prop · G2033 · 1978-12-31 00:00:00 — främmande staten begär upplysning eller att den främmandestaten skall underrättas om det faktum varom är fråga. Det får ankomma på denfrämmande staten att anvisa det organ som är behörigt att begära upplysningaroch att mottaga sådana å den främmande statens vägnar. Lagrådet föreslår sålunda att orden"behörig myndighet i" på tre ställen i paragrafen utgår. I enlighet med vad jaginledningsvis förordat bör förevarande paragraf få den lydelsen, att omregeringen inte avslår framställning om fullständig verkställighethär i landet av utländsk brottmålsdom, skall den överlämna framställningentill riksåklagaren för handläggning. 16 § Lagrådet: I första stycket andra meningenstadgas "Rörande sakens handläggning gäller i tillämpliga delarrättegångsbalkens bestämmelser om rättegången i brottmål, om annat ej följerav denna lag". Saken utgörs av riksåklagarens ansökan hos rätten om dessprövning av framställning om fullständig verkställighet här i landet avutländsk brottmålsdom. Meningen synes emellertid vara attäven andra till rättegång i brottmål hänförliga bestämmelser än sådana somingår i skall äga tillämpning vid handläggningen. Det sagda måstet. ex. gälla rättshjälpslagens stadganden om rättshjälp åt misstänkt i brottmåleftersom 29 § lagförslaget innehåller en bestämmelse om att kostnad förrättshjälp enUgt 36 § rättshjälpslagen skall kunna stanna på statsverket. Med hänsyn till det anförda börorden "bestämmelser om rättegången i brottmål"utbytas mot "vad som är föreskrivet om brottmål i allmänhet". Det kantiUäggas att en formulering av samma innebörd som den sistnämnda i ettjämförligt fall kommit till användning i 18 § tredje stycket lagen omutlämning för brott. Enligt den av mig förordadelösningen skall riksåklagaren, då han mottagit framställningen om fullständigverkställighet, pröva om hinder möter mot bifall tiU denna. Denna prövningskall riksåklagaren grunda på en fullständig dokumentation i saken. Finner hanvid denna genomgång av ärendet att hinder föreligger mot överflyttning avverkställigheten till , skall han anmäla detta resultat av sinbedömning till regeringen. Denna blir då i tillfälle att redan på dettastadium avslå framställningen och underrätta den anmodande staten härom.Skulle åter 6 1978/79.1 samt. 1978/79: 3 82 granskningenleda till att riksåklagaren bedömer en överflyttning möjlig har han att bringasaken inför domstol så att dom om ny påföljd kan meddelas. Detta sker genom attriksåklagaren hos rätten gör ansökan härom. Regler av detta innehåll bör bilda ett förstastycke i denna paragraf. De i 16 § första stycket i lagförslaget intagnareglema om handläggningen bör bilda ett andra stycke i paragrafen. Ett tredjestycke bör andra stycket i lagförslagets utformning av paragrafen utgöra. Somett fjärde stycke kan lämpligen regeln i 17 § andra stycket lagförslaget ingå. 17och 18 §§ : I ansökningsärendet har rätten att också för sittvidkommande pröva att hinder ej möter mot verkställighetens överflyttning tillSverige. Då denna fråga vid det laget redan förhandsgranskats av regeringen ochdärefter efter en mera fullständig granskning ånyo prövats av riksåklagaren,bör i flertalet fall förutsättningarna vara för handen för en överflyttning.Nya omständigheter kan dock framkomma vid rättens behandling av riksåklagarensansökan vilka föranleder att ansökan ej kan bifallas. I huvuddelen av fallentorde emellertid rättens prövning främst komma att vara inriktad på denbedömning rörande gärningens art som erfordras enligt art. 23 i konventionensamt att finna lämplig påföljd för den dömde. De i 18 § första stycket lagförslaget intagnareglerna i detta ämne föreslås med blott smärre jämkningar skola överföras tillett första stycke i 17 §. I lagförslagets 18 § andra stycke finns införd enregel om att ny påföljd ej får bestämmas av den svenska domstolen, omförhandlingen i saken äger rum i den dömdes frånvaro och om han begärt att blipersonligen hörd men icke varit i tillfälle