prop · G20311 · 1978-12-31 00:00:00 — a.önskemål om ökad snabbhet och effektivitet i rättegången utan avkall påbefogade rättssäkerhetskrav - utgör förslagen i rubricerade promemoria i aUmänhetförbättringar i förhållande till nuläget. 1 stort sett kan utredningen därför tiUstyrkade författningsändringar och övriga åtgärder för att effektivisera delgivningsverksamhetensom föreslås. De närmare synpunkter som lämnas nedan utgår med hänsyn tiU utredningensuppdrag främst från förhåUandena vid tingsrätt. Utredningenvill understryka vad som sägs i promemorian om att ökad användning avinstitutet delgivning vid sammanträde medför betydande arbetsbesparingar. Detbör över huvud taget uppmärksammas på vad sätt antalet delgivningar i ettärende kan nedbringas. För de allmänna domstolarnas del torde det ankomma pårättegångsutredningen att överväga åtgärder i detta syfte. 1978/79:11 134 : satte som ett av sina syftemål attbegränsa användningsområdet för stämningsmannadelgivning tiU förmån för enökad användning av ordinär delgivning enligt delgivningslagen. Styrelsenansluter sig helt till departementspromemorians åsikt att den delgivningsformsom bäst uppfyUer de krav som bör ställas på ett biUigt, snabbt, diskret ocheffektivt delgivningsförfarande är ordinär delgivning genom vanligt brev medbegäran om delgivningskvitto (brevdelgivning). Emellertid är vid sidan av brevdelgivningenockså - såsom framgår av departementspromemorian - delgivning genomrekommenderad försändelse med mottagningsbevis ett beprövat och fungerande delgivningssättsom är väl lämpat för det stora antalet förvaltningsdelgivningar. Såsom framhåUesi promemorian har systemet uppenbara fördelar som bör tas tiU vara i de falldär brevdelgivning fungerar mindre väl. Det är därför enligt styrelsens meningangeläget att även detta system får en ändamålsenlig lagreglering. Närdet gäller sådan delgivning där kommunen står som adressat finns som bekantsärskilda bestämmelser i 3 kap. 11 § andra stycket kommunallagen. Sådandelgivning torde inte heller i övrigt föranleda några särskilda problem som börbeaktas i detta sammanhang. Den delgivning av kommunala beslut m.m. som skaUske med annan är särskilt aktuell inom den spe-cialreglerade kommunalaverksamheten. Det är därvid av betydelse att delgivningen genom rekommenderadförsändelse med mottagningsbevis kan ske på ett smidigt sätt utan att därförenskilda rättsintressen träds för nära. SammanfattningsvisviU styrelsen därför som sin mening uttala, att i delgivningslagen bör införasen bestämmelse om delgivning genom postfullmäktig i huvudsaklig överenssfåmmelsemed vad delgivningsutredningen föreslagit. I annat fall riskerar man en ickeönskvärd begränsning av möjligheten att använda systemet med rekommenderadeförsändelser och mottagningsbevis. I anslutning härtill bör postverkets fullmaktsformuläröverses så att omfattningen av postfullmakt i berörda hänseenden klargörs påett otvetydigt sätt. Iövrigt föranleder de i departementspromemorian framlagda förslagen inte någonerinran från styrelsens sida. : Föreliggande förslag har utarbetats på grundval av delgivningsutredningens1974 och 1975 avgivna betänkanden (Ds Ju 1974:15 och 1975:19), remissyttrandenaöver dessa betänkanden samt en av utförd utredning om delgivningsverksamhetensorganisation och en rapport från rörande tingsrätternashandläggning av brottmål. - som anser sig böra granska förslagetendast såvitt detta berör domstolarna - vill understryka betydelsen av att delgivningsförfarandetgöres så effektivt som möjligt. Domstolarna är i hög grad beroende härav föratt kunna fylla sina uppgifter. Dekostnader som förorsakas domstolsväsendet genom att förhandlingar måsteinställas på ett sent stadium på grand av bristande delgivning är avsevärda.Enligt förbundets mening skulle därför en ökad satsning på en effektivdelgivning ge ett väsentiigt utbyte. Vilka vägar man skall gå för att nå dettamål är svårt att säga men man får inte dra sig för vissa kostnader. Uppenbariigenkan sålunda åtskilligt vinnas