prop · G20390 · 1978-12-31 00:00:00 — Längre fram i betänkandet (s. 115) sägs emellertid att del isådana fall är naturligt att allmän domstol beslutar om allmän rättshjälp skallutgå eller inte, eftersom domstolen ju är bäst insatt i vad målet ellerärendet rör och därför torde ha de bästa förutsättningarna att bedöma om behoveller rättsligt intresse av rättshjälp föreligger. Tingsrätten vill kraftigtunderstryka sistnämnda uttalande och tillägga att de allmänna domstolarnatidigare har skött motsvarande uppgift enligi lagen om fri rällegång väl.Enligi betänkandet (s. 116) talar önskemålet om en enhetlig praxis irältshjälpshänseende likväl i vissa fall så starkt för atl prövningen avrätlshjälpsfrågan bör ligga på råttshjälpsnämnden att inte ens allmän domstoldär målet eller ärendet är anhängigt kan anförtros uppgiften. Tingsrätten ärför sin del av den uppfattningen att del inte kan vara rimligt att tillmätaomsorgen om att rättspraxis blir enhetlig - om nu oenhetlighet av betydelse kanbefaras - sådan vikt att man för atl lillgodose ändamålet är beredd att läggarältshjälpspröv-ningen på annan myndighei än den som ur alla andra synpunkterär bäst lämpad för uppgiften. Allmän domstol bör alltså anförtros att i sådanafall som avses pröva rättshjälpsfrågor av alla slag. Tingsrättens nu redovisadeinställning till frågan om fördelningen av myndighetsfunktionerna framgår i ochför sig redan av vad inledningsvis anförts om att reservantens förslag börgenomföras. Frågan lillmäles emellertid av tingsrätten sådan vikt, i vad deallmänna domstolarna därav berörs, att rätten särskilt velat underslryka sinuppfattning. 1978/79:90 263 Enligt tingsrättens mening är det en sund princip atl åladvokat i största möjliga utsträckning överlåta att bevilja allmän rättshjälp,eftersom en rätissökande av naturliga skäl i regel först vänder sig till enadvokatbyrå med sina rättsliga spörsmål, och del leder lill minskad byråkratiom rättshjälpsfrågan kan avgöras i della sammanhang. Del kunde kanske lyckasall del vore behövligi med besiämmelser om koniroll mol missbruk av främsisextimmarsregeln. Härigenom skulle emellertid en stor del av smidigheten ochvinsten med den valda lösningen gå föriorad. Tingsrälten har därför ej någotatt erinra mot förslaget som del utformats i denna del. Emellertid villtingsrätten, i anslutning till uppräkningen av de olika ämnesområdena i 16 § 1st. lagförslaget, fästa uppmärksamheten på alt i fråga om omyndighetsförklaringeller dess hävande möjlighet finns för domstol atl enligt (10kap, 13 §) förordna rällegångsbiträde som får ersättning av allmänna medel.Viss samordning torde vara önskvärd mellan rällshjälpslagen och föräldrabalkeni berört avseende. Vidare må påpekas all 16 § 2 st. nämnda förslag fått endelvis felaktig avfattning. Anledning saknas nämligen hänvisa till 17 § 1 st.7, eftersom inget av de i 16 § 1 st. uppräknade målen och ärendena kan handläggasenligt den s.k. småmålslagen. Del föreslagna avgiftssystemet är slarkl progressivt. Fören person, vars inkomst uppgår till , är rättshjälpsavgiften enligtförslaget , medan avgiften för den, vars inkomsi uppgår till ,är . Skillnaden i rättshjälpsavgift för dessa inkomsttagare är således . Mol bakgrund av rådande skatte- och bidragsregler mäsle det slarklifrågasättas om en så avsevärd skillnad i rättshjälpsavgift för inkomsttagarei angivna inkomstlägen är sakligt motiverad. I förslaget lill avgiftssystem harinte tillräcklig hänsyn tagils till den försörjningsbörda, som sökanden kan ha.Inte heller har reglerna om beskattning av inkomsterna inom en familj och dekonsekvenser dessa regler får för familjeekonomin beaktats. Det sagda kanillustreras genom följande exempel. En person med fem barn och hemarbetandehustru utan inkomsi saml en årslön på får själv svara för sinarättegångskostnader. Ett sammanboende eller gift par utan barn, där var och enhar en inkomst på , har var och en en rältshjälpsavgifl som ärbegränsad till i . Det är dock uppenbart att de senare har enbetalningsförmåga, som avsevärt överstiger familjeförsörjarens, vars skenbarthöga inkomst skall räcka till sju personer. Därtill kommeratt denne får betalaomkring . mer i statlig skatt än de båda andra tillsammans. Då allabör ha samma möjlighet att skaffa sakkunnig hjälp i juridiska angelägenheter,synes skäl föreligga för atl närmare undersöka om de föreslagnarättshjälpsavgifterna är rimliga och svarar mol den rätissökandes verkligabetalningsförmåga. 