därtill. Denna regel synes kunnaleda till att överföringen av verkställigheten kan helt blockeras. Om, såsomförutsattes, den dömde är berövad friheten i den stat där domen meddelats ochhan därifrån begär att bli personligen hörd inför den svenska domstolen, kannågon dom om ny påföljd icke meddelas av den svenska domstolen om han ickeöverföres till för att där höras. kan ej bifallaframställningen förrän dom meddelats. Om verkställigheten i detta lägeöverhuvud skall kunna överföras, måste myndigheterna i domslandet frigiva dendömde och låta honom resa till för att här höras, vilket dock sker utansäkerhet för att kommer att bifalla framstäUningen. Stadgandet synes under angivna förhåUanden kunnatillstyrkas i föreslagen form endast om det kan tillämpas så att den dömdespersonliga hörande kan äga rum även i domslandet t. ex. under medverkan avsvensk konsulär myndighet. 1978/79: 3 83 Domstolens dom måste bringas tillregeringens kännedom, så att regeringen kan besvara det anmodande landetsframställning. Det får lämpligen ankomma på riksåklagaren som mottagit ärendetfrån regeringen att fullgöra denna upplysningsplikt. En regel härom kan intas i18 § som ett nytt första stycke. Som framgår av vad jag inledningsvis anfört erfordrashärutövei också en regel om hur det skall förfaras därest regeringen, trotsat< domstolen ådömt ny påföljd, skulle finna sig böra avslå framställningen.I ett andra stycke intas lämpligen en regel om att det i detta fall är riksåklagarensom har att hemställa om domens undanröjande. Vad vi har anfört vid 10 § omkriminalvårdsstyrelsens beslut ägei motsvarande tillämpning i fråga om rättensavgörande enligt förevarande paragraf. Detta innebär bl. a. att något slutligtövertagande av verkställigheten inte sker förrän den svenska domen vinner lagakraft. Om den dömde överklagar domen såvitt rör påföljdsbestämningen men godtarden i vad avser överflyttningen av verkställigheten till , får domenanses ha vunnit laga kraft i den delen, vilket torde innebära attverkställigheten definitivt har överförts hit (art. 25; jfr dock den svenskaöversättningen av art. 24). I det fall som åsyftas med 18 § andra stycket, dvs. attförhandling har hållits i den dömdes frånvaro därför att han har varit berövadfriheten i den främmande staten, kan slutligt avgörande meddelas först sedanden dömde har varit i tillfälle att bli personligen hörd inför den svenskadomstolen. Enligt specialmotiveringen förutsätts att domstolen i ett sådantfall vid den första förhandlingen kan godkänna den främmande statensframställning genom ett beslut under rättegången. Mot ett sådant beslut får iavsaknad av särskild föreskrift av annat innehåll talan föras endast isamband med talan mot domen (49 kap. 8 § första stycket ). Beslutetvinner alltså inte laga kraft förrän även påföljdsfrågan har behandlats. Manbör dock kunna räkna med att den främmande staten tar fasta på det svenskabeslutet när det gäller att bestämma om den dömdes frigivning. Denne kan förövrigt alltid själv åstadkomma att saken blir slutbehandlad vid den svenskadomstolen genom att ta tillbaka sin begäran att få bli personligen hörd. Hänvisningen tUl 18 § skall, om vadjag föreslagit under 17 och 18 §§ godtages, ändras att gälla 17 §. 1978/79: 3 84 Av skäl som har anförts vid 4 § föreslås attuttrycket "om den dömde har hemvist i den främmande staten" ändrastUl "om den dömde har eller tar hemvist i den främmande staten".Till vad som vid 4 § har anförts om tillämpningen av hemvistkravet må fogasatt det, om domen innebär att den dömde förvisas från , åtminstone fåranses stå klart att han inte skall ha hemvist här. I sådant fall torde därföralltid finnas anledning att undersöka om han kan antas komma att ta hemvist istat till vilken verkställigheten kan överflyttas. Det kan tänkas att den dömde, sedan verkställighethar anordnats i stat där han har hemvist, flyttar därifrån och tar hemvist idomslandet eller i något tredje land. Konventionen och lagen innehåller intenågra