genom att bygga ut delgivningscentralema istorstäderna, eftersom tingsrätterna där synes ha de största delgivningsproblemenoch där sålunda också torde vara mest att vinna. Prop.1978/79:11 135 Deförändringar som föreslås i den remitterade promemorian är, trots detomfattande utredningsarbetet, icke av mera genomgripande art. Förslaget tordedock vara ägnat att skapa grand för ett något bättre delgiv-ningsresultat, mendet är långt ifrån tillräckligt för att undanröja alla de nuvarande svårighetema. Sverigesadvokatsamfund: Samfundet har ingen erinran mot de i prome framlagda förslagen till författningsändringar . FöreningenSveriges polischefer: I tidigare yttrande i frågan har föreningen ifrågasattom icke annan myndighet än polisen bör sfå som huvudman för delgivningsverksamheten.Med hänsyn till bl. a. det ställningstagande i frågan som den nu slutfördaundersökningen i sig får anses utgöra utgår denna granskning av förslaget frånden troliga föratsättningen att huvudmannaskapet knytes till polisen. Motdenna bakgrand har föreningen i allt väsentligt intet att erinra mot deredovisade övervägandena. Statstjänstemannaförbundet:Eftersom utredningen har kunnat följas genom ledningsgruppen därsåväl TCO-S som varit representerade har Statstjänstemannaförbundetingenting i princip att erinra mot förslaget. SABOtillstyrker samtiiga föreslagna ändringar . : Föreningen har med utgångspunkt från medlemmarnas verksamhetsområden,vilka innebär att medlemmar har ett mycket stort antal fordringar mot kunder,genomgått promemorian. Utan att ha analyserat förslaget i detalj kan föreningeninte finna annat än att förslaget är tillfredsställande varför detsamma tillstyrkes. : Förslaget avser endast delgivning som ombesörjes av domstolar ochförvaltningsmyndigheter. Delgivning av uppsägningar och andra underrättelser ihyresförhållanden regleras i jordabalkens 12 kap., närmast i 8 och 63 §§. De delgivningsproblem sombehandlas i departementsskrivelsen har därför intresse för förbundets medlemmaroch funktionärer endast såsom mottagare av de handlingar som skall delges.Erfarenheten är att utsändandet med posten med begäran omdelgivningserkännande, vilket är det förfarande som regelmässigt tillämpas av tingsrättema(fastighetsdomstolarna), bostadsdomstolen och hyresnämnderna, fungerar i stortsett tiUfredsställande, även om det ibland kan visa sig erforderligt medsärskild påminnelse att insända delgivningserkännandet. De andra formerna fördelgivning behöver därför endast undantagsvis tillgripas. I defall där man från våra organisationers sida väckt talan vid domstol har manibland konfronterats med domstolamas svårigheter att nå motparten medstämning, förelägganden och kallelser, vilka svårigheter lett tillnödvändigheten att tiUgripa stämningsmannadelgivning eller kungörelseförfarande.Förbundet delar de synpunkter som departementsutredningen anfört på dessa delgivningsformer. 1978/79:11 136 Domstolsverket:Eftersom främmande ord bör stå tillbaka för bättre eller likvärdiga svenskaord, föreslår att begreppet "ordinär delgivning"ersätts med "vanlig delgivning". 2.1Brevdelgivning m. m. JK:Vad som anförs om planering, framförhållning och påminnelser samt omadress- och identifikationsuppgifter är värt att strykas under särskilt.Jag delar också uppfattningen att delgivningsblankettema bör förenklas och attantalet blanketter bör minskas. RÅ:Det torde numera råda allmän enighet om att brevdelgivning är den enklaste ochi flertalet fall mest effektiva delgivningsmetoden. Delgivningsbestyren börockså i första hand ombesörjas av myndighetema själva. Förfarandet att begärakvitto på samtliga handlingar som tillställs part bör undvikas. Denna praxiskan undergräva respekten för delgivningsförfarandet. Mottagningsbevis bördärför begäras endast då det är erforderligt enligt författningsföreskrift:eller av annat skäl (s. 44). Föratt uppnå ett så gott delgivningsresultat som möjligt är det nödvändigt attden söktes personnummer, namn, bostads- och postadress, arbetsplats, telefontill bostad