prop · G203105 · 1978-12-31 00:00:00 — Kommitténanmärker att det är vanligt att förvaltaren i viktigare angelägenhetersamråder under hand med särskilt berörda borgenärer. Enligt kommitténs meningär detta en lämplig ordning. Kommittén föreslår därför en uttryckligbestämmelse i KL om att förvaltaren i viktigare frågor skall höra sådanaborgenärer som särskilt berörs' av den aktuella frågan. Bland de särskiltberörda borgenärema ingår i första hand de som kan påräkna utdelning av någonbetydenhet, huvudsakligen borgenärer med förmånsrätt. Som exempel på viktigarefrågor nämns frågan om den vidare driften av gäldenärens rörelse, omförsäljning av värdefull egendom och om väckande av återvinningstalan ellerannan talan. Genom den föreslagna regleringen får borgenärer insyn i ochinflytande på de frågor som är Prop.1978/79:105 165 Kommitténframhåller att förvallaren som ett led i samrådet med särskilt berördaborgenärer även bör informera sådana borgenärer om förhållanden som kan varaav specielll iniresse för dem. En borgenär är också oförhindrad att själv tainilialiv lill samråd med förvaltaren eller begära information från denne. om formema för samrådet med tillsynsorganet och de berördaborgenärerna behövs enligt kommittén inte. Kommittén understryker attförvallarens samrådsskyldighet inte innebär att han kan undandra sig ansvaretför avgörandet av förvaltningsfrågoma. Beslutanderätten ligger sålunda hosförvaltaren. Kravelpå medgivande i vissa fall av borgenär med särskild förmånsrätt bör enligt kommitténsmening behållas. Borgenärens bestämmanderätt kan här ses som ett moment i densärskilda förmånsrätten. Kommitténanser det vara naturligt och lämpligt att förvaltaren i viktigare frågor rådgörmed gäldenären, om denne inte är ovillig atl samarbeta eller svår att nå. Detföreslås en generell regel om att förvaltaren i viktigare frågor bör inhämtagäldenärens mening, när det lämpligen kan ske. De bestämmelser enligt vilkagäldenären i vissa fall har bestämmanderätt bör enligt kommitténs mening kvarstå. Föratt intresset av en snabb avveckling skall tillgodoses bör i princip gälla attboets egendom skall säljas så snart det lämpligen kan ske. Kommittén föreslåren huvudregel av denna innebörd. Med en sådan reglering kan förvaltaren låtaförsäljningen anstå , om förmånligare villkor kan uppnåsdärigenom. Kommittén anser att även ett längre uppskov bör kunna äga rum, omdel finns goda skäl att anta att detta leder till bättre resultat. Vadgäller försäljning av fast egendom föreslår kommittén att gällande krav påsamtycke till försäljning upphävs. I fråga om lös egendom anser kommittén altförvaltaren fritt bör få avgöra vilket försäljningssätt som med hänsyn tillegendomens beskaffenhet och andra omständigheter är mest fördelaktigt för konkursboeti det aktuella fallet. Försäljning på auktion och underhandsförsäljning bör medandra ord vara likställda. Kommittén påpekar alt underhandsförsäljning av lösegendom i praktiken är myckel vanlig och att sådan försäljning ofta ger ettbättre resultat än auktionsförsäljning. Kommitténsförslag i fråga om konkursförvaltarens ställning i förhållande tilltillsynsorgan och borgenärer har fått ett blandat mottagande vidremissbehandlingen. Förslagetatt förvaltaren skall vara skyldig att samråda med tillsynsorganet men attdetta organ inte skall ha någon bestämmanderätt i förvaltningsfrågortillstyrks eller lämnas utan erinran av en majoritet bland remissinstansema.Flera remissinstanser, bl.a. RSV, fäster stor vikt vid den angivnasamrådsskyldigheten. Prop.1978/79:105 166 Somjag skall återkomma till är det en stor grupp remissinstanser som anseratt institutet rällens ombudsman bör finnas kvar. Äv dessa är det åtskilligasom anser alt rättens ombudsman inie längre bör ha några beslulsfunktioner ulanall det endast, i linje med vad kommittén har föreslagit, bör förekomma samrådmellan förvaltaren och rättens ombudsman. Ett belydande antal remissinstanserförordar dock all rättens ombudsman behålls med nuvarande beslutsfunktioner.Hit