prop · G203178 · 1978-12-31 00:00:00 — Vilken den lämpligaste formen är för att organiseramedverkan av läkare med specialistkompetens i gynekologi/obstetrik -konsultmedverkan från närmasle kvinnoklinik, specialistläkare anställd inomprimärvården eller specialistmottagningar för riskfall - måste som jag ser delbedömas med hänsyn till lokala föruisältningar såsom befolkningsunderlag, andelunga familjer, närhet till kvinnoklinik elc. Jag vill ändå ansluta mig tillutredningens Slåndpunkt all allmänläkaren bör ha etl ökat ansvar även inomdenna sektor. Förden långsikliga kontinuiteten ärdel väsentligt attvårdcentralen/ allmänläkaren hälls informerad om sin patients kontakter medmödravården. Det kan vidare finnas behov av ökade insalser som inte direkt ärknutna till själva gravidilelsövervakningen och där allmänläkaren kan havikliga uppgifier. Målgruppen inom del aktuella området är ju inle baramoder-barn. Mödrahälsovården bör också omfatta förberedelse för föräldraskap,rådgivning till ungdom om preventiv födelsekontroll och hälsoupplysning i 1978/79:178 19 samlevnadsfrågor.Familjesociala och psykosociala orsaker kan vidare kräva ålgärder både inom densociala och medicinska sektorn och här kan husläkaren ha goda möjligheler altta kontakt med andra samhällsorgan. Det kan förekomma atl blivande mödrar fårpsykiska besvär. förekommer även problem i samband med alkoholmissbrukeller drogmissbruk under graviditeten. Allmänläkaren bör enligl min mening varabäitre atl stödja patient och barnmorska vid sådana komplikationer isamband med graviditeten, eftersom han kanske genom lidigare kontakter kännerpatienten och familjen. Allmänläkaren kan också förulsällas ha elableradekontakter med den specialiserade psykialriska vården och med primärkommunenssociala service. Närdel gäller besök i öppen vård med anledning av gynekologiska besvär vänder sigkvinnorna ofta direkt lill en gynekologisk mottagning eller till enspecialislulbildad privatläkare. Undersökningar har visat all en del av dessabesök skulle kunna handläggas av allmänläkare, t. ex. p-pillerförskriv-ning ochbehandling av klimakleriska besvär. En ytterligare större andel skulle kunnaskötas av allmänläkare som har kompletlerande ulbildning igynekologi/obstetrik. Föregen del villjag framhålla att ihusläkarsyslemet kan den som vill söka enspecialist direkl göra det och en etablerad kontakt med en gynekolog skallsjälvfallet bevaras. När allmänläkaren vid en väl fungerande vårdcentral fårmöjlighet att fungera som familjeläkare, tror jag emellertid att kvinnorna iökad utsträckning kommer att söka sin "vanlige" doktor också förgynekologiska åkommor. I ett utbyggt husläkarsystem kommer frågan säkeriigenatt lösas genom överenskommelser mellan allmänläkaren, kvinnan och gynekologen. a. prakliska skäl torde del dock vara mindre realistiskt atl räkna med augynekologen skulle kunna vara kvinnans husläkare. Visserligen kommer vi alt haelt ökat anlal gynekologer som tjänstgör helt eller delvis i primärvården, menäven en heltidsanställd gynekolog lorde i regel behöva etl siörreupptagningsområde än vårdcentralens. Härigenom kommer han i praktiken attfungera som ett slags konsult som är tillgänglig någon eller iveckan och tanken på den fasta läkarkontakten skulle därför bli svär attfullfölja. Vidare kommer i närområdena lill vissa sjukhus gynekologiskakonsultationer även forlsätiningsvis att få ske vid sjukhusels mottagning, eftersomsjukhuset bl. a. på grund av kraven på akutberedskap måste ha en sådanpersonaltäthet att resurserna också medger en viss öppenvårdskapaci-lel. Ulredningengår inte närmare in på hur den psykiatriska öppna vården skall organiseras. Ilikhet med vad som sägs belräffande andra speciali-tetsföreirädare anserutredningen atl psykiatrikernas särskilda kunnande 1978/79:178 20 skall tas i anspråk när så behövs, dock inte annars. uttalar all bl. a. psykiatrin lämparsig för ett mer sektoriseral arbetssätt med en ökad integration av sluten ochöppen vård. Synpunkter i samma