2.7 och arrendenämnden i Ulredningen föreslår atl advokal i betydande omfattningskall få bevilja rättshjälp i mål eller ärenden som skall bli föremål förprövning i domstol. Däremot skall rättshjälp alllid beviljas avrältshjälpsnämnden bl. a. i fall då ärendei skall prövas av förvaltningsdomstoleller förvaltningsmyndighet. Advokat skall alltså inte få bevilja rättshjälp iärenden vid arrendenämnd eller hyresnämnd. har inget alt erinramot alt prövningen sålunda ligger kvar hos rältshjälpsnämnden. De ärenden somhandlägges i 1978/79:90 264 hyresnämnderna är nämligen sinsemellan av mycket olikabeskaffenhet. Det är således viktigt atl en viss enhetlighet iakttages vidbeviljandet av rättshjälp. I ärenden om förlängning av hyresavtal är rättshjälpofta motiverad, men åtskilliga ärenden av andra typer kan inte sägas vara avsådan vikt för den rättssökande atl rättshjälp normalt bör utgå. Om frågan om allmän rättshjälp uppkommer sedan denrättsliga angelägenheten har blivit föremål för handläggning, föreslårutredningen atl rättshjälp skall kunna beviljas av domstol men ej avförvaltningsdomstol eller av förvaliningsmyndighel. Utredningens ordförande ochen expert anser atl alla statliga myndigheler bör få pröva rättshjälpsfrågan inu avsedda fall. instämmer i denna fråga med minoritetens förslag.När ett mål eller ärende blivit föremål för handläggning, måste det nämligenvara lättare för den handläggande myndigheien än för rältshjälpsnämnden atlbedöma humvida behov av rättshjälp verkligen föreligger. I synnerhet gällerdelta förvaltningsdomstolar eller myndigheler, vilka liksom hyresnämndenhuvudsakligen arbetar med muntligt förfarande. Om det vid del förstasammanträdet visar sig att ärendet fordrar handläggning vid flera sammanirädeneller alt behov av rättshjälp av andra skäl föreligger, kan dårätlshjälpsfrågan lösas på ell snabbi och smidigl säll. Beviljande av allmän rättshjälp Som utredningen framhållit inskränker sigrättshjälpsnämndens prövning i det stora flertalet fall aväktenskapsskillnader och vissa andra familjerättsmål till ett enkeltkonstaterande atl ansökningen skall bifallas och att maximibelopp förkostnadsbidragel skall fastställas. Nämnden har därför ingen erinran motförslaget att advokal tilläggs befogenhet att - oavsett vilkel koslnadsbidragsom kan ifrågakomma - bevilja allmän rättshjälp i denna typ av rättsligaangelägenheter. Dessa prövas ju lill övervägande del av allmän domstol, vilketär ägnat att tillskapa viss kontrollmöjlighet och atl minska riskerna föreventuellt missbmk. Undantag bör dock göras för vissa lyper av ärenden somkräver särskilda överväganden. Hit hör de flesta ärenden angåendeverkställighet och dessa bör därför inte ingå i "kalalogen" enligt16 § i förslaget. Detta gäller även ärenden angående omyndighetsförklaring,vars införande i denna paragraf enligt nämndens uppfattning i viss månkolliderar med bestämmelsen i förslaget till 21 § tredje stycket sista punkten. Däremoi lorde "katalogen" kunna utökas med ivart fall angelägenheter rörande upprättande av äktenskapsförord och avtestamente. Dessa angelägenheter är lill sin nalur sådana att de för det mestakan av snabbt och större kostnader samt att risken för ettobehörigt utnyttjande av förmånen torde vara minimal även om ärendena inte blirföremål för myndighels behandling. Enär angelägenhet angiven i 16 § lagförslaget inte tordekomma alt handläggas enligt lagen om rättegången i tvistemål om mindre värdenerfordras i paragrafens sisla stycke inte någon hänvisning lill 17 § förstastycket 7. vill fästa uppmärksamheten på alt