjag en risk för att inrättade specialistläkartjänsterkan komma att leda till krav på en dimensionering av specialistutbildningarnasom inte nödvändigtvis motsvarar de behov som primärvårdens husläkarsyslem kanväntas medföra. Delta bör därför beaktas i samband med inrättandet avläkartjänster framöver. Utredningensförslag om kompletteringsutbildningar som gör det möjligt för specialistläkareatt gå över lill allmänläkarverksamhet finner jag intres- Prop.1978/79:178 47 sant.Del utgör ylterligare en väg att öka allmänläkartillgången. Socialstyrelsenstveksamhet lill förslagel beror bl. a. på alt styrelsen anser attspecialistläkarna redan haren utbildning som gördem kompetenta för viktigauppgifier i primärvärden. Del kan jag instämma i. Men förslaget måste enligtmin mening ses mot bakgrund av angelägenheten atl få fram etl tillräckligtantal husläkare. Viss kompletlerande ulbildning lorde då bli nödvändig förspecialist-som skall fullgöra denna funktion. NLV härockså understrukit depraktiska svårigheter som kan finnas med alt anordna sådana utbildningar ochsamtidigt betonat all många som redan nu innehar en tjänst som allmänläkare äri behov av viss kompletterande ulbildning. Jag är medveten om de problem som ärförknippade med frägan om kompletteringsutbildningar. Med hänsyn tillallmänläkarbristen bör man dock enligt min mening överväga alla vägar all ökaallmänläkarkåren. Jag vill därför instämma i bl.a. Landstingsförbundetstillstyrkan till utredningens förslag och anmäla min avsikt all senare föreslåregeringen atl uppdra ål NLV atl i samråd med berörda parter närmare utredadenna fråga. Jag delar också uppfattning attkompletteringsutbildningar av här berörd art mäste ses som tidsbegränsadeåtgärder. De skall inle betraktas som elt inslag i det reguljärautbildningssystemet. En eventuell kompletteringsutbildning bör självfallelockså ge en generell och riksgiltig behörighet lill allmänläkar-ijänst. Fräganom dispensförfaranden vad gäller kraven på behörighet lill allmänläkartjänsthar en nära beröring med kompletteringsutbildningarna. Jag avser därför allföreslå regeringen alt uppdra ål NLV au närmare överväga även denna fråga. Jagvill dock framhålla att dispensregler i detta sammanhang har karaktären avnödlösningar. Alltför frekvenia eller till sitt innehåll alltför omfattandedispenser utgör en risk för en urholkning av allmänläkar-begreppet. Del liggerdärför nära lill hands att se på dispensregler och kompletteringsutbildningar ietl sammanhang. Jag är därför inte beredd atl nu la ställning lill elt iförhållande till gällande regler utvidgat eller annoriunda dispensförfarande. Ensystematiserad och väl utvecklad eflerutbildning eller fortbildning ser jagockså som en viktig punkt i ett program som syftar till an stärka och höjaallmänläkarvårdens kvalitet. Flera remissinstanser har betonat angelägenhetenhärav. Inom NLV har inletts etl översynsarbete rörande läkaresvidare-ochefterutbildning. En väl fungerandeefterutbildning förbi. a.allmänläkare har, somjag ser del, den dubbla fördelen att den bidrar till anden medicinska kunskapsnivån kan hållas hög, och därigenom verka stimulerandeför rekryteringen till allmänläkarvården. Enligl min mening bör därför översynenav allmänläkarnas utbildning ges hög prioritet. Sjukvårdshuvudmännens aktivamedverkan är härvid av största vik, efiersom genomförandet avefterutbildningen närmast faller på deras ansvar. Jag är medveten om alt denomfattande efterutbiicjning som krävs för au genomföra ett husläkarsyslem påkvalitativt hög niv| kommer atl medföra 1978/79:178 48 Ambitionerna får dock höjas successivt. Jag villvidare framhålla an en översyn av allmänläkarnas utbildning bör utgå frän denroll som allmänläkaren