regler som direkt tar sikte på denna situation. Med hänsyn till regleringenssyfte måste det emellertid vara möjligt att i ett sådant fall överföraverkställigheten till den stat dit den dömde flyttar, om denna är en konventionsstat. I specialmotiveringen till 25 § berörs det falletatt fullständig verkställighet har övertagits och att den dömde därefter tarhemvist i domslandet. Här diskuteras två tillvägagångssätt. Det ena innebäratt verkstäUig-hetslandet frånträder sitt åtagande att svara förverkställigheten med följd att denna återgår till domslandet. Här sker alltsåförändringen genom ett ensidigt beslut från verkställighetslandets sida. I 25 §andra stycket föreslås en regel som innebär att skall godta ett sådantförfarande från en främmande stat. Det andra alternativet förutsätter attpåföljden har omvandlats genom en dom i verkställighetslandet och innebär attverkställigheten på grundval av denna dom överförs vidare enligt konventionensregler, dvs. genom en framställning från verkställighetslandet vUken bifallsav den andra staten. Som departementschefen påpekar lägger den föreslagna lageninte hinder i vägen för att detta förfarande anlitas om det blir fråga om attöverföra verkställighet som har anordnats i . Förfarandet kan användasför överföring antingen till domslandet eller till annan konventionsstat. Vad härefter gäller det fallet att endast begränsadverkställighet har anordnats i hemvistlandet torde verkställigheten inte kunnaöverföras därifrån genom beslut av den staten. Däremot synes konventionen intelägga något hinder i vägen för att den stat där domen har meddelats beslutaratt verkställigheten i det andra landet skall upphöra. Härigenom återgårverkstäUigheten till domslandet, som därefter i förekommande fall kan vidtaåtgärder i syfte att få den överförd till ett tredje land. Av 12 § andrastycket följer att begränsad verkställighet, som har anordnats Prop.1978/79: 3 85 här i landet, kan upphöra genom beslut av myndighet idomslandet. I specialmotiveringen tUl paragrafen anges att ett sådant beslutkan föranledas av att den dömde återvänder till domslandet och tar hemvistdär. Däremot diskuteras inte i lagrådsremissen hur man från svensk sida skallhandla, om det uppstår anledning att hit eller till en tredje stat flyttaverkstäUigheten av en här meddelad dom från det land där begränsadverkställighet har anordnats. Om fråga om sådan överflyttning tas upp avmyndighet i den främmande staten synes 24 § andra stycket kunna blitillämpligt. Saken skall då prövas av övervakningsnämnden. Det förefalleremellertid mindre följdriktigt att övervakningsnämnd, som inte får besluta ifråga om överföring av verkställighet till främmande stat, skall ha sådanbefogenhet när det gäUer att återföra verkställigheten därifrån. Även i dettafall synes beslutanderätten böra tillkomma . Vidare börfrågan kunna tas upp även om den aktualiseras här på annat sätt än genom enhänvändelse från den stat där verkställighet har anordnats, t. ex. om det påannan väg kommer till svenska myndigheters kännedom att den dömde har tagithemvist här. Med hänsyn till det nu anfördaföreslås att till 24 § fogas ett nytt tredje stycke av följande lydelse: "Om anledning därtillförekommer, kan besluta, att verkställigheten i detfrämmande landet skall upphöra. Görs icke i anslutning därtill framställning omverkställighet av domen i annan främmande stat, får styrelsen besluta attverkställigheten skall återupptagas här i landet och bestämma vilkenövervakningsnämnd som skall handha övervakningen." Under hänvisning till vad jaganfört inledningsvis om behovet av en regel som ger möjlighet attbesluta om upphörande av begränsad verkställighet i annat land förordar jag,med instämmande i vad lagrådets övriga ledamöter yttrat, att ett stadgande medav dem föreslagen lydelse införes i lagen. Då ett sådant stadgande saknarsammanhang med bestämmelserna i 24 § lagförslaget, vilka reglerarövervakningsnämnds befogenheter, bör det ges plats i en egen paragrafomedelbart efter 24 §. 