blandadvokater den missuppfattningen inte är ovanlig alt beviljad rättshjälp förboskillnad omfattar jämväl arbete med förtättande av bodelning efterboskillnadsdomen. Denna missuppfattning har medfört ekonomiska konsekvenserför 1978/79:90 265 Med hänsyn härtill och till att advokater juenligt förslaget skall äga rätl atl själva bevilja allmän rättshjälp förboskillnad synes ett uttryckligt klarläggande vara på sin plats. Vad ovan anförts innebär atl 16 § lagförslaget enligträltshjälpsnämndens uppfattning skulle få följande lydelse: "Allmän rättshjälp får beviljas av advokal, om denrättsliga angelägenheter avser - fastställandeeller jämkning av underhållsbidrag till make eller barn - fastställandeeller överflyttande av vårdnad om bam - fastställandeav rätt till umgänge med barn Vad nu sagts gäller bara om annal ej följer av 17 § försiastycket I, 3, 4 eller 6." anser att flera lungt vägandeerinringar kan riklas mot utredningens förslag att advokat skall äga rätt atl -med vissa undantag enligt 17 § lagförslaget - bevilja allmän rättshjälp iövriga angelägenheter och arbeta . I detta sammanhang mäförst hänvisas till det särskilda yttrandet av experterna om risken för praxisförskjutning och kostnadsaspekten (sid. 288 ibetänkandet). Därtill kommer att advokaterna med all säkerhei bringas i konfliktsituationerbeträffande sin lojalitetsplikt gentemot klienten. Det måste vara svårt attvägra en klient allmän rättshjälp med motiveringen atl befogat intresse intekan anses föreligga. Likaledes måste svårigheter uppstå när det i vissa fallgäller att objektivt bedöma huruvida ur utredningssynpunkt behov föreligger avjuridiskt biträde. Även andra vanskliga bedömningssitua-lioner kan länkas.Erfarenheten har således visat att det inte är ovanligt alt en rältsökande ochhans ombud hell seriöst hävdar att en angelägenhet inte har samband mednäringsverksamhet medan nämnden däremot finner att så är fallet. Om nuvederbörande advokat gör en felbedömning i berört avseende kan detta leda tillicke önskade kostnadskonsekvenser för statsverket. Möjligheten att vägra ellerens jämka en biträdesersättning på grund av en dylik felbedömning blir nämligenytterligt beskuren enär ju enligt 29 § första stycket lagförslaget härförskall krävas alt biträdet uppenbart missbmkat sin behörighet atl beviljaallmän rättshjälp eller del eljest föreligger särskilda skäl. I dettasammanhang vill nämnden inte underlåta att framhålla risken för att enrättshjälpssökande kan komma att i en och samma angelägenhet vända sig tillflera advokater, som varandra ovetande var för sig beviljar vederbörande allmänrättshjälp. Någon kontrollmöjlighet i detla hänseende lorde inte slå lill budsmed inte oväsentliga kostnadsökningar som följd. kan inte heller finna att förslaget ärägnat atl i nämnvärd grad minska nämndemas arbetsbelastning. Eftersom delenligt förslaget åligger advokaterna att avgöra om 17 § lagförslaget ärtillämplig kan förväntas ell stort antal underhandsförfrågningar hos nämndernahärom och för övrigt även om tillämpningen i sig av 18 § lagförslaget. Framställningarenligt 17 § andra stycket och 19 § lagförslaget torde ävenledes bli vanliga, Idetla sammanhang vill nämnden peka på de komplikationer som kan uppslå för detfall en advokat själv beviljat allmän rättshjälp i en angelägenhet, som senarevisar sig nödvändiggöra prövning av förvalt- 1978/79:90 266 ningsdomslol eller förvaltningsmyndighet. Uppkommer dennasituation måsle en särskild ansökan göras till nämnden enligt 17 § försiasiycket 4 lagförslaget. Fråga uppkommer då huruvida sökanden skall eriägga nyrättshjälpsavgift eller huruvida tidigare till advokaten eriagd avgift skalltillgodoräknas honom hos nämnden. Denna situation kommer inte atl bli heltovanlig i angelägenhet rörande ersältning på gmnd av trafikolycka och på grundav olycksfall i arbete. Dessa omständigheter i förening med den i 18 § förstastycket lagförslaget intagna "mellankontrollen" innebär enligtnämndens uppfattning atl arbetsbesparingen för nämnderna