hör , som anser att det skulle innebära en väsentligförsvagning av konkursförvall-ningen om ansvarei för konkursavvecklingenuteslutande läggs på förvaltaren. Det uppkommer enligt samfundel en mängdsvårbedömda situationer, där del måsle anses vara av väsentligt värde atl enerfaren rättens ombudsman står till förfogande dels som rådgivare, dels som densom bär det slutliga ansvaret för besluten. Häri ligger enligt samfundet ingenunderskattning av den insats som en erfaren och omdömesgill förvaltare kangöra. Enligt samfundel har förvallaren också en direkt förhandlingsmässigfördel i förhållande till konkursboets medkonlrahenler genom atl vara ivungenatt skaffa rättens ombudsmans medgivande till exempelvis en försäljning. Kravetpå rätlens ombudsmans godkännande gör också alt förvallaren utsätts för enviss press att åstadkomma ett så bra förhandlingsresultat som möjligt. Praktiskttaget alla remissinstanser godtar att borgenärskollektivel inte längre skall hanågon beslutanderätt i förvaltningsfrågor och atl förvaltaren i stället skallsamråda med särskilt berörda borgenärer. Kritiska synpunkter uttrycks dock avadvokatsamfundet. Samfundet menar atl bestämmelserna om borgenärskollektivetsmedverkan har sin väsentliga belydelse genom att de medför att kollektivelsintressen på bästa sätl tillvaratas av förvaltare och rättens ombudsman. Detär visserligen riktigt att borgenärernas medverkan sällan aktualiseras mendetta beror enligt samfundet på att rättens ombudsmans funktion, rätt utövad,tillgodoser borgenärsintressena. Om man inför ett obligatoriskt samråd iviktigare frågor uppkommer enligt samfundets mening, särskilt i konkurser medett stort antal borgenärer, ett ytterst tungrott förfarande när frågan kananses ha betydelse för kollektivet av oprioriterade borgenärer. Samfundet menarockså all samrådet inte alllid ger tillfälle till objektiva meningsutbyten medhänsyn till att en enskild borgenär saknar anledning att bekymra sig för andraborgenärers rätt. Föregen del vill jag till en början erinra om att nuvarande regler omkonkursförvaltningens bedrivande i stort sett är oförändrade sedan KL trädde ikraft . Regelsystemet är tämligen invecklat och svårt att överblicka.Systemet får ses mot bakgrund av de förhållanden som rådde vid KL:s tillkomst.Tillgången på kunniga förvaltare torde då ha varil begränsad. Detta bidrog tillatt man ansåg sig behöva rättens ombudsmans och borgenärskollektivels medverkani vissa viktigare frågor. Även om systemet i många fall fungerar tillfredsställande,delvis beroende på en 1978/79:105 167 smidig lillämpning av bestämmelserna, ter del sigmotiverat att nu göra regleringen enklare. I första hand finns del anledningall undersöka om man inte med en ordning, där i allmänhet högt kvalificeradepersoner främsi advokater fungerar som konkursförvaltare, kan avstå frånden medverkan i själva förvaltningen som en rättens ombudsman lämnar. Detkan här inskjutas att den reform som har skett av konkursförfarandet iDanmark bl.a. gått ut på all i olika avseenden ge förvaltaren en självständigställning och därigenom skapa möjlighet till en effektivare konkursförvaltning. Rättens ombudsman medverkar i dagens system vidförvaltningen genom atl han ensam eller tillsammans med förvaltaren beslutar i vissa frågor och genom atl han ger råd till förvaltaren. Dennamedverkan kan obestridligen vara av värde, särskilt när förvaltaren normallinte sysslar med affärsjuridik eller när han saknar mer ingående erfarenhet avkonkursförvallning. Med de nya kompetenskraven kan man dock enligt min meningräkna med att en förvaltare i stor utsträckning kan klara sig på egen hand. Debedömningar i affärsmässiga och juridiska frågor som ankommer på en förvaltareskiljer sig i princip inte i fråga om svårighet eller ekonomisk betydelse frånde problem som en affärsjurist i allmänhet ställs inför i sin verksamhei därbeslulen i regel fattas självständigt utan alt en kollega medverkar. Jag ärdock medveten om att konkursförvallningen släller särskilda