25 § Lagrådet: Andra stycket åsyftar det fall atten fränunande stat som övertagit fullständig straffverkställighet av en svenskdom förklarar sig icke längre vilja fortsätta denna verkställighet. Vid detlaget har normalt redan förklarat verkställighetenöverförd från till den främmande staten enligt paragrafens förstastycke. Detta kan i och for sig ej göras ogjort. I det rent faktiska läget attden mellan 7 1978179. 1978/79: 3 86 Sverigeoch den främmande staten träffade verkställighetsöverenskommelsen genom denfrämmande statens frånträdande av detta avtal upphört att gälla, synespraktiska skäl tala för att verkställigheten återupptas i . Lämpligenbör fatta ett nytt beslut av sådant innehåll. Ettstadgande som tar sikte på denna situation kan lämpligen erhålla följandeutformning: "Frånträder den främmande staten sitt åtagande beträffandeverkställigheten, får besluta att verkställigheten skallåterupptagas här i landet och vidtaga därav föranledda åtgärder." Om förslaget att införa ett nytt tredje stycke i 24§ och förslaget till omformulering av 25 § andra stycket godtas, bör i 26 §första stycket föreskrivas att talan mot beslut enligtsagda lagram förs hos regeringen genom besvär. Det torde inte vara avsett att talan skall få förasmot andra beslut än de i paragrafens första styckenämnda. Sålunda bör talan ej få föras mot styrelsens förklaring enligt 25 §första stycket första meningen. I tydlighetens intresse bör till 26 § förstastycket fogas följande mening: "Mot annat beslut av kriminalvårdsstyrelsenenligt denna lag får talan ej föras". Enligt andra stycket äger den dömde hoskriminalvårdsnämnden påkalla prövning av vissa beslut av övervakningsnämnd. I37 kap. 79 §§ stadgas för där avsedda fall om klagorätt överbeslut av övervakningsnämnd av samma slag som de i förevarande paragraf angivna.Enligt 37 kap. 10 § länder de i 79 §§ samma kap. avsedda beslutenomedelbart till efterrättelse, såvida ej annorlunda förordnas. Motsvarandeverkställighetsbestämmelse synes böra finnas beträffande övervakningsnämndsbeslut enligt 26 §. En regel därom kan lämpligen ha sin plats i slutet av andrastycket. Första styckets stadgande om överklagande skall, omvad jag föreslagit vid 9 och 10 §§ godtages, icke gällakriminalvårdsstyrelsens beslut om anordnande av kriminalvård i frihet enligt 10§. Formenför lagens antagande Lagrådet: ' 'emissprotokolletberörs frågan huruvida den föreslagna lagen kommer att utgöra grund för ensådan överlåtelse av rättskipnings- och förvaltningsuppgift till annan statsom avses i 10 kap. 5 § andra stycket regeringsformen (RF). För överlåtelse avuppgift krävs enligt nämnda lagram att förordnar därom genom ettbeslut, varom minst tre Prop.1978/79: 3 87 fjärdedelarav de röstande förenar sig, eller genom beslut i den ordning som gäller förstiftande av grundlag. Det ankommer på att själv ta ställningtill frågor om sina beslutsformer. Lagrådet vill emellertid icke undandra sigatt också för sin del göra en bedömning av frågan huruvida 10 kap. 5 § RF skalltill-lämpas i förevarande fall. Lagrådet har trott sig böra tämligen utförligtredovisa sina överväganden i frågan. Imotiven till 10 kap. 5 § andra stycket RF har inte närmare utvecklats vilkaslag av uppgifter som åsyftas i lagrummet. Grundlagstiftaren har vid stycketsutformning främst inriktat sig på att avgränsa det där avsedda området från detsom behandlas i paragrafens första stycke. I sistnämnda stycke är fråga ombeslutanderätt, som enligt RF tillkommer , regeringen eller annat i RFangivet organ. Sådan beslutanderätt kan överlåtas blott till mellanfolkligorganisation eller till mellan-folklig domstol. I andra stycket åter är fråga om rättskipnings-eller förvaltningsuppgift som ej enligt RF tillkommer , regeringeneller annat i RF angivet organ. I detta stycke har också kretsen av dem tillvilka uppgift kan överlåtas bestämts vidare. Överlåtelse kan sålunda ske tillannan stat, mellanfolklig organisation och utländsk eller internationell