prop · G2033 · 1978-12-31 00:00:00 — Snarare skulleen sådan föreskrifi vara ägnad att medföra komplikationer, eftersom ettförordnande enligt 34 kap. I § 1 BrB rimligen skulle få översändas lill denfrämmande staten, varvid det är ovisst vilken rättsverkan man i den statenskulle tillägga förordnandet. 1 departementsförslagel har sålunda inte lagiisupp någon motsvarighet till promemorians förslag. Någon tillämpning av 34 kap.BrB avses i enlighet härmed över huvud taget inte kunna komma i fråga sedanverkställigheten av påföljden har överförts enligt första stycket. Jag villemellertid peka på den möjlighet som kan föreligga att i fall av den typ somavsågs i promemorian överföra lagföringen till den främmande staten med stöd avlagen (1976:19) om internationellt samarbete rörande lagföring för brott. Ett par remissinstanser haruppmärksammat den situation som kan tänkas uppstå om den dömde, efter det attverkställigheten har överförts med stöd av första stycket, återvänder lillSverige och tar hemvist här. har ifrågasatt om beslutet omverkställighet i sådant fall kan återkallas. Saken lär knappast kunna få någonpraktisk aktualitet i annat fall än om den dömde är medborgare i nordiskt land. Jag vill för egen del anmärka attfrågan närmast gäller en tolkning av art. 25, där det som nämnts föreskrivs attden anmodande statens rätt att verkställa domen upphör vid bifall till enframställning om fullständig verkställighet. Något undantag från denna regelhar inte tagits in i konventionen, och man skulle därför vara benägen atttolka den så att ett beslut att överta verkställigheten inte kan återkallas.Det kan emellertid påpekas att den vid remissbehandlingen väckta frågan ocksåhar uppmärksammats av den särskilda expertkommitté inom som enligtvad jag förut har nämnt har till uppdrag att överväga åtgärder för atl öka denpraktiska användbarheten av de straffrättsliga europarådskonventionerna. Vidett sammanträde har kommittén konstaterat att konventionen inteinnehåller någon bestämmelse med sikte på fall där den dömde återvänder tilldomslandet men ansett det onödigt att komplettera konventionen i dettahänseende. Ställningstagandet har motiverats med att den anmodade staten undersådana omständigheter i praktiken torde komma att begära hos domslandet att dettaskall återta verkställigheten. Art. 25 skall enligt uttalandet inte tolkas somett hinder mot ett sådant förfarande. Det är något ovisst vilken vikt manbör tillmäta det berörda uttalandet, som sålunda har gjorts efter konventionenstillkomst. Klart är emellertid att man med tanke på vad som har sagts avexpertkommittén måste räkna med möjligheten att den anmodade staten i praktikenkan komma att återkalla sitt beslut att överta verkställigheten, om den dömdeskulle återvända till och bosätta sig här. Jag har därför ansett detmotiverat att i lagen ta in en föreskrift med sikte på detta fall. I andrastycket av förevarande paragraf har därför upptagits en bestämmelse av innehållatt första stycket inte gäller, om den främmande staten återkallar sitt bifalltill 1978/79:3 63 framställningen (jfr 4 § 1 lagen om internationelltsamarbete rörande lagföring för brott). Verkställigheten avses sålunda i denangivna situationen komma att återupptas enligt den ursprungliga domen. Del börankomma på atl la emot och registrera en återkallelse avdetta slag. Föreskrifter härom kan meddelas i administrativ ordning. Med hänsyn lill att det här gälleren tveksam tolkningsfråga och till atl saken har ringa praktiska betydelse harjag inte ansett skäl föreligga att i lagen ta in någon särskild bestämmelse medsikte på del omvända fallet, dvs. om någon efter del att dom enligt 18 § harmeddelats och fullständig verkställighet sålunda anordnats här i landetåtervänder till domslandei och lar hemvist där. Jag vill dock anmärka att lageninte hindrar att framställning om verkställighet i sådant fall från svensk sidabegärs hos den främmande staten under åberopande av den dom som har meddelatsenligt 18 §. FullföIjd av talan 26 § Paragrafen