krav på förvallareni vissa avseenden. Jag tänker härvid på atl krävande bedömningar iförelagsekonomiska och tekniska frågor exempelvis kan aktualiseras när detgäller att ta ställning lill fortsatt drifl av gäldenärens rörelse. Enförvaltare kan också ställas inför svåra och känsliga avgöranden i förhållandetill arbetstagarna och till de arbetsmarknadspolitiska myndigheterna. Vidareaktualiseras ofta straffrättsliga frågor i en konkurs. Även omdet alltså kan uppstå besvärliga problem i en konkurs, anser jag attförvaltningen i de allra flesta fall bör kunna skötas av förvallaren ensam, omhan uppfyller de kompetenskrav som har angetts i det föregående. 1 dessa ingårbl.a. krav på insikter i och erfarenheter av företagsekonomiska,arbetsrältsliga och straffrättsliga spörsmål. I den mån en förvallare i någotfall skulle behöva råd från någon sakkunnig på dessa områden, t.ex. när detgäller atl lösa problem i samband med att gäldenärens rörelse drivs vidare,kan behovet tillgodoses genom att förvaltaren anlitar sakkunnigl biträde.Möjligheten atl tillsätta medförvaltare kan oclså utnyttjas i vissa fall. Ävengenom det samråd med särskilt berörda borgenärer som jag i del följande kommeratt förorda får förvaltaren tillgång till värdefull sakkunskap. Jag vill emellertid inte utesluta att förvaltaren i en delspeciella fall kan behöva stöd av det slag som en rättens ombudsman f.n. lämnari form av råd i viktigare juridiska och affärsmässiga frågor. Ett sådant stödkan vara av värde främst i stora företagskonkurser där ett flertal viktigaintressen 1978/79:105 168 berörs av förvaltarens ställningstaganden, samiidigi sommeningarna kan gå starkt isär mellan de olika intressentema. I sådana konkurserkan det ibland finnas anledning att anlita medförvaltare. I andra fall kan detemellertid vara bättre all förvaltaren får rådgöra med någon som inte själv ärengagerad i konkursförvaltningen. Jag anser därför att förvaltaren bör kunna få hjälp av enrådgivare i sådana konkurser som nämnts. Själva beslutanderätten i förvaltningsfrågorbör emellertid ligga hos förvaltaren ensam. I den delen bör del alltså intefinnas någon motsvarighet till den nuvarande rättens ombudsmans funktioner. Som jag lidigare har berört kommer jag i del följande altföreslå att tillsynen över konkursförvaltningen i fortsättningen skall åvila enmyndighet. I och för sig är det tänkbart atl låta tillsynsmyndigheten utövaden speciella rådgivningsfunktion somjag har talat om. De frågor som förvaltarenkan behöva rådgöra om torde emellertid bli av sådan karaktär att man haranledning anlita personer med omfattande affärsjuridisk erfarenhel. Det börsåledes i princip uppdras åt advokater att tjänstgöra som rådgivare. Del finns enligt min mening ingen anledning att tro annatän att en förvaltare som uppfyller de nya kvalifikationskraven och som vidbehov har tillgång till sakkunnig hjälp på det sätt jag nu har angivit kanuppnå lika goda förhandlingsresultat som en förvaltare som kan falla tillbakapå en rättens ombudsman. Jag anser också atl en konkursförvaltning som äranordnad på det sätiet har goda möjligheler att vinna borgenäremas förtroende. När det sedan gäller borgenärernas medverkan vidförvaltningen delar jag kommitténs uppfattning att man bör upphäva detnuvarande kravet på samlycke eller beslul av borgenärskollektivet i vissa fall.Ett sådant system är tungrott och fyller knappast någon meningsfull funktion.Däremot finns del skäl att föreskriva skyldighet för förvaltaren att i viktigarefrågor höra sådana borgenärer som särskilt berörs. En sådan ordning tillämpasredan nu i ej obetydlig omfattning och synes ha fungerat väl. Kommitténs förslag medger ej några undantag frånsamrådsskyldighet i viktigare frågor. Som har påpekats i remissbehandlingen kandet emellertid i vissa situationer innebära stora svårigheter att få tillstånd ett samråd. Enligt min mening bör därför förvaltaren kunna underlåta attsamråda med en borgenär när hinder föreligger. Jag återkommer till innebördenav detta uttryck