inte på långt närkommer att uppgå till den av utredningen uppskattade. Enligt nämndens meningmedför 18 § lagförslaget inte sådana fördelar atl dessa uppväger dekomplikationer som den kan förväntas tillskapa. Slutligen vill rältshjälpsnämnden i detta sammanhangställa sig den frågan humvida inte utredningens hela konstmktion i självaverket innebär en utsträckning av den statliga myndighetsutövningen tillenskild person med de konsekvenser som i skilda sammanhang kan följa därav.Huruvida utredningen beaktat denna synpunkt vid sina överväganden framgår inteav betänkandet. Utredningen föreslår vidare (21 § lagförslaget) all allmändomsiol skall pröva frågan om allmän rättshjälp därest angelägenhelen redan ärföremål för behandling av domstolen och fråga inte är om fall som avses i 17 §försia stycket 1-6 eller 8 lagförslaget. Frånsell atl en prövning enligt angivnapunkter i 17 § första stycket torde innebära ökad arbetsbelastning fördomstolen anser rättshjälpsnämnden atl principiella skäl talar mot förslaget.Nämnden ifrågasätter det lämpliga i atl en domstol, som ju skall pröva denrättsliga angelägenheten, skall taga ställning i rältshjälpsfråganoch därmed också i princip till frågan huruvida vederbörande part har befogatintresse av att få angelägenheten prövad med slöd av allmän rättshjälp.Enahanda problemalik lorde bli aktuell vid domstols tillämpning av 18 §lagförslaget. Nämnden anser sig därför inte kunna tillstyrka förslaget. Viddetta ställningstagande anser sig nämnden inte heller böra tillstyrka förslagetsåvitt avser rätl alt förordna biträde eller återkalla dylikt förordnande iangelägenhet, som handläggs enligt lagen om rättegången i tvistemål om mindrevärden. Förordnande av biträde och därtill hörande frågor I 20 § första stycket lagförslaget anges atl advokat fårförordnas till bilräde. I fortsättningen stadgas - vilkel är en nyhet - attannan lämplig person kan förordnas till biträde om särskilda skäl föreligger.Enligt utredningen (specialmotiveringen sid. 260 i betänkandet) skulle deltainte vara avsell atl innebära någon avvikelse från gällande rätt utan enkodifiering av nuvarande ordning. Utredningen hänvisar i sammanhanget tillprop. 1972: 4 s. 257, 258. delar inte denna utredningens uppfattningeller slutledning. - och såvitt denna har sigbekant även samtliga övriga nämnder - tillämpar gällande bestämmelse (21 §första stycket nuvarande lag) så atl om advokat eller biträdande jurisl påadvokatbyrå begärs som biträde presumeras vederbörande vara lämplig och förordnasutan prövning. När biträdesförordnande begärs för andra kategorier -praktiserande jurister som inte är advokater eller anställda på advokatbyrå,bankjurister, personer utan juridisk examen (exempelvis ombudsmän, erfarnaskadereglerare, personer med annan akademisk examen) - sker alltid en prövningav vederbörandes lämp- 1978/79:90 267 lighet men detta är också den enda prövning som sker.Befinnes den föreslagna personen lämplig och lägger inte 21 § första siycketsista meningen rättshjälpslagen hinder i vägen - vilkel ju dock gäller för allakaiegorier, således även advokater, - förordnas vederbörande till bilräde.Några särskilda skäl därutöver krävs inte även om det ligger i sakens naturatl en prövning av lämpligheten hos en person ulan juridisk examen blir mer inriktadpå arten och beskaffenheten av den angelägenhet som är ifråga än i övriga fall.Mol bakgrunden av denna praxis - som alltså torde vara gemensam för samtligarättshjälpsnämnder - ter sig del redovisade molivet för utformningen avlagförslaget svårförståeligt. Förslaget har fått en utformning som fögaåterspeglar praxis, och som - vilket synes betänkligt och knappasleftersträvansvärt - kan vara ägnal all ulveckla ett advokatmonopol.Visserligen kan svårigheter ibland föreligga att utöva en effektivlämplighetsprövning beträffande personer, som inte är advokater eller biträdandejusiler på advokatbyråer, men utredningens förslag löser enligt nämndens åsiktinte detta problem. Möjligen skulle en ändring av