prop · G2032 · 1978-12-31 00:00:00 — iandra fall än då namnet hänför sig till en allmänt känd person eUerkompletteras av ytterligare uppgifter som klart ger vid handen att en vissperson åsyftas. Förbudet mot användning av bUd av annan kan däremot ge skyddäven för personer som är anonyma i aUmänhetens ögon. Åtminstone gäller dettafotografi, som återger en viss individ. Utöver vad som kan ansesligga i uttrycket "utnyttja" innehåUer den föreslagna lagtexten intenågon begränsning av förbudet mot användning av annans bild eller namn i reklamutan dennes samtycke. Det kan ifrågasättas om detta är tiUräckligt. Vidremissbehandlingen har pekats på vissa fall där ett utnyttjande ansetts böravara tUlåtet. Ett sådant exempel är att en bok som handlar om en känd personmen har tUl-kommit utan dennes samtycke annonseras med en bild av den behandladepersonen. Enligt vår mening kan även i vissa andra fall tvekan råda om de böromfattas av ett förbud. Här kan nämnas hänvisningar tUl uttalanden som ennamngiven person har gjort i ett litterärt verk eUer en tidningsartikel ellervid ett offentligt framträdande samt vidare utstäUande i butiksfönster av porträttav en person som hyllning i anledning av en födelsedag eller enidrottsprestation. Hänsyn kan vidare möjligen behöva tas tUl det särskildabehov av att få använda bilder av annan som kan föreligga vid reklam förverksamhet som går ut på just framställning och försäljning av bilder. Detkunde vara rimligt att en fotograf eller konstnär skulle kunna i avsättningsfrämjandesyfte ställa ut porträttbilder även utan samtycke av den porträtteradepersonen, åtminstone om det primära ändamålet med utställandet vore att visaprov på utställarens produktion och inte att tillgodogöra sig den avbUdadepersonens renommé. Med tanke bl. a. på sådana fall som har berörts kundeifrågasättas om inte lagen borde ge utrymme för en mera nyanserad bedömning änvad ordet "utnyttja" i den remitterade texten medger. Om man vill tiUåtaundantag för dylika fall, krävs en uttrycklig regel därom. Sålunda kunde övervägasatt stadga undantag för det fall att utnyttjandet av särskilda skäl finge ansestiUbörligt. Vi är emellertid medvetna om att en sådan regel är tämligen vag ochskulle kunna ge upphov till tillämpningssvårigheter. På grand härav och enärbehovet av en dylik undantagsbestämmelse inte närmare belysts i ärendet, villvi inte bestämt påyrka en ändring i ifrågavarande hänseende. Ivissa fall kan det vara tveksamt vilken näringsidkare som företar en vissreklamåtgärd. Om t.ex. en tillverkare, importör eller grossist låter framställareklammaterial i form av broschyrer, skyltar e. d., vUka detaljisterna skallanvända vid sin marknadsföring av hans produkter, torde förbudet omfatta såvältillverkaren etc. som detaljisten. Motsvarande får anses gäUa om reklamenförekommer på varuförpack-ningar. Ispecialmotiveringen till paragrafen anförs att samtycke skall avse Prop.1978/79: 2 75 utnyttjandetav bilden eUer namnet i reklamsammanhang och inte reklamen som sådan. Ianslutning härtill må framhåUas att ett samtycke givetvis kan vara begränsat tiUvisst reklamsammanhang eller villkorat av att reklamen ges viss utformning. Förbudsregeln i 1 § riktarsig endast mot näringsidkare. Av 2 § andra stycket framgår emellertid attstraff för överträdelse av regeln skall kunna drabba även anställd hos näringsidkareoch annan som handlar på näringsidkares vägnar. Avsikten torde att döma avspecialmotiveringen tUl 3 § vara att detsamma skaU gäUa ersättningsansvaretenligt denna paragraf. Detta skulle framträda tydligare om regeln i 1 § uttryckligenangavs vara riktad även mot de i 2 § andra stycket åsyftade personema. Införsen bestämmelse härom i 1 § kan i stället 2 § andra stycket utgå. Underhänvisning tiU det nu anförda föreslås att 1 § i lagförslaget ges följandelydelse: "Näringsidkarefår icke vid marknadsföring av vara, tjänst eller annan nyttighet använda framstäUningi vUken annans namn eller bUd utnyttjas utan dennes samtycke. Med namn jämstäUsannan