i specialmotiveringen. Förvaltarens allmänna åligganden som företrädare förborgenärerna medför enligt min mening att han, utöver vad som ligger i självasamrådsskyldigheten, har en allmän skyldighet att fortlöpande informerasärskilt berörda borgenärer om förhållanden som kan vara av intresse för dem.En remissinstans. Ackordscentralen, föreslår att förvaltaren åläggs en utvidgadinformationsskyldighet som bl.a. innebär att förvaltarberättelsen och 1978/79:105 169 halvårsberättelser utan begäran skall tillställas samtligaborgenärer. För egen del anserjag all en ordning där berörda handlingar skulleutsändas lill samtliga bevakande borgenärer skulle medföra koslnader som intestår i proportion lill de fördelar som kan vinnas. Däremot bör varje borgenärsom begär del liksom f n. vara berättigad all få upplysningar av förvaltaren.Dessutom bör borgenär på begäran ha räll att ulan kostnad få en avskrift avförvaltarberättelsen. Sammanfattningsvis förordar jag all förvaltaren skallavgöra samtliga förvaltningsfrågor självständigt i förhållande lill såvällillsynsorganel som borgenärskolleklivet. Förvallaren skall emellertid iviktigare förvaltningsfrågor samråda med de borgenärer som särskilt berörs avdessa, om hinder däremoi inte finns. Finns det särskilda skäl, skall en lämpligperson kunna utses lill rådgivare i juridiska eller affärsmässiga frågor. Delbör ankomma på konkursdomaren att pröva om behov av rådgivare föreligger ochförordna denne. Till frågan om hur den rådgivande funktionen närmare börutformas återkommer jag i ett senare avsnitt. 1 och med all borgenäremas beslutanderätt avskaffas kan del av nuvarande bestämmelser i 8 kap. KL om borgenärssammanträden utmönstras. Kommitténs förslag innebär att regleringen angående tidoch sätl för försäljning av boets egendom inskränks till atl egendomen skallsäljas så snarl del är lämpligt och att det för boet mest fördelaktigaförsäljningssältet skall användas. Förslaget innebär också att nuvarande kravpå samtycke av rättens ombudsman och borgenärerna i dessa frågor upphävs. Mot kommittéförslaget i den nu angivna delen harremissinstanserna inte gjort några erinringar utöver dem som följer avönskemålel om att rätlens ombudsman allljäml skall medverka vid förvaltningen.För egen del finner jag att det bör vara till gagn för effektiviteten iförvaltningen om förvaltaren som kommittén föreslagit får bestämma när och påvilket säll försäljning bör ske. Jag ansluter mig alltså till förslaget i dendelen. Remissinstansema har allmänt godtagit kommitténs förslagatt man behåller gällande regler om att borgenär med särskild förmånsrätt i lösegendom skall lämna sitt medgivande i vissa frågor som rör försäljning avegendomen. Även kommitténs förslag rörande gäldenärens medverkan vidförvaltningen har godtagits. Jag ansluter mig till förslaget även i dessadelar. 5.2.6 Arbetstagarnas ställning i arbetsgivares konkurs Gällande KL innehåller inte några regler som särskilt tarsikte på de hos gäldenären anställda arbetstagarna. Om en arbetstagare harfordringar mot gäldenären, omfattas arbetstagaren dock av de bestämmelser KLinnehåller beträffande borgenärer i aUmänhet. 1978/79:105 170 Kommittén utgår från atl lagen (1976:580) ommedbestämmande i arbetslivet (medbestämmandelagen) liksom annan arbetsrättsliglagstiftning i princip är lillämplig även när ell förelag går i konkurs. Pådenna punkl föreslås ingen ändring. Med hänsyn till den speciella och genomgripande betydelsesom en konkurs har för arbetslagarna anser kommittén emellertid all del behövskompletterande regler om samråd med och information lill arbetslagarna i KL.Kommitténs förslag innebär all, om arbetstagare lillhör arbetstagarorganisation,förvaltaren skall höra organisationen, innan han vidtar ålgärd som väsentligtinverkar på arbetslagarens anställning. Förvallarens samrådsskyldighel gällerulan undantag och oavsett om gäldenären är bunden av kollektivavtal gentemotorganisationen eller ej. 1 försia hand skall lokal arbetstagarorganisationhöras. Innan