och arbete m. m. finns tillgängliga och att uppgifterna är riktigaoch aktuella. Dessa uppgifter bör därför kontrolleras. Detta gäller särskih imål där förandersökningen eller den fortsatta handläggningen hosåklagarmyndighet eller domstol har dragit ut . Ilikhet med vad som har framhållits i promemorian anserjag att antalet formulärför delgivning bör kunna nedbringas. Det viktigaste är att den söktesunderskrift finns på beviset om delgivning och att det av beviset framgårvilken handling som har delgetts honom. Ordningen med delgivningskvitto bordedärför kunna användas i större utsträckning än f.n. Även partsdelgivningar ochprivata delgivningar bör kunna få verkstäUas med användande av delgivningskvitto.Svårighetema att förstå delgivningsförfarandet bör vidare föranleda att textenpå kvittot görs så lättfattlig som möjligt. Så t.ex. kan man ifrågasätta ominte beteckningen "mottagningsbevis" även bör användas i stället förvad som benämns delgivningskvitto. Vad som menas med mottagningsbevis kaninte missförsfås och dessutom får man samma beteckning som vid rek. Medhänsyn till att vissa åklagarmyndigheter delger stämningar och kallelser imindre brottmål bör uppgiften att fastställa delgivningsformulär fullgörasefter samråd också med riksåklagaren. Sveahovrätt: Slutligen vill hovrätter peka på att 3 § sista stycket DF alltförmycket i detalj reglerar påminnehieförfarandet. Det torde vara tillräckligtatt föreskriva att den sökte bör påminnas om han ej återsänder kvittot. Stockholmstingsrätt: Tingsrätten delar helt den i departementspromemorian uttaladeuppfattningen rörande brevdelgivningens fördelar och om angelägenheten av attdenna delgivningsform kommer till användning i största möjliga utsträckning.Såsom förat anförts används inom tingsrätten brevdelgivning sedan flera årtillbaka i sådan omfattning att det är tveksamt om braket kan ytteriigareutvidgas. Effektiviteten är god men bör. Prop.1978/79:11 137 somförat angivits, kunna höjas genom ett intensifierat påminnelseförfarande.Detta föratsätter att målen sätts ut och delgivningsförfarandet inleds imycket god tid (helst ) före huvudförhandlingen. Det bör i varje fallvara målsättningen. I praktiken är det eniellertid ganska många omständighetersom rabbar den ursprangliga planläggningen. Redan från början måste storaluckor lämnas i mållistoma. Det måste finnas plats för förtursmål (t.ex. målsom angår häktade). Det förekommer vidare ofta propåer om att en förhandling avett eller annat skäl skall ställas in. Sådana framställningar behandlasvanligen mycket restriktivt. kan det emellertid inte undvikas att enförhandling måste inställas. För det ersättningsmål som då sätts ut bUr dentid som kan ställas till förfogande för delgivning med nödvändighet ganskakort. Samma blir förhåUandet med mål som måste sättas ut för att fylla sådansessionstid som reserverats för förtursmål. uteblir nämligenförtursmålen eller - vilket är vanligare -en för ett sådant mål planeradhuvudförhandling förskjuts framåt i tiden. Utredningentar inte sällan än beräknats. En huvudförhandlingsdag kommer därförtill slut att bestå av mål med ganska olika utsättningstider: från sex veckoroch till kanske före huvudförhandlingen. En så kort frist som densist nämnda förutsätter att utsättandet föregåtts av telefonkontakt mellanrätten och berörda personer och att dessa förklarat sig villiga att medverkatrots att frågan väckts så sent. I allmänhet bör dock mål angående tilltaladepå fri fot inte sättas ut med kortare varsel än . Annars får dentilltalade inte skäligt rådram. Även målsägande och vittnen kan med all rättgöra anspråk på en viss planeringstid. Luckor i en session kan därför inte aUtidundvikas. Det kan heller inte aUtid förhindras att för förtursmål reserveradtid visar sig inte räcka till och att redan utsatta mål måste ställas in föratt ge ytterligare plats för ett förtursmål. Altemativet är en extrasession ochen sådan kan inte alltid arrangeras. Arbetssituationen är ofta så pressad atträttens ordförande inte kan