motsvarar 25 och 26 §§ i promemorieförslaget. I fall då kriminalvårdsstyrelsenhar beslutat om anordnande av övervakning enligt 10 § eller om framställningangående överförande av verkställighet enligt 21 § bör den dömde kunna föratalan mot beslutet. i motsvarande situationer är enligt NVLkammarrätt och enligt IVL regeringen. Det synes mest följdriktigt all i de fallsom nu avses samma besvärsordning gäller som enligt IVL. Med hänsyn härtill hari första stycket av denna paragraf föreskrivits atl talan mot styrelsens beslutom anordnande av övervakning enligt 10 § eller om framstäUning enligt 21 §första stycket föres genom besvär till regeringen. Vad avser fall då allmän domstolprövar fråga om verkställighet här i landet enligt 16-19 §§ framgår av vad somhar anförts vid 16 § att samma ordning för fullföljd av talan gäller sombeträffande brottmål i allmänhet. Någon särskild föreskrift härom behövs alltsåinte. I fall då svensk domstol enligt 18§ har bestämt ny påföljd för brott som omfattas av utländsk dom avses vanligaregler gälla i fråga om rätten att begära omprövning av övervakningsnämndsbeslut rörande den här i landet bestämda påföljden. Som framgår av 11-13 §§ankommer det emellertid på övervakningsnämnd att meddela vissa beslut även ifall då endast begränsad verkställighet har anordnats och någon ny påföljdsålunda inte har beslämts här i landet. Sådant beslut kan avse prövotid,övervakning, förordnande av övervakare, föreskrift eller varning. Om den dömdeär missnöjd med ett beslut i någon av dessa frågor, bör han kunna påkallaomprövning av beslutet. För fall där domen har meddelats i skermotsvarande omprövning beroende på påföljdens art av kriminalvårdsnämnden,ungdomsfängelsenämnden, interneringsnämnden eller hovrätt. Till skillnad frånnågon remissinstans har jag i enlighet med promemo- Prop.1978/79:3 64 rieförslaget ansett det mest ändamålsenligt alt kriminalvårdsnämndeni nu aktuella fall blir överinstans oavsett vilken påföljd som har bestämts iden främmande staten. Svårigheter kan nämligen som jag förut har påpekat ivissa fall tänkas föreligga när det gäller att avgöra vilken svensk påföljd somden utomlands bestämda sanktionen närmast skall anses motsvara. I enlighethärmed har i andru stycket föreskrivits alt den dömde äger all hoskriminalvårdsnämnden påkalla prövning av övervakningsnämnds beslut i hithörandefrågor. Någon särskild klagotid behöver inte iakttas. Utöver vad som följer av detanförda bör den dömde kunna begära omprövning hos kriminalvårdsnämnden avövervakningsnämnds beslut i ytterligare ett fall, nämligen om nämnden enligt 14§ tredje stycket har beslutat göra anmälan till främmande stat om allvarligmisskötsamhet från den dömdes sida. En sådan anmälan kan nämligen tänkas ledalill att del villkorliga anstånd som den dömde har erhållit i den staten mereller mindre automatiskt förklaras förverkat. Enligt andra stycket kan sålundaden dömde påkalla kriminalvårdsnämndens prövning även av ett sådant beslut.Inte heller i detta fall har det ansetts nödvändigt att meddela någon särskildföreskrift om klagotid, men det är uppenbart atl en begäran från den dömdessida om omprövning av beslutet knappast kan leda till något resultat efter detatt den främmande staten har vidtagit åtgärd på grund av övervakningsnämndensanmälan. 1 tredje stycket har slutligenföreskrivits att talan inte får föras mot kriminalvårdsnämndens beslut enligtden nya lagen. I paragrafen föreskrivs att RÅ iden omfattning regeringen bestämmer får förordna annan åklagare att fullgöravad som enligt den nya lagen ankommer på RÅ. Föreskriften motsvarar 37 § IVL. Om ett utländskt avgörande skall verkställashär i landet enligt den nya lagen, torde i de flesta fall redan bestämmelsernai 2 kap. 5 a § BrB hindra att åtal här i landet sker för del brott somavgörandet avser. I fall då övertar hela verkställigheten av avgörandetskall enligt 18 § ny påföljd bestämmas för brottet. Som har anförts vid nämndaparagraf kommer den dom varigenom den nya påföljden har bestämts i allaavseenden att vara likställd med dom i vanligt brottmål. Domen kommer därmedenligt aUmänna regler att få fullständig res-judicata-verkan. Med tanke på fall då begränsadverkställighet skall anordnas i och ålalshinder inte föreligger enligt2 kap. 5 a § BrB behövs emellertid en särskild regel som hindrar att åtal härväcks för brott som omfattas av det utländska avgörandet. 