förvaltare vidtar åtgärd av angivet slag skall han dessulominformera berörd arbetstagare vare sig denne är organiserad eller ej. Denföreslagna ordningen ger enligt kommittén till stor del samma resultat förarbetstagarna som den tillämpliga medbestämmandelagen men sträckersig på vissa punkler längre. Kommitténs förslag har lämnats utan erinran av de flestaremissinstanserna. Bland de inslanser som tillstyrker förslaget är TCO. Flerainstanser framför dock kritiska synpunkter. Remissinstanserna godtar iallmänhet kommitténs utgångspunkt all medbestämmandelagen skall lillämpas ikonkurs. Endast SAF synes vilja lämna denna fråga öppen. Arbetsdomstolen sägersig inte vara övertygad om atl konkurssiluationen är så speciell att det behövsbestämmelser som i sak avviker från medbestämmandelagen. Under allaförhållanden bör man enligt domstolen inte laborera med två regelsystem som ihuvudsak behandlar samma frågor men ändå inte är överensstämmande.Arbetsdomstolen förordar en fullständig reglering i KL, varvid hänvisning imöjligaste mån bör ske lill medbestämmandelagen. Även andra instanser anseratt kommitténs förslag medför ell invecklat och svårtillämpal syslem. LO menaralt de föreslagna bestämmelsema i KL till följd av 3 8 medbestämmandelagenutesluter tillämpning av denna lags förhandlings- och informationsregler. Dettakan inte accepteras av LO, som anser att kommilléförslagel i vissa avseendenger arbetstagarna svagare rättigheter än medbestämmandelagen. SAF motsättersig kommittéförslaget. Några remissinstanser, bl.a. , finneratl en ovillkorlig skyldighet för förvallarna att informera arbetstagarna t.ex.om uppsägning är olämplig och bör mjukas upp. Enligt kommitténs mening kan del diskuteras om inte denspeciella situation som råder när en arbetsgivare har gått i konkurs bordesärskilt beaktas i den arbetsrältsliga lagstiftningen. Flera remissinstanserinstämmer i denna uppfaUning. och uttalar önskemålom en översyn av medbestämmandelagen och annan arbetsrättslig lagstiftning närdet gäller konkurssiluationen. Vid mina ställningstaganden i de frågor somkommitténs förslag aktuali- Prop.1978/79:105 171 serarhar jag samrått med chefen för . Jagdelar kommitténs uppfattning alt medbestämmandelagen liksom annan arbetsrättsliglagstifining är tillämplig även när arbetsgivaren har försalls i konkurs. Enkonkursförvaltare är sålunda bunden av bl.a. medbestämmandelagens föreskrifterom arbetsgivarens förhandlings- och informationsskyldighet. Ett konkursbo ärvidare i princip bundet av de kollektivavtal som gällt för gäldenären. Jag ärmedveten om atl det ibland kan uppstå svårigheter när del gäller att, medbeaktande av konkursens ändamål alt lillgodose alla borgenärers intressen,applicera den arbetsrättsliga lagstiftningen på konkursfallel. Dessatillämpningsproblem torde dock inte vara större än all de kan lösas av partemapå arbetsmarknaden och i sisla hand av de rättsliga instanserna. Denarbelsrättsliga lagstiftningen innehåller också sådana inslag atl särdragen i konkursförvaltningenkan beakias i tillbörlig ulsiräckning. Vad jag nu har sagt gälleräven frågan omtillämpningen i konkurs av s.k. medbestämmandeavtal (32 8 medbestämmandelagen)som kan ha gälll för gäldenären. Vadhärefter belräffar kommittéförslaget, kan det ifrågasättas om det verkligen somhelhet förstärker arbetstagarsidans rättigheter på del sätt kommittén tänktsig. Som LO framhåller i sitt remissvar släller skyldigheten att förhandlaenligt medbestämmandelagen större krav på arbetsgivaren än skyldigheten enligtkommilléförslagel att höra arbetstagama. Enligt min mening skulle vidarekommilléförslagel, genom atl det innebär all två regelsystem i betydandeomfattning skulle tillämpas parallellt, leda till lillämpningssvårigheter. Dengrundläggande frågan när det gäller atl la ställning lill kommitténs förslag äremellertid om konkurssituationen verkligen kräver några kompletterande reglervid sidan av medbestämmandelagen och annan arbetsrättslig lagstiftning för attlillgodose arbetslagar-intressena. Bedömningen