ta på sig ytterligare en förhandlingsdag. Det ärheller inte alltid möjligt att få åklagare till ett extrating. För sådana mål,där delgivningshandlingarna sänds ut på ett tidigt stadium, kan emellertid deni promemorian på s. 36 beskrivna tidtabellen mycket väl tillämpas. Tingsrättenifrågasätter emellertid om det är praktiskt att ange att delgivningskvittotskall vara åter viss på förhand bestämd dag. En till viss dag utmätt tidsfristkan leda till att delgivningskvittot läggs åt sidan och kanske faller i glömska.Tingsrätten brakar därför tämligen regelmässigt begära kortet tillbakaomgående. Kontaktratinen får anpassas tUl denna praxis. Det måste tillses attdet blir samma ratin på avdelningar med ungefär samma arbetsuppgifter och attden följs av alla. Den skriftliga påminnelseblankett, som kommer att framtascentralt, måste ges en avfattning som gör det möjligt att använda blankettenutan påförande av ytterligare text. Tingsrätten utför redan en vissadresskontroll centralt, genom särskilda sökgrapper och på avdelningamaskanslier. Det skulle vara fördelaktigt om denna adresskontroll kunde kraftigtutvidgas. Det kräver emellertid personella och materiella resurser som inteför närvarande finns att tillgå. OfuUständiganamnuppgifter samt felaktiga eller inaktuella adresser beträffande tilltalade,målsägande och vittnen begränsar i hög grad möjligheten att nå resultat med brevdelgivning.För delgivningsmännen, som i sådana fall vanligen får ta hand om ärendet,medför bristfällighetema avsevärd tidsåtgång för efterforskning och kan kansketiU slut trots allt nedlagt arbete leda till ett misslyckande. Förslaget ipromemorian om införande i 1978/79:11 138 21§ förundersökningskungörelsen (1S'47:948) av föreskrift, enligt vUken iförundersökningsprotokollet skall antecknas uppgift om personnummer även vadbeträffar vittne, fyUer ett angeläget behov och tUlstyrks därför. Samma bör självfalletgälla även målsägande. Det är också mycket angeläget att åklagarna, såsomföreslås i promemorian, tar för vana att innan en stämningsansökan översändstill rätten kontrollera riktigheten av förefintliga adressuppgifter. Det finnsgoda skäl att anta att delgivningsverksamheten på brottsmålssidan genom nubeskrivna åtgärder kommer att väsentligt underlättas. På civilmålssidan föreslåsinga åtgärder, vHket är att beklaga. Särskilt vad beträffar mål angåendebetalningsföreläggande är de uppgifter angående gäldenären, som lämnas avsökanden, ofta ofullständiga. Uppgiften om personnummer saknas inte sällan.Vidare förekommer i stor utsträckning att lämnade adressuppgifter saknaraktualitet. Det ligger i sakens natur att sådana bristfälligheter i hög gradförsvårar delgivningsverksamheten och föranleder att stämningsmannadelgivningmåste i onormalt hög grad användas för sådana mål. Det är fråga om ett mycketstort antal mål (inkom 28310 st. enligt SCB). Endast drygt hätftenkan delges genom rek. med mottagningsbevis och särskild postdelgivning.Belastningen för delgivningscentralen blir därför ganska avsevärd, särskUt somen stor del av dessa delgivningsärenden kräver mycket arbete och många trotsdetta leder till ett misslyckande. Balansen på enheten för lagsökning och betalningsföreläggandeär alltjämt mycket betydande. Per var den 12696 mål, till större delenmål som blivit liggande på grund av ofullständiga uppgifter om gäldenären ochandra delgivningshinder. Tingsrätten har redan tidigare påtalat dessamissförhållanden, senast i sitt yttrande 17.10.1975 över delgivningsutredningensbetänkande "Förenklad delgivning 2". Där har tingsrätten i denna delanfört bland annat följande: "Tingsrätten vill i detta sammanhang väckafrågan om hur långt rättsmaskineriets skyldigheter att spåra den som söks icivilrättsliga mellanhavan-den bör sträcka sig. Det är ingalunda självklart attmyndighetema skall lägga ner långvarigt och dyrbart arbete på att identifieraoch lokalisera t. ex. försumliga gäldenärer. Inkassobyråer och andra somyrkesmässigt ägnar sig åt arbete med indrivning underlåter i stor