1 överensstämmelsemed 38 § IVL har därför i 1978/79:3 65 första meningen av förevarande paragraf föreskrivits attom påföljd som har ådömts någon i främmande stat enligt den nya lagen skallverkställas i , åtal inte i något fall här i landet får väckas förgärning som påföljden avser. I andra meningen regleras det fallet att åtalethär redan har väckts när den främmande staten gör framställning omverkställighet. Enligt meningen skall i denna situation ett bifall tillframställningen anses innebära rättegångshinder i brottmålet. Regeln motsvarari detta hänseende 25 § andra stycket lagen (1957:668) om utlämning för brott. I ärenden angående verkställighetutomlands enligt NVL eller IVL kan i vissa fall offentligt biträde förordnasmed stöd av rättshjälpslagen (1972:429). Detta gäller dock bara om det är frågaom verkställighet utomlands av frihetsberövande påföljd (41 § 15rättshjälpslagen). För fall då påföljden inte är frihetsberövande har enligt deprinciper som gäller på andra områden någon möjlighet för den dömde att fåoffentligt biträde inte ansetts behöva införas (prop. 1972:132 s. 180-182). Medhänsyn härtill och då den nya lagen inte avser överförande av verkställighet ifråga om frihetsberövande påföljder har jag lill skillnad från Sverigesadvokatsamfund ansett tillräckliga skäl saknas att införa särskildabestämmelser om rätt till offentligt biträde i verkställighetsärenden enligtdenna lag. I fall då skall överta helaverkstäUigheten av utländskt avgörande enligt 15-19 §§ och ny påföljd sålundaskall bestämmas av svensk domstol, kommer emellertid den dömde enligt allmännaregler att kunna erhålla offentlig försvarare liksom också rättshjälp enligt 36§ rättshjälpslagen. I sådana fall bör, i överensstämmelse med vad som gällerenligt 39 § IVL, ersättningen till offentlig försvarare och kostnaden förrättshjälp stanna på statsverket, om inte den dömde av särskilda skäl böråterbetala ersättningen. I denna paragraf har tagits in en föreskrift härom.Ett särskilt skäl att låta den dömde betala tillbaka ersättningen kan vara t.ex. att denne onödigtvis har försvårat genomförandel avverkställighelsförfaran-det (jfr prop. 1972:98 s. 141). I överensstämmelse med vad som haranförts i den allmänna motiveringen anges i denna paragraf att den nya lageninte gäller i fråga om del verkställighetssamarbete inom som förSveriges del regleras genom NVL. Eftersom emellertid NVL inte är tUlämplig påöverförande av sådan kriminalvård i frihet som anordnas inom ramen förtidsobestämda påföljder (för del ungdomsfängelse och internering),avses lagen i detta avseende gälla även i förhållande mellan och deövriga nordiska länder som tillträder konventionen. Prop.1978/79:3 66 4.2 Förslaget till lag om ändring i 34 kap. 18 § I andrastycket av denna paragraffinns f. n. en regel som tar sikte på fall då fråga uppkommer om att svenskbrottmålsdom, som avser två eller flera brott, skall verkställas utomlandsenligt IVL men hinder mot verkställighet därvid föreligger enligt den främmandestatens lagstiftning såviti avser något eller några av brotten. 