riktning anförs av som hävdarall psykiatrin uppnått en hög kontinuitet i vad avser den öppna vårdsom bedrivs vid lasareltskliniker och specialislmoiiagningar.Psykologför-bundei understryker vidare all den breda kompetens som behövs fören effektiv psykiatrisk vård bör tillgodoses inom ramen för vårdlag av olikayrkesgrupper, vilka enligt psykologförbundets uppfattning inle kan byggas uppinom primärvården till rimlig kostnad. inslitutet föreslår atl manförsöksvis kan koppla sådana specialisileam lill husläkaren. I det förslag lill principprogram för psykiatrisk vård som.socialstyrelsen redovisat ulvecklas ell något annorlunda och medkoniinuitetsut-redningen mer överensstämmande synsätt. I principprogrammetframhålls atl samarbetet mellan primärvård och socialvård bör utvecklas genomarbetslag, som inte bara har att utföra psykiatriska vårduppgifter. Arbetslagenspermanenta medlemmar bör vara allmänläkare, distriktssköterska ochsocialarbetare. Med regelbundna mellanrum bör också kunna delta barnläkare,allmänläkare med fördjupad psykiatrisk ulbildning och erfarenhel alternativtspecialisikompeteni läkare i allmän psykiatri respektive barn-ochungdomspsykiatri. Vidare föreslås att resurser för t. ex. psykoterapi ochskyddat boende i olika former skall byggas upp inom primärvården, vilket ocksåstämmer väl överens med socialulrcdningens förslag. Föregen del anserjag att man vid uppbyggnaden avprimärvården bör ha en grundsyn som inte skiljer på kropp och själ.Psykosociala miljöproblem och problem med människors psykiska hälsa svarar fören stor del av vårdbehoven inom primärvården och socialvården. Socialstyrelsensarbelsgrupp för psykisk hälsovård konstaterar i sin . a. alt etl stort antal människor har problem med sin psykiska hälsa.Många fall av samlevnad sluiar med skilsmässa medan barnen är små vilket kanmedföra psykiska och psykosomatiska besvär. Redan i förskoleåldern och ännu merunder skoltiden föreligger psykiska problem hos många barn. Olikaundersökningar visar all arbetslivet av många upplevs som psykiskt ansträngandeoch jäktigt. Betydande psykiska problem förekommer under tillvaron sompensionär. Medicinska och sociala skadeverkningar av alkoholmissbrukföreligger hos ca 1/2 miljon svenskar. förekommer ca 2 000 självmordoch uppskattningsvis ca 20 000 självmordsförsök. Primärvården är i de fiesta fall den första kontakten vidakuta orostillsiånd av olika anledningar och här görs en första bedömning avvårdbehovet. Primärvården deltar i vissa fall i eftervården av patienter somvårdats vid psykiatriska kliniker. Det är heller inte alltför ovanligt altdistriktsläkaren får ta hand om patienter med värdbehov till följd avalkoholmissbruk, missbruk av lugnande mediciner, sömnmedel och andraberoendeframkallande preparat. Primärvården engageras vidare ofta vid senilaorostillsiånd, psykosoma- 1978/79:178 21 tiskastörningar av olika slag, neuroser och lättare depressioner, psykologiskareaklioner på kroppslig sjukdom samt vid ångesttillstånd, kriser m. m. En del av primärvårdensresurser tas således i anspråk för helt eller delvis psykialriska vårdbehov.Jag har inie för avsikt att här gå in på någon diskussion om vilka vårdbehovsom skall las om hand av specialist inom barn- och ungdomspsykiatri ellerallmän psykiatri. Enligl min uppfattning måste vård och behandling ges i dedifferentierade former som motiveras av sjukdomens svårighetsgrad. Dettagrundläggande krav får i varje enskilt fall avvägas mol behovet av atltillgodose kontinuiielskravei. Det torde inte råda nägradelade meningar om all även allmänläkarens insatser är nödvändiga på dettaområde . Allmänläkarutbildningen ger enligl min meningen god grund för den lyp av psykiatrisk värd som jag här har beskrivit. Ävendistriktssköterskans socialmedicinska ulbildning är värdefull. Jag inslämmersåledes med ulredningen om alt allmänläkaren och distriktssköterskan harenbasfunkiion även inom della vårdområde. Jag vill i della sammanhang framhållaviklen av en väl fungerande kommunikation