utsträckningatt lämna tillräckliga uppgifter om dem som söks i ett ärende och vältrardärmed över ett tungt arbete på domstolen. Det kan anmärkas att frånidentifikationssynpunkt person- respektive organisationsnummer är särskiltbetydelsefullt. Den ersättning i form av expeditionsavgifter som f n. tas utav det allmänna kan inte tiUnärmelsevis täcka de kostnader som uppkommer. Attradikalt höja avgifterna ter sig å andra sidan inte heller tUltalande, eftersom en sådan åtgärd även drabbar de sökande som lojalt lämnar alla de uppgiftersom behövs. Det bör enligt tingsrättens mening övervägas om inte sådana processuellaregler bör införas att arbetet med att få fram tillräckliga uppgifter omsvaranden naturligen kommer att falla på käranden/sökanden. Närmast till handsligger att betydligt öka möjligheterna att avvisa talan som är bristfäUig i aktuellthänseende. Åtminstone i inomobligatoriska förhållanden synes käranden/sökandenvara närmare än det allmänna att bära vådan av att han inte har tUlräckligauppgifterom svaranden". Åtgärder i den riktning som skisseras itingsrättens sist omnämnda yttrande är -som torde framgå av det föregående -alltjämt i hög grad påkallade. Vadsom anförts i departementspromemorian under [rabriken Blankettfrågor m.m.]föranleder följande synpunkter från tingsrättens sida. Prop.1978/79:11 139 mycketangeläget att en allmän översyn sker av samtliga förekommande blanketter. Denuppmärksamhet som i detta sammanhang kommer att riktas mot avfattning ochtypografisk utformning måste särskilt beakta läsarens situation. Allt som kangöras inåste göras för att få innehållet begripligt för envar. För den sominte behärskar svenska måste finnas översättning att tillgå på ett för honombegripligt språk, helst modersmålet. Det får anses ligga i sakens natur attdomstolsverket i blankettfrågor skall samråda - föratom med rikspolisstyrelsenoch poststyrelsen - med företrädare för den personal som skall använda blankettema. Tankenatt vid korrespondens från domstolen ange namnet på en kontaktperson i ställetför såsom enbart telefonnumret till rättens kansli ärtilltalande och värd att ytteriigare prövas. Därvid bör lämpligen anges namnetpå den eller de tjänstemän på kansliet som redan nu vanligen har att besvaratelefonförfrågningar från allmänheten. Tingsrättenhar i [fråga om "telefondelgivning"] i sitt yttrande 18.12.1974tillstyrkt sådan utformning av 19 § sista stycket DL att därav klart framgingeatt delgivning ansåges ha skett också när den som söks har telefonledesbekräftat att han fått del av handlingen. Tingsrätten vidhåller dennauppfattning. Något hinder att även utan sådan lagstiftning motta en muntligbekräftelse per telefon av den som mottagit exempelvis en kallelse föreliggervisserligen icke. Det kommer i båda fallen att bli beroende av mottagaren avtelefonsamtalet om en sådan bekräftelse skall kunna godtagas som fullbordaddelgivning. Tvekar mottagaren inte om att det verkligen är den sökte han talatmed har delgivning skett. Därom bör anteckning i så fall göras i dagboksbladet.Det ligger i sakens natur att sådan delgivning endast undantagsvis kan kommatill användning. Om det skall ske i någon beaktansvärd omfattning måstemöjligheten emellertid komma till uttryck i författning. Malmötingsrätt: Det är självfallet viktigt att domstolar och myndigheter har en godframförhållning och effektiva påminnelseratiner. De tidsfrister som anges ipromemorian kan här tjäna som riktmärke. I praktiken går de emellertid mångagånger inte att hålla. I promemorian pekas på att kaUel-sema i mål mot häktadeoch ungdomar måste utfärdas med kortare varsel. Även i andra mål blir detemellertid nödvändigt med korta kallelsefrister. Sålunda återverkar målen medhäktade på handläggningen av andra mål av mindre brådskande karaktär på sammarotel. När tingsrätten bestämmer en sista dag för åtals väckande T mål mothäktade måste verksamheten planeras så att målen kan handläggas inom den i lagföreskrivna tiden. Ofta blir emellertid förandersökningen inte klar utanåklagaren