1 dennasituation får domstol på anmälan av åklagare undanröja den gemensamt ådömdapåföljden och döma till särskild påföljd för den brottslighet för vilkenverkställighet utomlands kan äga rum. Stycket kan tillämpas i fråga om såvälfrihetsberövande påföljder som bötesstraff Beträffande domstolens handläggningav sådan fråga finns regler i 38 kap. 4, 6, 8 och 9 §§ BrB. Den möjlighet som sålundaföreligger att underiäita verkställighetssamarbete i vissa fall harsjälvfallet sin största betydelse när det gäller frihetsberövande påföljder.Men även vid tillämpning av den nya lagen om internationellt samarbete rörandekriminalvård i frihet kan det tänkas uppkomma situationer då behov föreliggerav ett sådant förfarande som avses med de berörda bestämmelserna. I falldå verkställighet av en svensk skyddstillsynsdom bör överflyttas till annanstat kan t. ex. skyddstillsynen avse dels ett grövre brott, dels enordningsförseelse som inte skulle ha varit straffbar i den främmande staten.Med hänsyn till sådana och likartade situationer innebär föreliggande förslagatt tillämpningsområdet för 34 kap. 18 § andra stycket BrB utvidgas lill attavse också verkställighet enligt lagen om internationellt samarbete rörandekriminalvård i frihet. 4.3 Förslaget till lag om ändring i lagen (1963:197)om aUmänt kriminalre gister I andra stycket av denna paragrafföreskrivs f. n. att anteckning i krimi-nalregislret skall ske beträffandebeslut av myndighet i , , eller om överflyttningtill den staten av verkställighet av fängelse eller övervakning av den somvillkorligt frigivits eller dömts lill skyddstillsyn. Ändringsförslaget innebäratt detsamma skall gälla i fråga om annat beslut av myndighet i främmande statom verkställighet i den staten av här i landet ådömd påföljd som avses i 2 §.Stycket blir därmed tillämpligt såväl när verkställigheten av frihetsberövandepåföljd överförs enligt IVL som när kriminalvård i frihet överförs enligt dennya lagen. I fråga om internering och ungdomsfängelse avses tillägget täckaäven överförande av verkställighet till nordisk stat enligt någon av dessalagar. I fråga om verkställighetssamarbeleenligt den nya lagen bör formen för de anteckningar som skall göras ikriminalregistret i samband med utfärdandet av verkstäUighetsföreskrifterregleras på det sättet atl det kommer Prop.1978/79:3 67 att framgå av registret, om överförandet avser endaslbegränsad verkställighet eller om den främmande staten har övertagit helaverkställigheten av den här ådömda påföljden. Vid fullständigt övertagande avverkställigheten av utländskt avgörande enligt 15-19 §§ förslaget lill lag ominternationellt samarbete rörande kriminalvård i frihet skall ny påföljdbestämmas här i landet. Denna avses då bli antecknad i kriminalregistrel enligtvanliga regler. För fall då vid begränsadverkställighet med stöd av 10 § har förordnat om kriminalvård i frihet här ilandet behövs emellertid en särskild regel om anteckning i kriminalregistrel.Denna kan lämpligen införas i 6 § tredje stycket kriminalregisterlagen, som iförslaget har ändrats i enlighet härmed. Enligt första stycket av dennaparagraf får anteckningar i kriminalregistret rörande medborgare i främmandestat eller den som har hemvist där redovisas till den staten enligtföreskrifter av regeringen. Andra stycket innebär att anteckningar ur registretäven i annat fall får i den ordning regeringen föreskriver redovisas tillfrämmande stal inom ramen för det nordiska verkställighetssamarbetet. Också vid tillämpningen av lagen ominternationellt samarbete rörande kriminalvård i frihet kan det bli aktuelltatt till främmande stat lämna uppgift ur kriminalregistret även i annat faU ännär den dömde är medborgare i den staten eller har hemvist där. Ett exempel påsådana fall erbjuder uppgifter enligt 14 § andra stycket förslaget. Uppgift kanbehöva lämnas även vid samarbete enligt IVL (jfr t. ex. art. 18 ibrottmålsdomskonventionen, prop. 1972:98 s. 161). Med hänsyn härtill har i ettnytt tredje stycke föreskrivits att andra stycket har motsvarande tillämpning ifall där verkställighet har överflyttats hit från främmande stat ellerhärifrån till främmande stat enligt IVL eller lagen om internationelltsamarbete rörande kriminalvård i frihet. 