mellan allmänläkaren och denspecialiserade psykialriska värden, så att allmänläkarna i stort använder sammadiagnostiska och terapeutiska principer som psykiairikerna. Samarbetet medsocialvården är också mycket vikligl såväl för allmänläkaren ochdistriktssköterskan som för specialisten, eftersom man ofta behöver samtidigteller växelvis använda medicinska, pedagogiska och sociologiska kunskaper ocherfarenheler. Jag tror atl vårdinsatserna skall kunna riktas effektivare omkunskaperna och erfarenheterna från det sociala och del medicinskaverksamhetsområdet kan förenas och samspela. Exempel finns på all sjukvårdenidag ofta erbjuder medicinska lösningar på sociala problem. Läkaremed specialistkompetens i barn-och ungdomspsykiatri eller allmän psykiatri ochpsykialriska vårdteam är enligt min uppfattning en värdefull komplettering tillprimärvården, speciellt i storstäder. Vårdbehoven fören del patienter sträckersig ofta över lång lid och patienten behöver under vissa perioder ha närakontakt med någon eller några vårdgivare. I de fall man har tillgång till ettspecialiserat vårdteam syns del naturligt atl de mer vårdkrä-vandesjukdomsfallen knyls lill teamet. mer differentierat vårdutbud får enligtmin mening emellertid inte medföra att patienten hänvisas fram och åter mellanolika experter. Det är därför mycket vikligt att det för varje enskild patientklarl uisägs vem som har behandlingsansvaret och svarar för kontinuiteten ochvem som har konsultansvarel. Uiredningensförslag om husläkare och en förstärkt distrikissköierske-organisation syftarbl. a. till atl förbättra vårdsituationen för äldre personer. 1978/79:178 22 Ulredningenframhåller belydelsen av att de som har fiera olika sjukdomar och oftaålerkommande vårdbehov-vilket är vanligt bland äldre människor-fär en fastläkarkontakt som kan tillgodose behovet av helhetssyn och kontinuitet i vården. Åtskilligaremissinstanser har påpekat att behovet av kontinuitet i kontakterna medsjukvården är störst bland de äldre. Flera remissinstanser finner del ocksårimligt alt länka sig atl behovel av en husläkare i form av en allmänläkare ärstörst bland de äldre i samhällel. framhållerau till skillnad frän andra åldersgrupper karaktäriseras de äldre av atl fieraorgansystem kan börja svikta . konstaierar också attdet är denna grupp som mest har lidit medicinsk och social nöd genom bristen påallmänläkare. Liknande synpunkler framförs av som bl.a. föreslår atl en sjuk-värdsregistrering av pensionärersnarast genomförs, oavsell om och när ett husläkarsystem införs i landet.Hälsovård för äldre tas upp av () somföreslär alt friskvårdsplaner för äldre upprättas. PRO framhåller likasåbehovet av regelbundna hälsokontroller. Föregen del vill jag undersiryka all en god äldrevård kräver omfattande insalserfrån såväl akutsjukvård, långtidssjukvård som öppen vård. De äldre har oftapåkommande vårdbehov och därmed blir kontinuiteten i vårdkontakterna av storbetydelse för dem. Jag anser därför att det är särskilt angelägel attkontinuiteten i vården av de äldre förbättras. För atl åstadkomma detta krävsnoggrann planering som omfatiarsäväl sluten som Öppen vård samt väl utveckladesamarbeisruiiner med primärkommunernas sociala service. Detär min förhoppning atl framtidens hälso- och sjukvård på ell hell annat sätt änidag kommer all vara inriktad på att förbättra de äldres hälsa. Det äruppenbart att man i högre åldrar värderar ett gott hälsotillstånd över alltannat i medvetande om hälsans betydelse för den sociala funktionsförmågan ochmöjligheterna all behålla relationer till omgivning, miljö och bostad. 