måste begära anstånd med väckande av åtal. Även av andra orsakerhänder det att planerade huvudförhandlingar inte går att genomföra. Då hinder uppsfårför handläggningen av ett mål försöker man om möjligt sätta ut andra mål. Detär ett uttryck för domstolspersonalens strävan att fylla arbetstiden medmeningsfullt arbete. Man utnyttjar därmed domstolens kapacitet och motverkaruppkomsten av balanser. Olägenhetema av att kallelsema i dessa fall utfärdasmed kort varsel bör inte överdrivas. Merkostnadema i delgivningsverksamhetentorde mer än väl uppvägas av den ökade effektiviteten i domstolsarbetet. Delgivningsverksamhetenbör endast ses som ett hjälpmedel för domstolama att fullgöra sin primärauppgift, som är att avgöra mål och ärenden snabbt och riktigt. Tingsrätten hargod erfarenhet av systemet att låta befattningshavare på 1978/79:11 140 kvällstidoch under helgdagar per tehifon ta kontakt med personer som ej insänt delgivningskvitton.Det finns anledning att pröva om inte denna verksamhet bör sättas i system ochdärvid även reglera ersättningsfrågorna för berörd personal. Kammarrätteni : 1 promemorian vidhålls delgivningsutredningens uppfattning att på delgivningskvittotskall anges visst datum när kvittot senast skall återsändas till myndighetim.Detta föreslås författningsreglerat genom att bestämmelse härom införs i 3 § DF. Kammarrättenanförde i yttrande över delgivningsutredningens första betänkande följande idenna fråga. Kammarrättenskriver genomgående "genast" i sfållet för att ange viss dag. Enordning, som innebär att kvittot förses med tryckt text att mottagaren genast skaHskicka tiUbaka det till myndigheten, är enligt kammarrättens mening från allasynpunkter överlägsen den av utredningen föreslagna. Den psykologiska effektenmåste vara bättre än om mottagaren ges en viss frist inom vilken han kan öveivägaom han skall skicka kvittot tillbaka eller ej. Kontroll och påminnelser kanske sedan lämplig tid förflutit -t. ex. eller efter utsändandet. denav kammarrätten förordade ordningen en viss arbetsbesparing vid utskrivningenav delgivningskvitton. Själva bevakningen av att kvitto återsänds sker likalätt vare sig kvitto skall återsändas genast eller senast viss dag. Sedanyttrandet avgavs har kammiarrätten tillämpat förfarandetatt ange "genast" på delgivningskvittot. Kammarrätten har fortfarandebara goda erfarenheter av denna rutin. Ännuett skäl för den av kammarratten tillämpade ordningen kan anföras. För att deni promemorian föreslagna påminnelseratinen skall fungera, är det nödvändigt attbestämma inom vilken delgivningskvittot skall återsändas.Vid sådant förhållande kan det hända att den som söks för delgivning kanskeinte får del av handlingen förrän tiden för återsändande av delgivningskvittotgått ut, exempelvis därför att han varit bortrest. Risken är då stor att delgivningskvittotinte återsänds. "Det är ju ändå ." Denna risk torde inte varalika stor om det på delgivningskvittot anges "genast" i stället förvisst datum. Ipromemorian har ej anförts något som fått kammarrätten att ändra ståndpunkt.Kammarrätten vidhåller därför att det i princip är att föredra att ange att delgivningskvittotskall återsändas genast. Ipromemorian (s. 36) framhålls betydelsen av god planering i delgivningsarbetet.Man påpekar att kaUelse till muntiig förhandling om möjligt bör skickas utminst en månad i förväg. Vidare skisserar man hur domstolen skall förfara när delgivningskvittoej kommer in . Domstolen bör då skicka en skriftlig påminnelse till densökte. Om detta inte ger resultat, bör man om möjligt försöka att påminna pertelefon. Därefter bör ärendet lämnas till stämningsman. Först skall dockdomstolen kontrollera att den uppgivna adressen är riktig. I promemorian sägsatt det i normalfallet bör åter-sfå till dess förhandlingenskall äga rum, när ärendet överlämnas till stämningsman. Kammarrätten,som i och för sig delar promemorians uppfattning angående värdet av denföreslagna mtinein, anser dock att det skisserade tidsschemat är alltföroptimistiskt.