kan förväntas fä i det husläkarsystem som jag tidigareangett vissa riktlinjer för. Mol den bakgrunden finns det anledning att i denfortsatta översynen närmare överväga vilka konsekvenser della får förallmänläkaruibildningens innehåll. Uiredningens beskrivningav distriktssköterskans framlida roll har vunnit allmän anslulning frånremissinslanserna. Flera remissinslanser anför emellertid att utredningensprognoser över lillgången på distriktssköterskor är alltför optimistiska. Jagdelar denna bedömning. Jag anser det därför vara angelägel att finna vägar sommöjliggör en utökning av distrikissköterske-kåren. Utökade arbetsuppgifter fördistriktssköterskorna inom bl. a. barnhälsovården kommer också atl slälla kravpå kompletteringsutbildning för de sjuksköterskor som saknar erforderligakunskaper inom delta område. I den mån som sjuksköterskor vidbarnavårdscentraler kan komma all utvidga sitt arbetsfält till an mer liknadistriktssköterskans kommer även en sådan förändring att erfordrakompletlerande utbildningsinsatser. Detta gäller främsi nu befintlig personal.Pä bör denna möjlighet till integrerade arbetsuppgifter beaktas iden reguljära utbildningen. Med hänsyn till atl bristen på distriktssköterskorär beiydande bedömer jag det knappast som möjligl alt till millen av1980-talei uppnå den av ulredningen förordade distrikisskötersketätheten av endistriktssköterska per 1 500 invånare. Detta skulle kräva ca 6 500distriktssköterskor om man beaktar frekvensen deltidsarbetande m. m. Idagtjänstgör endast ca 1 200 personer som distriktssköterskor i egentlig bemärkelse. Även om ett antalsjuksköterskor vid barnavårdscentraler räknas in i prognoserna kommer inte enså stor ökning som det här är fråga om atl kunna ske under den angivnatidsperioden. Jag anser atl man i sammanhanget också bör beakta tillgången på undersköterskoroch därvid bedöma i vad mån denna kan påverka dimensioneringstalen fördistriktssköterskor. Inte minsl inom hemsjukvården kan tillgång tillundersköterskor innebära en betydande avlastning för distriktssköterskorna.Dessa frågor kräver dock enligt min mening mera ingående studier. Elt sådantarbete förutsätter självfallet elt nära samråd med sjukvårdshuvudmännen. Efier samråd medstaisrådel och chefen för ulbildningsdepartementet samt med statsrådet jag här anmäla att regeringen i annal sammanhang kommer att föreläggasförslag att uppdra ål universitets- och högskoleämbetet och skolöverstyrelsenatt mot bakgrund av kontinuiletsuiredningens förslag i samråd medsjukvärdshuvudmännen undersöka möjligheler att utöka utbildningskapaciteten fördistriktssköterskor. Därvid bör även beaktas dels behovel av kompletterandeutbildningsinsatser för distriktssköterskor och sjuksköterskor vidbarnavårdscentraler med hänsyn till utredningens förslag om gemensammaarbetsuppgifter för dessa personalkategorier, dels i vilken utsträckningtillgången på undersköterskor kan påverka Prop.1978/79:178 49 Jaghar i ett tidigare avsnitt redovisat min uppfattning att primärvårdens kvalitetoch ulveckling skulle gagnas av att en intensifierad forsknings- ochuvecklingsverksamhet kommer till stånd inom detla vårdområde. Det är enligl minmening önskvärt att professurer i primärvård/allmänmedicin inrältas.Högskolemyndigheterna bör därför redovisa en såvitt möjligt samladbedömning av möjlighelerna atl successivt utveckla profilen för en tänktforskningsorganisation inom primärvård/allmänmedicin. Den kommandeutvärderingen av verksamhelen i bör även kunna ge viss ledning. Jag haräven i denna fråga samrått med statsrådet och chefen förutbildningsdepartementet. Jaganser vidare att ett viktigt led i ålgärderna för att stärka primärvårdensSlällning är all primärvården ges etl siörre