nu gällande bestämmelse avinnebörd alt en dylik person åläggs visa att han är lämplig kunna bidraga tillproblemels lösande. Enligt nämndens uppfattning saknas skäl all frångålydelsen i nu gällande bestämmelse dvs. 21 § försia stycket rättshjälpslagen.Nämnden avstyrker på anförda skäl utredningens förslag. Avgifterna för aUmän rättshjälp har i och för sig intet atl erinra molutredningens förslag i 22-24 §§ lagförslaget även om nämnden vill påpeka att enviss fördyring i många fall kommer att uppstå för den enskilde rällssökanden.Nämnden vill i detta sammanhang erinra om vikten av att advokater om dessakommer atl tilläggas rält all bevilja allmän rättshjälp oavsett avgiftensstorlek - erhåller fullödig information om hur avgiften beräknas. flertaladvokater tycks hitintills exempelvis inte ha uppfattat alt det är denberäknade årsinkomsten, som skall ligga lill grund för avgiften, eller atl medårsinkomst inte avses inkomsien för kalenderåret ulan inkomsten förtolvmånaders perioden före och efter ansök-ningsdalum. Med hänsyn till den praxis som åtminstoneStockholmsnämnden utvecklat förefaller 25 § sista meningen lagförslagetinnebära en obehövlig nyhet. Om en sökande beviljats allmän rättshjälp i enviss rättslig angelägenhet tillåter nämligen nämnden - efter framställning avsökanden - att den sålunda beviljade rättshjälpen får omfatta även annanangelägenhet om nära samband mellan angelägenheterna föreligger i rättsligteller sakligt hänseende. Denna ordning synes enligt nämndens uppfattningsmidigare och mindre komplicerad än att - som utredningen föreslår - laboreramed två rätlshjälpsärenden och beträffande avgiften i det senare hänvisa tilldel tidigare. Nämnden avstyrker därför utredningens förslag såsom obehövligt.Därest en lagbeslämmelse anses erforderlig föreslår nämnden all den utformas ienlighet med ovan redovisad praxis. 1 26 § tredje stycket lagförslaget stadgas, vilket är ennyhet, alt myndighels beslut om skyldighet att erlägga avgift blir direkt exigibel.Rättshjälpsnämnden tillstyrker förslaget. Två ledamöter av rältshjälpsnämnden, advokaterna , har såvitt yttrandet berör 18 och 19 §§ lagförslagetreserverat sig och anfört. 1978/79:90 268 Vi tillstyrker utredningens förslag avseende 18 § med detundanlaget att sisla slyckel bör utgå. Utredningens förslag i 18 § innebär en inledning till endecentralisering av beslutsfunktionen, som kan leda till alladvokat i alla ärenden, oavsett omfattningen kommeratt kunna bevilja allmänrättshjälp. Utredningen föreslår att advokat skall kunna beviljaallmän rättshjälp för ett arbete omfattande . Åtskilliga ärenden ärav den omfattningen alt de kan slutföras inom nämnda tidsram. En stor mängd avärendena är dessutom av den arten atl svårighet inte föreligger vid bedömningenhumvida allmän rättshjälp kan komma ifråga eller inte. Advokaten bör dock hamöjlighel atl, även före del sex timmars arbele är konsumerat, på denrättssökandes vägnar göra framställning till rältshjälpsnämnden om fortsattallmän rättshjälp. bör då ha skyldighet att besluta iärendet. En sådan ordning ger den rätissökande möjlighel atl på ett tidigtstadium förvissa sig om allmän rättshjälp kan påräknas även efterrältshjälpsnämndens bedömning. Detta kan vara av värde i tveksamma fall. Därförbör sisla slyckel i den föreslagna paragrafen utgå. i sitt remissvar velat utforma 16§ och med ett bibehållande av utredningens 18 § med undantag för sisla stycket,skulle en beaktansvärd mängd av rätlshjälpsärendena kunna behandlas på advokatbyråerna.Detta förenklar för de rättssökande, rättshjälpsnämndema och advokaterna. Del skulle möjligen kunna befaras att advokat kan komma ikonfliktsituationer men hänsyn till sin lojalitetsplikt gentemol klienten ochdärigenom ha svårighet alt vägra en klient allmän rättshjälp med motiveringenatt befogat intresse inte kan anses föreligga. Sådana farhågor torde emellertidvara överdrivna. Skulle tveksamhet råda har advokaten möjlighet enligt vårtförslag att på klientens vägnar ansöka om rättshjälp hos