4.4 Förslaget till lag om ändring i rättshjälpslagen(1972:429) Enligt huvudregeln i första stycketav denna paragraf har om återbetalningsskyldighel gentemotstatsverket motsvarande tillämpning i fråga om kostnad för rättshjälp enligt 36§ rättshjälpslagen. I andra stycket har tagits in en erinran om alt avvikanderegler om återbetalningsskyldighel gäller enligt vissa författningar. Medhänsyn till att en särskild regel om återbetalningsskyldigheten avses gällaenligt 29 § förslaget till lag om internationellt samarbete rörandekriminalvård i frihet, föreslås andra stycket i 38 § rättshjälpslagen utvidgattill att omfatta även sådant fall. 1978/79:3 68 Jaghemställer all lagrådets yttrande inhämtas över förslagen till 1 lag om internationelltsamarbete rörande kriminalvård i frihet 2 lag om ändring i 3 lagom ändring i lagen(1963:197) om allmänt kriminalregister 4 lag om ändring irättshjälpslagen (1972:429) Regeringenbeslutar i enlighet med föredragandens hemställan. 1978/79: 3 69 Närvarande:f. d. justitierädet , regeringsrådet , justitierädet SvenNyman, justitierädet . Enligt protokoll vid regeringssammanträde den 2mars 1978 har regeringen på hemställan av chefen för ,statsrådet , beslutat inhämta lagrådets yttrande över förslag till 1. lag om internationelltsamarbete rörande kriminalvård i frihet, 2. lag om ändring i , 3. lag om ändring i lagen (1963:197) om allmänt kriminalregister, 4. lag om ändring irättshjälpslagen (1972: 429). Förslagen har inför lagrådet föredragits avhovrättsassessorn . Förslagenföranleder följande yttranden: Förslagettill lag om internationellt samarbete rörande kriminalvård i frihet Det framlagda lagförslaget innehåller visserligenregler som avses skola vara generellt normerande för kriminalvård i frihet iinternationella sammanhang, men det har enligt sin 1 § dock främst till syfteatt möjliggöra svensk medverkan i det frivårdssystem som s. k.övervakningskonvention viU skapa. Det är därför rimligt att i främsta rummetgranska lagförslaget med utgångspunkt från denna konvention. Det samarbete mellan två stater somövervakningskonventionen avser att åstadkomma i de enskilda fallen bygger påatt ett avtal träffas mellan staterna om vården i varje särskilt fall. Den enastaten tar genom en framstäUning (request, demande) initiativet tUl enöverflyttning av straffverkställigheten beträffande viss person från sitt landtill ett annat. Den andra staten kan antingen möta framställningen med avslag(refu-sal, refus), i vilken händelse givetvis intet avtal kommer till stånd,eller med bifall (acceptance, acceptation), varigenom en överenskommelseträffas mellan ländema. Enligtkonventionen avses uppenbarligen den överenskommelse som Prop.1978/79: 3 70 uppnåttsskola vara av bestående natur. Den kan i princip icke sättas ur kraft på annatsätt än genom uppsägning. Möjligen kan den i vissa lägen frånträdasav endera parten. Några stadganden om hävande av ett träffat avtal innehållerej konventionen, varför i denna del allmänna folkrättsliga principer måstegälla. Det remitterade lagförslaget företer vissaoklarheter i de nu berörda hänseendena. Sålunda framgår icke av det föreslagnaregelsystemet med tillbörlig tydlighet hur och enmellanstatlig överenskommelse kommer till stånd i det enskilda fallet ochdärmed om och när verkställigheten helt eller delvis överförs från det enalandet till det andra. Däremot upptar lagförslaget på några punkter regler omdet läge som inträder när en överenskommelse om verkställighetssamarbete i ettenskUt fall hävs av den ena avtalsparten. Konventionen utgår från att den anmodade statenantingen avslår eller formeUt bifaller en mottagen framställning. Den bifallnaframställningen bUdar grunden för vidtagande av olika åtgärder för verkställighetsöverflyttningen.I art. 9 förbinder sig envar kontraherande part att som anmodad statofördröjligen underrätta den anmodande staten om vad den åtgjort i anledning avframställningen. I>en anmodade staten får sålunda anses skyldig att besvaravarje emottagen framställning. Om svaret innebär att framställningen avslagits,skall det enligt art. 9 innehålla skälen för detta beslut. Ett svar kangivetvis också gå ut på att framställningen bifallits. Ett tredje altemativ ärett preliminärt svar, vari den anmodade staten redovisar de åtgärder denvidtagit för att bli i stånd att senare avge ett definitivt svar om avslageller bifall. Konventionen