1 detföljande kommer jag att beröra vad konlinuitetsutredningens förslag innebär fördet förebyggande arbetet. Jag vill emellertid redan här framhålla vikten av enaktiv äldrehälsovärd. med en nära och fast kontakt medsjukvården ökar enligl min uppfattning förutsättningarna för helhetssyn påmänniskan och miljön och lorde därmed också ge ökade möjligheler all förebygga,bota och lindra sjukdomar. I och med att husläkaren/distriktssköterskan får etlsammanhållande ansvar för sina patienter erhålles också en samlad kunskap omresultat av hälsokontroller, medicinska undersökningar och behandlingar. Härigenomkan man redan vid de försia tecknen på funklionssvikt tillsammans med patientengöra upp en friskvårds/behandlingsplan. Jag serdet som utomordentligtbetydelsefullt all allmänläkaren och distriktssköterskan även genom uppsökandeoch uppföljande insatser kan se till att personer med begynnande åldersförändringareller långvariga sjukdomstillslånd får sådan medicinsk behandling och 1978/79:178 23 sådanisocialt stöd som gör det möjligt för dem alt sä länge som möjligl bo kvar isina hem. Primärvårdenbör således i mycket större utsträckning än nu inriktas motvårdinsatser i hemmen. Av grundläggande betydelse för hemsjukvården är allsociala och medicinska vårdinsatser planeras som en helhet, vilket föruisäiiernära samverkan mellan primärkommuner och landsting. Själva vårdorganisationenmäste säkeriigen utformas olika alltefter lokala förhållanden isjukvårdsområdena. Del pågår en rad försöksverksamheter runt omi landel i syfte att nä fram till en från medicinsk och omvårdnadssynpunkl godhemsjukvård. Med utgångspunkt från målsättningen om närhet, lättillgänglighetoch kontinuitet anserjag all en ulbyggd primärvård bör ha det grundläggandeansvaret även för all sjukvård i hemmen. Allmänläkaren och distriktssköterskanär givelvis vikliga värdgivare men jag vill understryka atl huvuddelen av detdagliga vård- och omvärdnadsarbetei i hemmen utförs av andra personalkategorieroch av anhöriga. Vad remissinstanserna anfört om viklen av lagarbete i primärvårdenanser jag vara särskilt betydelsefullt för hemsjukvården. I detta lagarbeteinnefattar jag inle enbart personal; minsl lika vikligt är althemvårdsassistenler, hemsamariier och socialarbetare deltar i lagarbetet kringpatienterna. Jag har lidigare anfört atl undersköterskorna kan komma allbehövas för att biiräda distriktssköterskorna och detta lorde vara särskiltaktuellt för hemsjukvårdsarbetet. Vad jag vill understryka när det gällerhemsjukvårdens organisation är att man så långt möjligt söker bevara enetablerad kontakt mellan läkare och patient och att arbetet vid vårdcentralenplaneras sä alt läkaren i siörre utsträckning än har möjlighet allgöra hembesök. Om viss jourberedskap tillskapas inom primärvården kommer denmedicinska kvaliteten och tryggheten i hemsjukvården ytteriigare att öka,vilket i sin lur medför att fler patienter kan vårdas hemma. Jag vill i deltasammanhang också nämna atl regeringen kommer att tillsätta enutredning för att undersöka möjlighelerna att ge de personer som vårdaranhöriga i hemmet ell bäitre ekonomiskl och socialt stöd. Landstingsförbundetpåpekar i sitt yttrande att det skulle öka tryggheten för de äldre väsentligt,om kontinuiteten i kontakterna mellan distriktsläkare och distriktssköterskafår fortsälla även efter flyttning lill primärkommunalt serviceboende ochålderdomshem eller till lokall sjukhem. Vad gäller serviceboende ochålderdomshem skulle det enligl min bedömning praktiskt kunna gå att ordna såatt husläkaren vid vårdcentralen fortsätter att ha huvudansvaret för patientenoch fortlöpande håller kontakt med denne. Jag anser del även vara viktigt attsjukvårdshuvudmannen sä långt det är möjligl försöker organisera vården sä attpatienten även under sjukhemsvislelsen får träffa samma läkare. Enligtmin bedömning kommer husläkaren att kunna utgöra ett stöd för 1978/79:178 24 patientenbåde vid inläggning på och utskrivning från sjukhus. Kontakterna mellansjukhuset och vårdcentralen är därför av slor betydelse. När del gäller att planerarehabiliteringsinsatser för patienter i hemsjukvård lorde allmänläkaren behövalångvårds- och rehabiliteringsspecialisternas slöd. Vårdprogram förlångtidssjuka inom såväl hemsjukvård som sjukhemsvård kan vara en väg att gåfram. Vidare ser jag det som angeläget alt primärvärden får ökademöjligheteratt engagera sjukgymnaster