rättshjälpsnämnden.Advokat bör alltså själv endast besluta i klara fall. Genom möjlighelen attomgående erhålla rättshjälpsnämndens prövning befrias advokaten frånovannämnda konfliktsituation. Skulle advokat likväl göra en felbedömning innebär detökade kostnader för statsverket. Är felbedömningen flagrant torde emellertidstatsverket kunna återkräva de ökade kostnaderna av advokaten. Härom skulle särskildregel kunna införas. Det kan föreligga risk att en rätissökande i sammaangelägenhet vänder sig till flera advokater och låter dessa, varandraovetande, agera i ärendet och bevilja rättshjälp. En kontroll för att imöjligaste mån undanröja dessa risker skulle kunna ske genom atl på tillämpligablanketter ange att den rällssökande har alt under edlig förpliktelse bekräftaatt han ej i aktuell angelägenhet sökt rättshjälp på annat håll. Dettaförfaringssätt tillämpas i många andra sammanhang. Dessulom verkarkostnadsbidraget i många fall hämmande på dylikt missbruk. Som en följd av att sista stycket 18 § utgår kan även 19 §utgå i sin helhet eller ändras så att där anges atl en ovillkoriig skyldighetföreligger för rättshjälpsnämnd atl på begäran av rättssökande pröva frågan omallmän rättshjälp. Utredningen har funnit, att funktionsfördelningen är avvital betydelse för uppnående av de mål som uppsatts i direktiven. I principdelar rältshjälpsnämnden denna inställning. Prop.1978/79:90 269 Efiersom fräga om rådgivningsinslilulels vara eller ickevara enligi rälls-hjälpsnämndens mening hänger inliml samman med frågan om hurbeslulsfunktionema i övrigt beträffande beviljande av allmän rättshjälp skallkonstrueras kommer rättshjälpsnämnden att behandla dessa frågor i ettsammanhang. biiräder utredningens förslag attadvokal skall bevilja allmän rättshjälp i familjemål (16 § förf.förslaget).Enligi nämndens mening bör advokats rätt härvidlag även omfatta beviljande avallmän rällshjälp i bördsmål. Enligi 16 § 2 si. i den föreslagnaförfallningslexlen undanlas från advokats behörighet att bevilja allmänrättshjälp - genom en hänvisning lill 17 § första stycket 7 - det fall atl den rättsligaangelägenheten kan antas bli prövad enligt lagen om rättegång i tvistemål ommindre värden (SFS 1974:8). 1 specialmotiveringen, s. 258, anmärker utredningen,att delta kan bli fallel i mål om underhållsbidrag till maka eller barn, om vadsom sammanlagt yrkas i underhäll understiger ett halvt basbelopp (beloppsgränsenför mål som skall handläggas enligt småmålslagen). 3 § lagen om rättegång itvistemål om mindre värden stadgar, att denna lag inte är tillämplig på mäl,som handläggs av tingsrätt i särskild sammansättning. Dit hör bl.a. mål omunderhåll (GB 15:29). föreslår alt hänvisningen till 17 § 1st. 7 p. utgår ur 16 § 2 st. förslaget till författ-ningstexl. Det kanifrågasättas om ärenden angående omyndighetsförklaring och dess hävande börhänföras till den kategori ärenden i vilka advokaten ges full frihet atlbevilja allmän rättshjälp. Sådan söks ytterst sällan i dessa ärenden.Anledningen härtill är förmodligen atl domstol enligt 10 kap. 13 § FB förordnarrättegångsbiträde. Behov av de ytterligare förmåner som kan erhållas genomrättshjälp uppträder med säkerhet ytterst sällan. Advokat bör inte få tillstånd alt åla sigrättshjälpsärenden enligt 16 § förslaget till författningstext utanför sittnaluriiga verksamhetsområde. Önskar den rätissökande att ett biträde medverksamheten förlagd till avlägsen ort skall förordnas bör del ankomma pårältshjälpsnämnden all la siällning till frågan om denne skall förordnas.Detta förhållande bör framgå av lagtexten. Mot utredningens förslag i 18 § förslag tillförfattningstext att för vissa ärenden i övrigi advokat skall utan nämndenshörande arbeta i är nämnden kritisk. 1 den PM angående reform av samhällets rättshjälp (Ju1970:14) som föregick rätlshjälpsreformen poängleras behovei avkoslnadskontroll. Där konsialeras, atl den kostnadskontroll som då utövadesutfördes av domslolarna och visade belydande brister i enhetlighet ocheffektivitet.