måste förstås så att den anmodande staten haranspråk på att inom rimlig tid det gäller ju ofta ärenden vilka på grund avsakens natur icke kan få dra ut alltför mycket få ett besked om denanmodade statens slutliga ståndpunkt. I det remitterade lagförslaget synes migdenna synpunkt icke ha i tillräcklig grad beaktats vid utformningen avreglerna om hithörande ärendens handläggning. Vad först gäller förfarandet vid begränsadverkställighet i av utländsk straffdom skall enligt 7 § lagförslagettillgå sålunda. Framställningen från den främmande staten inkommer tillregeringen, som gör en första prövning. Om denna icke leder till avslag,överlämnas framställningen enligt 8 § lagförslaget till kriminalvårdsstyrelsenför handläggning. Denna fattar därefter beslut i ärendet. Om hur det skallförfaras, därest denna prövning leder tUl ett negativt slut, uttalar sig ejlagförslaget. Av motiven framgår att lagförslaget skall förståsså att skall i administrativ väg bemyndigas att förSveriges räkning besvara den främmande statens framställning. Blir det ettavslag, sänder den främmande staten besked härom. Omåter bifall blir utgången, synes ej skola fatta något 1978/79: 3 71 särskiltbeslut härom som svar på den främmande statens framställning, utan styrelsengår i gång med de praktiska åtgärderna och beslutar att kriminalvårdi frihet skall anordnas och utser övervakningsnämnd. Lagen innehålleringenting om hur styrelsen skall förhålla sig till den främmande staten somgjort framställningen. Detta förfaringssätt synes icke stå i godöverensstämmelse med art. 12 i konventionen. Den där beskrivna ordningenförutsätter att den anmodade staten först skall reglera sittförhållande till den anmodande staten, dvs. åtaga sig verkställigheten genombifall till framställningen. Artikeln föreskriver, sedan beslut härom fattatsav den anmodade staten, följande åtgärder: 1. besked om bifallsbeslutet tillden anmodande staten, 2. kontakt med de inhemska myndigheter i den anmodadestaten som skall ha övervakningen om hand och 3. underrättelse till den anmodandestaten om de verkställighetsåtgärder som vidtagits. Den i lagförslaget föreslagna ordningen lämnaröppet när besked om bifall skall kunna lämnas den anmodande staten. Beaktasmåste, att beslut att anordna kriminalvård i frihet iSverige är överklagbart enligt 26 § lagförslaget. Besvärstiden är för den från det att man lyckats delgiva beslutet med honom. I många fallbefinner sig denne i det anmodande landet. Det kan ta avsevärd tid innan hanblir delgiven beslut. Enligt förslagets ordalag tordenågot besked om att bifallit framställningen icke kunna lämnas förränkriminalvårdsstyrelsens beslut vunnit laga kraft. Skulle besvär anföras, kommerhela frågan tillbaka till regeringen besvärsvägen. Departementschefenutgår i motiven från att regeringens prövning skall inskränkas till enförstahandsgranskning med möjlighet att besluta avslag samt ett begagnande avdess exklusiva kompetens att besluta beträffande vissa avslagsgrunder. Dennaordning förefaller diskutabel ur konventionssynpunkt och är knappast hellersärskilt praktisk. Det förefaller vara mera rationellt att följa den linje somdomstolsverket föreslagit under remissbehandlingen och som överensstämmer medvad som enligt lagen om utlämning för brott tiUämpas i utlämningsärenden, nämligenatt låta det alltid ankomma på regeringen att avge svar på framställning ombegränsad verkställighet. Framställning, som regeringen icke finner sig böraomedelbart avslå, bör då remitteras till som har attkomplettera utredningen och på grund av ett fullständigt material i sitt svarantingen tillstyrka eller avstyrka framställningen. Regeringen kan medutgångspunkt härifrån svara den anmodande staten. Om svaret innefattar bifallbör regeringen låta ärendet gå tUlbaka till kriminalvårdsstyrelsenför vidtagande av erforderliga åtgärder. Någon större omgång skulle ett sådant förfarandeicke innebära. svar till den främmande staten får ävenenligt lag- 1978/79: 3 72 förslagetsordning antas skola passera .