och arbetsterapeuter i rehabiliteringsarbetet.Goda samarbetsrutiner med långvärdskliniken ger också en ökad trygghet iprimärvården. Detta kan avse t. ex. att snabb intagning lill sluten vård kangaranteras om patienten blir sämre eller atl kortare slutenvärdsperioder kaninplaneras så alt patienten får tillgång lill sjukhusels diagnostik ochlerapiresurser. Inte minst viktig är en sådan avlastning för anhöriga vårdare.För långvårdskliniken måste samarbetet te sig lika viktigt, t. ex. vidutskrivning, men även för del långsikliga utbildnings- och ulvecklingsarbeletinom äldrevärden. förslag skall husläkaren/ distriktssköterskanregelmässigt kontaktas och epikris (journalsammanfatt-ningjeller annalskriftligt meddelande om patientens behandling överlämnas till vårdcentralen.Särskilt för hemsjukvårdspaiienterna är en sådan rutin angelägen så att socialaoch medicinska vårdinsatser kan planeras . Ett utvecklat samarbelerörande den enskilde patienten mellan patientens egen läkare och andra läkare,som behandlat patienten i sluten eller öppen värd kan också fä betydelse förpatientens bruk av läkemedel. Om patienten tvingas söka sig fram till olikaläkare på egen hand - vilket ofta är fallet -blir följden lätt all var ochen av läkarna i syfte att bota eller lindra patientens besvär förskriverläkemedel av någol slag. Det finns här en risk för att patienten intarläkemedel i för stor omfauning eller att ett läkemedel motverkar ett annaleller att de på annat sätt är olämpliga i kombination. Risken förunderanvändning av läkemedel finns också i detta sammanhang. Patienten självsaknar inte sällan kännedom om medicinernas verkningar. Även från dennasynpunkl - som jag anser vara utomordentligt väsentlig -skulle förekomsten aven fast läkarkontakt medföra en ökad trygghet för patienten. Om husläkarenfinner det påkallat att remittera sin patient till annan läkare för vissundersökning och behandling är det enligl min mening naturligt att läkarnasamråder om val av behandling inkl. läkemedel. Inte minst för äldre människorsom har fiera olika sjukdomsproblem kan detta vara tillfördel. Vårdenav de äldre kommer således framöver att vara ett viktigt arbetsområde förprimärvården. Åldersgruppen uppgick till ca 600 000personer. beräknas den omfatta ca 900 000 och drygt 1milj. Jag ser kontinuitetsutredningens förslag om husläkare och enförstärkt distriktssköterskeorganisation som en möjlighet lill väsentligaförbättringar av de äldres vårdsituation. Jag vill här erinra om Prop.1978/79:178 25 atti den överenskommelse om vissa ersättningar frän sjukförsäkringen tillsjukvårdshuvudmännen /81 som förelagts i särskildproposition ingår ett extra finansiellt stöd med ca 170 milj. kr. förattunderlätta utbyggnaden av långtidssjukvården. Dådet somjag tidigare anfört ärönskvärl att de äldre kan bo kvar i sin egen bostad ochslippa bryta upp frän en invand miljö är det ocksä vikligt att de i sina hemkan få den hjälp från samhället som de behöver. Detta släller i sin lur ökadekrav på samordning mellan kommunens sociala service och landstingetssjukvårdsservice. Regeringen har därför bl. a. i samma proposition föreslagilväsentligt höjda ersättningar för sjukvårdande behandling i hemsjukvård. ,, socialslyrel.sen och Spri har i sexolika skrifter redovisal ell gemensaml utvecklingsprojekt där bl. a.rekommenderas ett lokall sammanhållet socialt och medicinskt ansvar för gamlaoch långtidssjuka som baseras på alt sjukhemsvård, dagsjukvård, öppen hälso-och sjukvård, sjukvård i hemmet, social hemtjänst, dagceniraler, serviceboendeoch ålderdomshem skall samverka och fungera som en helhet i förhållande tilldem som behöver hjälp och slöd. Det är angeläget all resultalen från detta ochandra projekl stimulerar lill vidareutveckling av olika vårdformer. Jagvill vidare erinra om atl regeringen har tillsatt en äldreberedning förbehandling av frågor som gäller de äldres levnadsförhållanden. Det är minförhoppning att arbetet i denna beredning skall öka kunskaperna om vad detinnebär atl åldras i dagens samhälle och leda fram lill åtgärder som kanförbättra de äldres levnadsnivå, välfärd och livskvalitet. 