inrättningeller samfällighet. I lagrådsremissen gäller frågan överlåtelse av vissauppgifter till annan stat. Motiven ger icke heller någon egentlig vägledningdå det gäller alt avgöra vilka slag av uppgifter som åsyftas i 10 kap. 5 §andra stycket RF. Det enda praktiska exemplet på överlåtelse av uppgift somdepartementschefen nämner är den samverkan som försiggår i form av nordisktgränstullsamarbete. Med stöd av lagen (1959: 590) om gränstullsamarbete medannan stat har för vissa fall överlåtit åt finsk eller norsk myndighetatt på svenskt territorium för svensk räkning fullgöra svenskaförvaltningsuppgifter allt enligt svenska regler. Av att just detta exempelanförts får icke dras den slutsatsen, att grundlagsbestämmelsen icke tar siktepå överlåtelse av andra rättskipnings- och förvaltningsuppgifter än sådana somskall utövas i med tUlämpning av svensk lag. Fråga om enuppgiftsöverlåtelse till annan stat av så speciell art kan av naturliga skäluppkomma endast i sällsynta undantagsfall, närmast inom ramen för ett direktgränssamarbete. Som nämnts medger grundlagsregeln överlåtelse av uppgiftäven till mellanfolklig organisation. Det torde knappast komma i fråga atttill sådan organisation överlämna att inom området för svensk territorialhöghethandlägga svenska förvaltningsuppgifter med tillämpning av svensk rätt. Vidöverlåtelse av uppgift till mellanfolklig organisation som ej har sitt säte iSverige måste det rimligen gälla uppgift som organisation har att fullgöra utanförSverige och med tUlämpning av de särskilda regler som organisationen har attfölja. 1978/79: 3 88 Det är uppenbart att grundlagsbestämmelsen omfattarockså svenska rättskipnings- och förvaltningsuppgifter som lämnarexempelvis till annan stat att fullgöras av denna efter de regler som dennastat tUl-lämpar I dylika angelägenheter. Av departementschefens yttrande vid grundlagensantagande rörande stadgandet (prop. 1973: 90 s. 365366) framgår att han haft itankarna skilda uppgifter, som inom ramen för ett växande internationellt samarbeteej sällan överlåtes från en stat till en annan. Uppgifterna förutsattes kunnavara av varierande slag. Beträffande uppgifternas kvalitet sägerdepartementschefen att det kan antas bli fråga om uppgifter som i stort setttorde vara av mer alldaglig natur, som han framhåller attbestämmelsen också skall medge överlåtelse av ganska betydelsefuUa funktioner.Det rör sig med andra ord om uppgifter inom en tämligen vid skala. Grundlagstiftaren har antagit regler om tvåhuvudtyper av offentliga uppgifter: de högsta statsfunktionerna, underkastadereglerna i 10 kap. 5 § första stycket RF, och ett lägre skikt av funktioner,avsedda att behandlas enligt föreskrifterna i lagrummets andra stycke. Det fåremellertid förutsättas att härutöver finns ytterligare en grupp av merabagatell-artade uppgifter, vilka kan överlåtas till annan stat utan att 10 kap.5 § RF över huvud blir att tillämpa. Inom ramen för löpande internationelltsamarbete förekommer på en mängd områden, t. ex. inom kommunikationsväsendet,på det kulturella fältet och även inom rättsvården, att erhållerbiträde av annan stat för genomförande av allehanda smärreförvaltningsuppgifter. Inom rättsvården kan man peka på sådana uppgifter somatt främmande stat för svensk myndighets räkning verkställer delgivning avdokument med person som befinner sig på den främmande statens territorium. Detfår hållas för visst att biträdesuppgifter av denna karaktär kan för svenskräkning ombesörjas av internationellt organ eller främmande stat utan attbeslut därom fattats i den ordning 10 kap. 5 § andra stycket RF stadgar. Detpraktiska spörsmålet i förevarande ärende är hur gränsen skall dras mellanuppgifter som åsyftas i det nämnda lagrummet och uppgifter av lägre dignitet. Vid lösande av detta gränsdragningsproblem liggerdet nära till hands att söka viss ledning i huvudregeln i 10 kap. 2 § förstastycket RF. Där föreskrives att medgivande fordras för ingående avför riket bindande överenskommelse, om