beteckning som klart utpekar viss person. första stycket sägs om näringsidkare gäller även anställd hos näringsidkareoch annan som handlar pä näringsidkares vägnar." Vid1 § har föreslagits att regeln i 2 § andra stycket utgår och ersätts med enmotsvarande bestämmelse i 1 § andra stycket. Godtas detta förslag bör 2 §inledas med orden "Den som ..." Enligtspecialmotiveringen till 2 § andra stycket åsyftas med hänvisningen tUl personsom handlar på näringsidkares vägnar den som fullgör uppdrag för näringsidkare,exempelvis reklambyrå som bedriver marknadsföring. Bestämmelsens tillämplighetär emellertid enligt ordalagen inte beroende av att ett uppdrag föreligger. Somexempel på fall då det kan vara tveksamt om marknadsföring bedrivs på näringsidkaresuppdrag kan nämnas att en branschorganisation gör reklam för sina medlemmarsverksamhet. Sådan reklam omfattas av straffbestämmelsen i 6 §marknadsföringslagen (jfr prop. 1970: 57 s. 94). Regeln i andra stycket idet remitterade förslaget blir inte tiUämplig på en reklambyrå som exempelvisutarbetar reklammaterial och biträder vid uppläggningen av en kampanj men intemedverkar på sådant sätt att byrån kan sägas bedriva marknadsföring pånäringsidkarens vägnar. Fråga uppkommer därför om straff på annan grand kan ådömasför sådan medverkan. Det är inte helt klart i vilken mån brottsbalkensmedverkansregler är tillämpliga inom specialstraffrätten. I princip torde reglemaanses analogiskt tillämpliga när fängelse ingår i straffskalan, medan motsatsenanses vara fallet när det gäUer rent 1978/79: 2 76 Enligt vår mening bör medverkansreglerna vara tillämpUga i detta faU.Detta bör då uttryckligen anges i lagtexten (jfr rekommendation av utredningenrörande specialstraffrätten i Ds Ju 1975: 23 s. 6365). Det kan ske genom atttill paragrafen fogas en mening av följande lydelse: "I fråga om medverkantill sådan gärning äger 23 kap. 4 och 5 §§ motsvarandetillämpning." Somhar anförts vid 1 § torde avsikten vara att ersättningsreglerna i 3 § skallkunna tillämpas inte bara då överträdelse av förbudet i 1 § har begåtts avnäringsidkare utan också då den handlande är anställd hos näringsidkare ellerannan som handlar på näringsidkares vägnar. I klarhetens intresse harföreslagits att detta kommer till uttryck i ett andra stycke i 1 §. Av sammaskäl bör första meningen i 3 § inte knyta ansvaret till den som utnyttjarannans namn eUer bild i reklam. Vidare torde det vara meningen att ersättningsskyldighetskall kunna åläggas också medverkande som inte går in under stadgandet i 2 §andra stycket i det remitterade förslaget. Enligtförsta stycket andra meningen skall vid uppsåt eller oaktsamhet ersättningutgå också för annan förlust än uteblivet vederlag liksom för lidande ochannat förfång. Med detta från upphovsrättslagen hämtade uttryckssätt tordeåsyftas att såväl ekonomisk som icke-ekonomisk skada skall ersättas. Det syneslämpligare att uttrycka detta i ordalag som närmare anknyter tiU vad som brukasi annan modern lagstiftning och utan användning av den ålderdomliga och vagatermen förfång. Pågrand av det nu anförda föreslås att 3 § första stycket får följande lydelse: "Densom bryter mot 1 § eller medverkar till sådan handling skall utge skäligtvederlag till den vars namn eller bUd har utnyttjats. Sker det uppsåtligeneller av oaktsamhet, skall ersättning utgå också för annan skada. Vid bedömandeom och i vad mån sådan skada har uppstått tas hänsyn även till lidande ochandra omständigheter av annan än rent ekonomisk betydelse." Paragrafensersättningsregler är enligt lydelsen i det remitterade förslaget tillämpligaockså på arbetstagare som handlar i tjänsten. Som departementschefen påpekar äremellertid arbetstagares skadeståndsansvar begränsat enligt 4 kap. 1 §skadeståndslagen. Denna regel är tilllämplig då skada vållas av arbetstagaregenom fel eUer försummelse i tjänsten. Skyldighet att utge vederlag enligt 3 §första stycket första meningen i lagförslaget föratsätter emellertid inte attfel eller försummelse föreligger. Om