2.8Vård planeringsmetoder och organisationsmodeller m. m. Utredningenser utvecklingen mot en bällre kontinuitet i vården som en Successiv process.Det är av avgörande betydelse för kontinuiteten i vården att olikavårdplaneringsmetoder börjar lillämpas. Som exempel på väl utveckladevårdplaneringssystem anför utredningen bl. a. verksamheten vid vårdcentralen iLerum. Vårdplaneringssystem kan utformas på skilda sätl vid olika vårdenheter.Etl gemensamt drag bör dock vara all läkarnas ijänsigö-ringar och ledigheterplaneras på lång sikt och att patientbokningssystemel samordnas med gällandetjänstgöringsschema. Detta är enligt ulredningen en nödvändig förutsättning föralt patienterna skall kunna lå sin besökstid hos en viss bestämd läkare. Enannan viktig förutsättning för vårdplaneringen är att det vid vårdcentralenfinns en väl fungerande patientmottagning som är bemannad med sjukvårdsutbildadpersonal som direkt eller per telefon kan ge den vårdsökande råd om hur han börförfara och, om så behövs, boka in tid hos läkare. Utredningen ser sådanavårdplaneringsmetodersom ett värdefulll hjälpmedel för att öka lättillgänglighetentill vården. Särskilt angelägna är -. 1978/79:178 26 enligtutredningen-dessa meioder i elt läge som känneiecknas av bristandepersonalresurser vid vårdcentralen. Vårdplaneringsmetoderna ocksåmöjligl att använda personalens arbetstid effektivt. Samlligaremissinstanser som berört frågan om vårdplaneringssyslem delar uiredningensuppfattning om vikten av alt dessa metoder låren allmän lillämpning. Föregendel kan jag helt instämma i utredningens och remissinstansernas bedömning avvärdplaneringsmetodernas värde. Särskilt angelägna lorde de - som utredningennämner - vara i en situation med läkarbrist. Jag vill här tillägga atlvårdplanering är en nödvändig arbeisleknik inle bara vid vårdcentraler utanäven vid sjukhusens öppna mottagningar. En sådan planering sker också vid fierasjukhuskliniker i landet. Det är enligt min mening angeläget attvårdplaneringsmelodiken vidareutvecklas och kommer till allmän användning inomsjukvården. Som jag lidigare har anfört är kontinuiteten mellan patient ochläkare lika angelägen vid vård hos specialister som hos allmänläkare. Utredningenhar vidare skisserat två principmodeller för hur kontinuiteten mellan i förstahand patient och läkare samt mellan patient och distriktssköterska skulle kunnautformas när tillgången på läkare och distriktssköterska är siörre än vad somoftast är fallel . Uiredningensmodeller bygger på vårdcentralernas verksamhet. Enligl utredningen börvårdcentralen inte vara siörre än alt där tjänstgör 2-5 allmänläkare samt övrigpersonal. 1 enlighel med utredningens syn på allmänläkarnas roll i primärvårdenanser utredningen atl invånarna bör ges möjlighet till fast kontakt med någonav vårdcentralens allmänläkare. Denne läkare skulle således vara patientenshusläkare. Utredningenanger tvä modeller för hur invånarnas behov av kontinuitet i sjukvården skallkunna lillgodoses. I modell I ges invånarna i vårdcentralens betjäningsområdemöjlighet att välja vilken som helst av allmänläkarna vid centralen som sinhusläkare. Del är härvid en fördel om samtliga medlemmar i ett hushåll hör och samma läkare. Husläkarna förutsätts ha etl nära samarbete med bl. a.distriktssköterskorna rörande sina patienter. Imodell II delas vårdcentralens samlade betjäningsområde uppmellan allmänläkarna. Var och en av allmänläkarna får därigenom ettförstahands-ansvar för befolkningens hälso- och sjukvård inom etl mindredistrikt. Samarbetet med distriktssköterskorna kan enligt utredningen dåunderiältas, eftersom allmänläkarnas distrikt i huvudsak bör kunna sammanfallamed distriktet för två distriktssköterskor. En allmänläkare blir i denna modellhusläkare för de personer som bor inom hans eller hennes dislrikt. Vissaviktiga grunddrag är gemensamma för båda modellerna.