överenskommelsen förutsätter att lagändras eller upphävs eller ny lag stiftas eller om den i övrigt gäller ämne ivilket skall besluta. Om det för ratificering av en överenskommelsekrävs att rättskipnings- eller förvaltningsuppgift som ej avses i 10 kap. 5 §första stycket RF överlåtes till främmande organ och det enligt bestämmelsernai 8 kap. RF fordras att denna uppgiftsreglering sker i lag, synes naturligtatt utgå från att uppgiften är av den kvalitet att paragrafens andra styckeblir tillämpligt och att lagen som nor- 1978/79: 3 89 meraruppgiftsöverlåtelsen därför skall antas i den i nämnda lagrum stadgadeordningen. Det ter sig vidare naturligt att i fortsättningen av dennatankelinje tillämpa RF så att det lämnas regeringen fritt att till främmandestat eller mellanfolkligt organ överlåta sådan mindre förvaltningsuppgiftvilken icke ligger inom området för norm-givningskompetens. Det kannämnas att dragit en liknande parallell mellan 2och 5 §§ i 10 kap. RF (LU 1977/78: 10 s. 70). I det föreliggande lagförslaget är fråga omöverlåtelse till annan stat av två olika funktioner, nämligen dels av begränsadverkställighet av straffpåföljd dels av fullständig verkställighet av sådanpåföljd. I det förra fallet behåller huvudansvaret förverkställigheten, men det praktiska utförandet övergår i stort sett på denandra staten och följer dess regler. I det senare fallet avhänder sig iprincip definitivt den fortsatta verkställigheten av påföljden. Derättskipnings- och förvaltningsuppgifter vilka sålunda skall kunna överlåtastill främmande stat enligt det remitterade lagförslaget är av den art att demåste regleras i lag. Enligt lagförslaget begränsas i skiftandeomfattning svenska myndigheters befattning med dem eljest åliggande uppgiftermed att verkställa påföljder vid kriminalvård i frihet. Det överlämnas istället åt en annan stat att följande sin egen lagstiftning verkställa den iSverige ådömda påföljden. Räckvidden av överlämnandet är betydande, isynnerhet när verkställigheten överlåtes fullständigt. En i dömd personkan, efter det att verkställigheten överflyttats till det andra landet, isamband med frivårdens genomförande där göras till föremål för frihetsberövandeåtgärder, inte men som sanktion om han missköter sig. Härav framgåratt det ligger också en rättskipningsuppgift innesluten i det uppKlrag som denfrämmande staten erhåller från vid avtal om full verkställighet. Med hänvisning till det anförda kan det slås fastatt de uppgifter, om vilkas överlämnande är fråga, är av kvalificerad art. Degår väl in under departementschefens kategoribeteckning "ganskabetydelsefulla funktioner". Såvitt är känt för lagrådet har regeln i 10 kap. 5§ andra stycket RF tillämpats blott en gång. Det skedde när riksdagenden fattade beslut rörande en reform av patentlagstiftningen.Riksdagen beslöt då med i lagrummet angiven majoritet (minst 3/4 av deröstande biföll utskottets hemställan) att dels godkänna konventionen den 19juni 1970 om patentsamarbete dels ock i anslutning därtUI anta ny lydelse av 3kap. Reglerna i nämnda kapitel innebär bl. a. att kanöverlåta till främmande stats myndighet eller tiU mellanfolklig organisationatt företa den nyhetsgranskning som ingår som ett nödvändigt led ipatentförfarandet. Detta fullföljes sedan av den 1978/79: 3 90 patentsökandeinför svensk myndighet, varvid resultatet av den intemationellanyhetsgranskningen dock inte är bindande för den svenska patentmyndigheten. Ipatentlagstiftningsärendet yppades icke någon tvekan om att 10 kap. 5 § andrastycket RF skulle tillämpas såvitt gällde denna del av ärendet. Den verkställighetsuppgift beträffande en i Sverigemeddelad brottmålsdom som enligt lagförslaget skall kunna överlåtas tillfrämmande stats myndigheter synes lagrådet utgöra ett längre gående ingrepp isvensk suveränitet än det suveränitetsintrång som kan ligga i att arbetet mednyhetsgranskningen i patentärenden överlåtes på en främmande stats myndigheteller på ett internationellt organ.