begränsningsregeln i 4 kap. 1 §skadeståndslagen skaU vara tUlämplig även på sådan skyldighet synes detta börautsägas. Vidare torde den i andra stycket intagna regeln om arbetsgivares an- Prop.1978/79: 2 77 svarför arbetstagares handlande böra omfatta också detta fall. Med hänsyn härtUlföreslås att andra stycket ges följande avfattning: "Densom har arbetstagare i sin tjänst är skyldig att utge ersättning enligt förstastycket i arUedning av handling som arbetstagaren företar i tjänsten.Arbetstagare är ersättningsskyldig för sådan handling endast i den mån synneriigaskäl föreligger." Attarbetsgivarens principalansvar såvitt gäller ersättningsskyldighet för skadaenligt första stycket andra meningen skall vara beroende av att arbetstagarenhar våUat skadan uppsåtligen eller av oaktsamhet torde följa av den härföreslagna regelns lydelse och behöver aUtså inte uttryckligen anges. Vad gäUerinnebörden av uttrycket "synnerliga skäl" torde det även utanhänvisning till 4 kap. 1 § skadeståndslagen stå klart att bedömningen skall skeenligt de principer som gäller för tillämpningen av detta lagram. Avmotiven tUl paragrafen framgår att den skall kunna tillämpas beträffande delssjälva reklammaterialet dels hjälpmedel som har använts vid framstäUning avdetta. I bägge fallen torde det vara avsett att åtgärd skaU få vidtas endastom detta påkallas för att förhindra fortsatt missbrak. Enligtparagrafens lydelse kan ingripande ske endast mot den som bryter mot 1 §.Motiven ger emellertid intryck av att en vidare till-lämpning är åsyftad,innebärande att ingripande skall kunna ske också mot tredje man. Ett sådantantagande stöds av andra stycket, som närmast torde vara avsett för fall dåegendomen finns hos annan än den som har begått överträdelsen. Andra stycketskyddar emellertid i viss mån också godtroende näringsidkare som själv harbedrivit reklam i strid mot 1 §. Ett sådant skydd är måhända motiverat i vissafall. Det kan dock ifrågasättas om inte regeln går alltför långt tiU den godtroendesförmån. Lämpligare synes vara att som en allmän begiänsning för lagregelnstillämpning uppställa ett krav på att åtgärden skaU framstå som skälig.Eftersom ingripandet förestavas av målsägandens intresse bör det endast kunnaföretas på yrkande av denne. Motbakgrund av det nu anförda föreslås att paragrafen efter mönster närmast av 20§ andra stycket firmalagen utformas på följande sätt: "Vidöverträdelse av 1 § kan rätten, på yrkande av den vars namn eller bild harutnyttjats, efter vad som är skäligt till förebyggande av fortsatt missbrukförordna, att hjälpmedel som har använts vid handlingen eller framställningsom finns på vara, förpackning, reklamtryck eller dylikt skall ändras eller attegendomen skall förstöras eller mot lösen utlämnas tiU den vars namn eller bildhar utnyttjats." Avden föreslagna lydelsen följer bl. a. att ingripande kan riktas även mot annanän den som har begått överträdelse av 1 §. 7 1978/79. Prop.1978/79: 2 78 särskiltskydd för godtroende innehavare av egendomen utöver vad som följer av den aUmännaskälighetsbedömningen och kravet att ingripande skall vara motiverat tillförekommande av fortsatt missbruk torde inte behövas. För att den föreslagnaregeln skall fylla sitt ändamål kan det vara av betydelse att möjlighet finnstill interimistiskt ingripande. Efter mönster av bl. a. firmalagen ochmarknadsföringslagen föreslås därför att tUl paragrafen fogas ett nytt andrastycke av följande lydelse: "Kan brott enligt 2 §skäUgen antas föreUgga, får egendom som avses i första stycket tas i beslag i avbidanpå förordnande som sägs där. Därvid gäller i tiUämpliga delar föreskrifterna ombeslag i brottmål." Den nu föreslagna regeln gäUerbara fall då straffbar överträdelse av lagen kan antas föreligga. Om denna föratsättninginte är uppfylld torde i stäUet möjlighet finnas att utverka interimistisktförordnande enligt 15 kap. 3 § (se även 187 a § utsökningslagen). Regelni denna paragraf är tiUämpUg även om uppsåt eUer oaktsamhet ej har förekommit.Den är sålunda