av denna fråga måste ske molbakgmnd av att en arbetstagare, i den mån hans rätt i konkursen inte kan ansestryggad genom all förvallaren enligt 6 8 lönegaranlilagen underrätlalutbetalnings-myndigheten om hans fordringsanspråk, också är berättigad tillsamråd och informaiion i enlighet med vad som gäller för borgenärer iallmänhet. Ellskäl som kommittén har anfört till stöd för sitt förslag är att medbestämmandelagensprincip alt i huvudsak ställa de organisationer som inte har kollektivavtal medarbetsgivaren utanför rälten till förhandling, ej svarar mot de krav som följerav de särskilda förhållandena i konkurs. Det kan emellertid ifrågasättas omförhållandena vid en konkurs verkligen är så speciella. Redan under ettföretags reguljära verksamhet kan det uppkomma frågor som är lika ingripandeför arbetstagarna. Jag vill också erinra om atl konkursutbrottet ofta harföregåtts av en fortlöpande försämring av förelagets ställning och all delunder della skede naturligen uppkommer frågor om olika åtgärder för attmöjliggöra fortsatt verksamhet, t.ex. inskränkning i driften och nedskärning iarbetsstyrkan. Lagstiftaren har för dessa fall stannat för att reserveramedbestämmandelagens mera 1978/79:105 172 utvecklade inflytandesystem för de organisationer somgenom att teckna kollektivavtal har påtagit sig ett rällsligl medansvar förarbetsplatsens olika förhållanden. Det finns inte anledning alt för självakonkurssiluationen göra avsteg från de överväganden som har gjorts. Det bördock tilläggas att den gmndläggande förhandlingsrätten lillkommer allaorganisationer som har medlemmar anställda hos arbetsgivaren och atl denförhandlingsrätten består också i konkurs. En skillnad mellan kommilléförslagel ochmedbestämmandelagens regler om förhandling är att kommilléförslagel inte harnågon motsvarighet lill de begränsningar av den förhandlingsskyldighel somfinns föreskriven i 11 och 12 §§ medbestämmandelagen. Inte heller i dettaavseende finns det enligt min mening anledning atl meddela avvikandebestämmelser för konkursfallet. Det kan väl tänkas vid konkurs uppkomma lägendå det föreligger sådana synneriiga resp. särskilda skäl som enligt medbestämmandelagenger arbetsgivaren rätt att fatta och verkställa beslut utan att förhandling hunnitäga rum. Jag vill betona att själva förhandlingsskyldigheten naturligtvis slårkvar i dessa fall. Enligt medbestämmandelagen (19 och 20 §§) är arbetsgivarenskyldig all fortlöpande hålla i första hand lokal arbetstagarorganisationinformerad om bl.a. hur verksamheten utvecklas produktionsmässigt ochekonomiskt. Denna skyldighet gäller gentemot arbetstagarorganisation som arbetsgivarenhar kollektivavtal med. Enskild eirbetstagare kan inte hävda någon sådaninformationsrätl. Enligt kommittéförslaget skall förvaltaren vid sidan av sininformationsskyldighet enligt medbestämmandelagen även informera den enskildaarbetstagaren innan åtgärder vidtas som väsentligt inverkar på arbetstagarensanställning. Enligt kommittén skall information bl.a. ske inför uppsägning.Förslaget har föranlett erinringar från en del remissinstanser. Bl.a. harframhållits att ett ovillkorligt krav på information lill de anställda omuppsägning är olämpligi med hänsyn lill att det regelmässigt torde åliggaförvaltaren att säga upp arbetstagarna, om så ej skett förekonkursen. För min del anserjag alt det inte heller i detta hänseendefinns tillräckliga skäl att avvika från de allmänna reglema. Dessa utgår frånatt den information som arbetsgivaren tillhandahåller organisationema i alltväsentligt vidarebefordras till arbetstagarkollektivet i stort, dvs. till deenskilda medlemmama. Även oorganiserade arbetstagare torde regelmässigt kunnaräkna med att få del av sådan information. Jag anser mig också kunna utgå frånatt förvaltaren i praktiken i de flesta fall ser det som en självklar ochriktig åtgärd att vid informationsmöte eUer på annat sätt lämna även deenskilda arbetslagarna information om de åtgärder som väsentligt inverkar påderas ställning.