ulrymme inom värdpersonalensutbildning. gäller för såväl läkares som andra personalkategoriersulbildning. Med den ökade betydelse som primärvården successivt får förutsätterjag atl utbildningsmyndighetema beaktar delta i sitt fortlöpande arbete medläroplaner m. m. Jaghar lidigare anfört au uppbyggandet av en god primärvård genom bl. a. etthusläkarsyslem kräver en samlad ansträngning från alla berörda parter. Denkonkreta ulformningen av husläkarsyslemet och primärvården i övrigl ankommersjälvfallel på respektive sjukvårdshuvudman. Enligt min mening bör dockstatsmakterna aktivt stimulera och underlätta för sjukvårdshuvudmännen att nådessa mäl. Koniinuiietsutredningenhar tagit upp frägan om statliga bidrag för all stimulera genomförandet avhusläkarsyslemet. Ulredningen anser all sådana statsbidrag skulle kunna utgåvia sjukförsäkringssystemet som ger sjukvårdshuvudmännen ersättningar frånstaten för såväl sluten som öppen vård m. m. Ulredningen föreslår allöverläggningar las upp mellan staten och sjukvärdshuvudmännen för alt nå enöverenskommelse om en utveckling av primärvården i enlighel med uiredningensförslag. Ulredningen redovisar vidare i en bilaga lill sill belänkande en skisslill en annan utformning av ell eventuellt statligt stimulansbidrag. Dellabidrag skulle ulgå till de vårdcentraler/läkarstationer som uppfyller vissa avulredningen angivna kriterier avseende allmänläkar- ochdistriktsskötersketäthet, fasta läkarkontakter för invånare m. m. Remissinslansernahar entydigt uttalat all etl statsbidrag i den ulformning som ulredningenskisserat i bilaga till betänkandet inle skulle få avsedd effekl. Del skulleenligt fiera remissinstanser bl. a. missgynna de landsting som har de störstasvårigheterna atl rekrytera allmänläkare och distrikskö-lerskor. Samtidigtbetonas de krav på utbildningsinsatser av olika slag som måste uppfyllas föralt kontinuiteten skall kunna förbättras enligt de riktlinjer utredningenföreslär. Inomramen för de överläggningar som sluiförts mellan slaten ochLandstingsförbundet angående ersättningar från sjukförsäkringen till 4Riksdagen 1978/79. I saml Nr 178 1978/79:178 50 sjukvårdshuvudmännenunder har i den överenskommelse som träffats förutsatts attåtgärder vidtas för atl förbätlra kontinuiteten i sjukvården bl. a. medutgångspunkt i förslagen i konlinuitetsutredningens betänkande. Avsikten är,enligl överenskommelsen, atl i fortsälla överläggningar ta upp frågan omåtgärdernas utformning m. m. Med hänsyn tillangelägenheten av att förbättra kontinuiteten inom den öppna hälso- ochsjukvården bör enligt min mening staten vara beredd atl slälla vissa ekonomiskaresurser lill förfogande för all underlätta etl genomförande. Dä del ytterstankommer på sjukvärdshuvudmännen all förverkliga husläkarreformen bör ettsådani statligt stöd främst inriklas på generella åtgärder. Remissbehandlingenhar visat alt det i första hand är olika insatser pä utbildningssidan sombehövs. Efterutbildningsåtgärder, kompletteringsutbildning för både läkare ochsjuksköterskor och en utökad disi-riktssköterskeuibildning är särskiltangelägna områden. Vidare bör forsknings- och utvecklingsverksamhetslimuleras. Del är också angeläget alt försöksverksamhet bedrivs med olikaorganisatoriska lösningar för alt förbätlra kontinuiteten mellansjukvårdspersonal och patienter. Även andra åtgärder kan bli akluella. Enbedömning av vilka områden som bör komma ifråga för ett statligt stöd bör görasi samråd med sjukvärdshuvudmännen. Den närmare utformningen och omfattningen avålgärderna bör därför bli föremål för fortsatta överläggningar mellan statenoch sjukvårdshuvudmännen efter det att tagit ställning till de avmig redovisade riktlinjerna för ett husläkarsystem. Medhänvisning lill vad jag anfört hemställer jag atl regeringen föreslår attgodkänna de riktlinjer för en successiv uppbyggnad av ett husläkarsyslem somjag har angett i det föregående. Regeringenansluter sig till föredragandens överväganden och beslutar att genomproposition föreslå all godkänna det förslag som föredraganden lagtfram. 