avsevärt strängare än mot-fifånde regel i 5 kap. 6 §skadeståndslagen, som föratsätter brottslig hdUng. Det kan ifrågasättas om interegeln borde begränsas till sådana fall då skadeståndsskyldighet enligt 3 §första stycket andra meningen föreligger. Även om sådan begränsning inte görstorde emellertid hänvisningen tUl "omständigheterna" ge visstutrymme för att ta hänsyn tiU subjektiva förhåUanden pä denersättningsskyldiges sida. Om den förut föreslagna omformuleringenav 3 § godtas bör nu förevarande paragraf lämpligen avfattas på följande sätt: "Den som har bratitmot 1 § eller medverkat tUl sådan handling eller är ersättningsskyldig enligt 3§ andra stycket kan i mål enligt denna lag, på yrkande av den vars namn eUerbild har utnyttjats, efter omständighetema åläggas att bekosta tryckning i en eUerflera tidningar av dom i målet." Förevarandelagstiftningsärende aktualiserar ånyo den svårlösta frågan om reklamens förhåUandetUl tryckfriheten. Ostridigt omfattas även sådant tryckt meddelande, som har tUlhuvudsakligt syfte att tjäna som medel för marknadsföring av en vara eUer entjänst eUer en annan nyttighet, av de i TF grandlagsfästa reglerna rörandetryckta skrifter. Dessa ger ett i många avseenden vittgående skydd. Ettreklammeddelande åtnjuter sålunda, som departementschefen också framhåller ilagrådsremissen, det i TF föreskrivna skyddet mot censur och för-handsgransknlng,liksom reglerna om meddelarskydd och anonymitet är Prop.1978/79: 2 79 tiUämpliga.Däremot leder den i 1 kap. 3 § TF intagna föreskriften om TF:s exklusivitet vadbeträffar påföljdsregleringen tiU i viss mån annat resultat. I nämnda lagramstadgas att för missbruk av tryckfriheten eUer medverkan däri någon ej får iannan ordning eller i annat fall än TF bestämmer tUltalas eUer dömas tillansvar eUer ersättningsskyldighet. Denna bestämmelse har en lång historia. Fråganom hur vitt TF:s reglering vad avser påföljderna för överträdelse avyttrandefrihetens gränser skaU vara exklusivt normerande har nämligen somframgår av översikten tryckfrihetssakkunnigas betänkande (SOU 1947:60 s. 115119) utgjort ett problem för lagstiftaren i nu mer än ett sekel.Spörsmålet har dykt upp tid efter annan i olika sammanhang. Frågan om reklamensstäUning i detta avseende har varit före bl. a. för nära 50 årsedan. Den då aktuella lagstiftningsfrågan delade det dåvarande lagrådet i tvålika delar (prop. 1931: 175 s. 4549). I det ärendet blev slutet att riksdagenantog en lagbestämmelse utanför TF, vilken som iUojal reklam straffbelade attmeddela vissa oriktiga uppgifter i aimons, cirkulär, prospekt eller priskurantäven om det skedde i tryckt skrift. återgivna regeln i 1 kap. 3 § TF ger genom sin avfattning klart uttryckför att den blott handlar om sanktioner i anledning av missbrak avtryckfriheten eller medverkan däri. Det är endast på denna punkt som TF ärexklusivt normerande. Kriminaliseringar och ålägganden att betala ersättningkan sålunda ske i anledning av uttalande i tryckt skrift vid sidan av TF, om deicke är riktade mot missbrak av tryckfriheten. Departementschefen har vid TF:s tiUkomstnärmare utvecklat denna tanke. Han säger sålunda (prop. 1948: 230 s. 171), atttill tryckfrihetsbrott räknas endast sådana brott som innebär missbrak av denyttrandefrihet TF avser att väma. Departementschefen anslöt sig härvidlag tUl1944 års tryckfrihetssakkunnigas ståndpunkt (a. a. s. 120). De sakkunnigauttalade i denna del bl. a. följande: Sommissbruk av tryckfriheten upptagas yttranden eller meddelanden som äro menligaför staten eUer som kränka den enskilde medborgaren. Däremot hartryckfrihetsförordningen icke tagit som sin uppgift att i aUa avseenden reglerabruket av tryckta skrifter. Begagnandet av trycket som ett medel i den enskUdanäringsverksamhetens tjänst kräver ej grandlagsskydd. Därför böra ej heUeroredliga eUer Ulojala yttranden och meddelanden kriminaliseras såsomtryckfrihetsbrott. Dessaoch Ukartade allmänna uttalanden har i fortsättningen blivit vägledande, då detgäUt tolkningen av 1 kap. 3 § TF. När efterhand behov av att kunna ingripa motreklam blivit aktuella i olika sammanhang, har utbUdat sig uppfattningen att s.k. kommersieU reklam intar en särstäUning. De meddelanden, som hänförs dit,anses då icke innefatta ett begagnande av tryckfriheten. KrimLnaUsering av innehåUi kommersiellt reklammeddelande kan därför göras genom lagregler utan- Prop.1978/79: 2 80 förTF enligt denna uppfattning. Att på detta sätt utgå från att varje meddelande,som har tUl huvudsakUgt syfte att främja avsättning av vara, tjänst eller annannyttighet, skuUe i sig vara av den art att det icke omfattas av tryckfriheteninnebär emeUertid enligt min mening en otiUåten förenkling. Föratt kunna avgöra vad som skaU förstås med tryckfrihet måste man gå tUldefinitionerna i 1 kap. 1 § TF. Tryckfriheten anges i lagrummets andra styckevara given tUl säkerstäUande av ett fritt meningsutbyte och en allsidigupplysning. Dessa termer har stundom givits en tämUgen inskränkt innebörd. Detsägs att tryckfrihet blott skaU trygga en fri nyhetsförmedling och en obeskurenpolitisk debatt. Dessutom skall den ur en mera vidsträckt kultureU synpunktvara grundval för en allmän upplysning. Tryckfriheten har sammanfattningsvisbrakat betecknas gäUa nyhetsförmedling och åsiktsbUdning. Denna inskränkandetolkning av termerna fritt meningsutbyte och aUsidig upplysning synes dock ståi mindre god överensstämmelse med den fortsatta beskrivningen av tryckfriheteni samma stycke. Där sägs att det skaU stå varje svensk medborgare fritt att itryckt skrift meddela uppgifter och underrättelser i vad änrne som helst. Dennagenerella princip är visserligen i lagrammet relaterad till det nyssnämndatryggandet av meningsutbyte och upplysning men däri kan icke sökas stöd för endiskriminering av meddelanden som exempelvis går ut på att upplysa allmänhetenom var och när och tUl vUket pris en viss vara eUer tjänst finnes att tillgå.För uppfattningen att derma form av nyhetsförmedling låt vara att den vanUgenhar tiU syfte att få till stånd ett köp, ett arbetsbeting eller annat liknande privaträttsligtavtal skulle vara av lägre valör och ligga utanför tryckfrihetens ram ger TF enhgtsui ordalydelse ej något stöd. Vadsom brakar sammanfattas under begreppet kommersiell reklam inrymmer meddelandenav skiftande slag. Den omständigheten att reklammeddelandet har tiU förstahandssyfteatt få tUl stånd en privaträttslig uppgörelse av ekonomisk natur kan icke tas tUlintäkt för att meddelandet saknar betydelse med hänsyn tUl den aUmänna meningsbildningen.I nutida samhällsvetenskapUg litteratur är det fastmera vanligt att framhålladen modema reklamens betydelse då det gäller att påverka människorna i deras instäUningtUl olika företeelser och i fråga om deras aUmänna livsvärderingar. Uppenbartär att ett köpintresse skapas främst genom att hos den tUltänkte köparen väcksintresse för det område där den utbjudna varan eUer tjänsten är att finna. Detkan gäUa områden som kosthållet, bostaden, det personliga utseendet, hälsansvårdande, fritidsverksamheten, resor, natimipplevelser. De enskUda samhäUsmedlemmamasinstäUning tUl olika företeelser på områden av denna art är av grundläggandebetydelse också för hela den pohtiska meningsbildningen. Prop.1978/79: 2 81 Enannonskampanj för att förmå de enskUda att äta mera bröd kan ha en medicinskmotivering men gynnar uppenbarligen också dem som producerar och försäljerbröd, från råvaraleverantörerna av spannmål över bagerierna tUldetaljhandlarna. Individema har ofta nog mycket växlande uppfattning om vUkenopinionsbildning på fält med kommersiell anknytning av denna typ som de finnervara värdefull. En kan anse viktigt att människoma initieras att bosätta sig pålandet, en annan kan tycka tvärtom att människoma bör förmås att bo samman istora höghuskollektiv. Lika klart är att olika kommersiella och samhälleliga intressenär knutna till skUda boendeformer. Det går icke att generellt utesluta reklam,endast därför att den bärs upp av dessa skilda ekonomiska intressen, från detmeningsutbyte och den opinionsbUdning som omtalas i 1 kap. 1 § TF. Tvärtom ärdenna reklam en viktig faktor i den samhälleliga meningsbildningen. Dagenspolitiska verklighet formas ju i stor omfattning av medborgarnaskonsumtionsmönster, deras sparvanor etc. Att begränsa den av tryckfrihetenomfattade opinions-bUdningen tiU att gälla endast olika teorier i de politiskapartiernas program och vad därmed har sammanhang men lämna utanförhela den verklighet i vilken medborgama lever måste uppfattas som enorimlighet. Centralti förevarande sammanhang är att 1 kap. 1 § TF enligt sin ordalydelse icke gernågon grand för ett onyanserat avskiljande av aUt vad som kan kallaskommersiell reklam från det meningsutbyte och den upplysning som avses i dennaparagraf. Detta för hela TF grandläggande lagram gör icke någon skillnadmellan ett meningsutbyte om förhållandet meUan socialism och kapitaUsm somsamhällsformer och ett meningsutbyte om lämplig längd på ett klädesplagg. Inteheller görs däri någon skiUnad på ett nyhetsmeddelande som gäller tidpunktenför ett politiskt möte och ett som avser öppethållandet av en tidningskiosk. Enligtmin mening måste man därför, så länge icke i TF upptagits några regler som frånden fria opinionsbildningen och det fria nyhets-förmedlandet som TF skyddarundantar sådan opinionsbildning och nyhetsförmedling som har till primärt syfteatt förmå människor att träda i olika slag av kommersieUa förbindelser medandra, acceptera att tryckfriheten sådan den definierats i 1 kap. 1 § TF avseralla former av opinionsbildning och nyhetsförmedling. Omman härefter återgår till tolkningen av 1 kap. 3 § TF, är icke med vad ovananförts obetingat sagt att varje annons eller reklammeddelande är av det slagatt framställningen innefattar ett brak av tryckfriheten, sådan denna enligtvad angivits är att förstå. Emellertid föreligger det så många olika slagav blandformer att det utan hjälp av några kriterier i själva TF är svårtatt sålla ut de reklammeddelanden, vUka saknar tryckfrihetsrättsliga moment,från meddelanden som har dylika moment. Ett stort område där inslag avopinions- 1978/79: 2 82 bildningoftast finns med gäUer aU reklam för försäljning av andra tryckta skrifter t.ex. reklam för tidningar och böcker. Rörande reklam för konstverk kan liknandesynpunkter anföras. I detta lagstiftningsärende har från konstnärsorgarusationernassida uttalats oro för att konstutstäUningar, där konstverk försäljs, skaUuppfattas som reklamåtgärd. En utstäUningskatalog med angivande av priser påde utstäUda konstverken torde dock vanligen icke kunna uppfattas som ett meddelandesom helt saknar tryckfrUietsskyddat innehåU. I stor utsträckning innehållerreklam uppmatungar att tUlägna sig en viss livsstil eller att inta en viss håUningtill de vardagsproblem, tiU vilkas lösning man tror sig lämna bidrag med denreklamerade varan eUer tjänsten. Lika uppenbart är å andra sidan att ettreklammeddelande kan vara av den triviala natur, att det icke kan anses förenatmed något opinionsbildande eller nyhetsförmedlande element. Gränsdragningenhärvidlag är svår. Detnu anförda har gällt tillämpningen av regeln i 1 kap. 3 § TF som gäller sanktionsfrågorna.Det är på grand av dess hänvisning tUl missbraket av tryckfriheten somkriminalisering m.m. kan ske utanför TF för annat än sådant missbrak. Somdepartementschefen framhåller skyddar TF reklamen i tryckt skrift mot bådecensur och andra förhandsingripanden. Härvidlag stöder sig departementschefenuppenbarligen på det förhållandet att de i 1 kap. 2 § TF intagna förbuden motförhandsgranskning m. m. ut-tryckUgen anges gäUa skrift överhuvud, varför någotundantag ej kan göras beträffande reklammeddelanden i tryckt skrift. Enhgtdenna uppfattning, till vUken jag ansluter mig, bUr det knappast möjligt att tiU-lämpastadganden i 2 § marknadsföringslagen, enligt vilka myndighet() kan föreskriva förbud för näringsidkare att gereklammeddelande visst innehåU, för så vitt gäller sådant meddelande som äravsett att inflyta i tryckt skrift.