1978/79:178 51 Sammanfattningav kontinuitetsutredningens betänkande (SOU 1978:74) Husläkare - en enklare ochtryggare sjukvård Fråganom kontinuitet i kontakterna mellan patient och läkare inom den öppna värdenhar blivit elt allvarligt problem inom sjukvården. Att vid upprepade läkarbesökhänvisas lill olika läkare har hos patienterna ofta skapat en känsla avotrygghet och bristande omhändertagande. Den ömsesidiga personkännedom ochkunskap som är av väsenllig betydelse för etl förtroendefullt förhällandemellan patient och läkare har pä grund härav varil svåra att förverkliga inomden offentliga vården. Mol denna bakgrund har ulredningen haft uppdraget(kapitel l)att framlägga förslag till hur kontinuiteten i värden kanförbättras. Utredningen har härvid ocksä haft att beakta atl den öppna vårdenstegvis bör organiseras som etl system med husläkare och mindre vårdenheter,dvs. en organisation som bl. a. gör del möjligl för patienten att etablera enfast kontakt med etl vårdteam av sjukvårdspersonal, däribland en bestämdläkare. I elt sådant system bör också distriktssköterskornas roll närmareövervägas. Föratt bättre förstå den bild som hälso- och sjukvården företer harutredningen inledningsvis blickat bakåt i tiden för alt se närmare päöppenvårdens historia och ulveckling i värt land (kapitel 2). Del framgår dåall den öppna vården ulanför sjukhus alllid präglats av en viss bristsituation.Della gällde för det gamla tjänsteläkarsystemet, och det gäller även i dag.Dagens situalion hänger bl. a. samman med den starka expansion av sjukhusvårdensom skett under . Fram ttll slutet av 1930-lalei var merän hälften av landets yrkesverksamma läkare sysselsatta utanför sjukhusen. 1970var molsvarande andel . I och med sjukhusens expansion har ocksä enövervägande del av den öppna vården förlagts lill sjukhusmotlagningarna. I dagsker av alla läkarbesök i offenilig vård vid sjukhus. Efiersomsjukhusens verksamhei är uppdelad på olika specialiteter och subspecialilelerhar konsekvensen också blivit att den öppna vården kommit alt präglas av enökad specialisering. Denna specialisering har till en del skett på bekostnadav allmänläkarverksamheten. Deua har uppmärksammats i olika sammanhang underårens lopp, inte minst från företrädare för allmänläkarna. En ökad salsning påden öppna vården ulanför sjukhus och pä allmänläkarsidan föreslogs också såtidigt som 1948 av en av J. Axel ledd öppenvårdsutredning (SOU 1948:14).Samma tankar kom igen i betänkandet "Hälsovård och öppen sjukvård ilandstingsområdena" (SOU 1958:15) och även i socialstyrelsensprincipprogram . Från senare delen av 1960-lalel har statsmakterna påolika sätl sökt främja en ulveckling av den öppna vården utanför sjukhus bl. a.genom en reformering av läkarutbildningen. Denna ulveckling har dock gåttrelativt långsamt och den öppna vården känneiecknas av en slor andelsjukhusbesök och därmed en specialistläkarbeionad syn på patientens problem, vilketmedfört alt helhetssynen på patienten och hennes problem ofta tappals bort. Begreppelkontinuitet i dessa sammanhang är inte helt entydigt. Prop.1978/79:178 52 inrymmaolika aspekter, vilket utredningen närmare utvecklar (kapitel 3). Man kan fördel försia tala om en kortsiktig kontinuitet - värdepisodkonti-nuitet-som avseralt patienten fär träffa en och samma läkare/vårdgivare vid en serie besök somsammantagna utgör en vårdepisod.