prop · G2033 · 1978-12-31 00:00:00 — En betydelsefull vinst är att domstolamadärigenom får vidgad möjlighet att tillämpa brottspåföljd som innebär frivårdäven vid lagföring av personer som hör hemma i främmande stat. Från svensksynpunkt ökas sålunda fömtsättningama för att till-lämpa skyddstillsynbeträffande utlänningar som inte har hemvist inom riket. På samma sätt tordesamverkan från svensk sida efter de linjer som anges i konventionen ökamöjligheterna för svenska medborgare som har begått brott utomlands att därerhåUa viUkorlig dom eller motsvarande påföljd. När det gäUer personer somavtiänar frUietsstraff i annan stat än hemviststaten kan också myndighetematänkas vara mera benägna att besluta om eller tidigarelägga vUlkorligfrigivning eUer mot- Prop, 1978/79: 3 120 svarandeåtgärd, såvida tillfredsställande övervakning kan anordnas i deras hemland. Ifall då den som står under övervakning flyttar tiU annan stat underövervakningstiden, kan det givetvis även från kontroU-synpunkt vara värdefullt,om övervakningen kan överföras tUl hans nya hemland. Det måste över huvud tagetvara önskvärt att de olika statema inte i kampen mot brottsligheten begränsarsina kriminalvårdande åtgärder tiU personer som har dömts I det egna landetutan att ett ökat samarbete Över gränserna kommer till stånd i den utsträckningdet är praktiskt möjUgt. Som framgår av det anförda har övervakningskonventionenen Inte oväsentlig uppgift att fylla i det internationella samarbetet på straffrättensområde. Ett mellanstatUgt samarbete av det slag som konventionen föratsätterkan självfallet tänkas ge upphov tUl en del praktiska problem i tiUämpningen.De goda erfarenheterna av den samverkan som har ägt rum inom ramen för andraeuroparådskonventioner liksom av det nordiska verkställighetssamarbetet talaremellertid för att sådana problem bör kunna bemästras utan alltför storasvårigheter. Visserligen föreligger påtagliga skiljaktigheter mellanrättssystemen i europaråds-staterna, men villkorUgt anstånd med ådömande ellerverkstäUighet av frihetsberövande påföljd är en allmänt erkänd reaktionsform ide oUka statemas rättssystem. I praktiskt taget alla dessa stater förekommerockså institutet villkorlig frigivning. Att frivården har organiserats påolika sätt i skilda stater behöver inte vara något hinder mot ett samarbete iden form som övervakningskonventionen avser. Övervakningskonventionen, som har tUlträtts av fyrastater, har numera trätt i kraft. Ytterligare fem stater har undertecknatkonventionen och inom har en uppmaning riktats tUl de stater somännu inte har anslutit sig att vidta åtgärder för att ett tillträde skall blimöjligt. För konventionens praktiska effektivitet är det önskvärt att den fåren så bred anslutning som möjligt. bör inte ställa sig utanför dettasamarbete utan ta tillvara de möjligheter som konventionen erbjuder tillsamverkan mellan europarådsländerna även i fråga om kriminalvård i frihet. Närnu anslutning kan påräknas även från dansk och norsk sida, bör sålundatillträda konventionen och genomföra den lagstiftning som behövs förtillträdet. Övervakningskonventionen erbjuder tre olikasamarbetsformer. Den ena innebär i huvudsak att övervakningen flyttas till detland där den dömde hör hemma men att domslandet behåller möjligheten att bedömahur övervakningen utfaller (del II av konventionen). 1 En översiktlig redogörelse för kriminalvården ifrihet i vissa europarådsstater lämnas i bilaga C. Prop,1978/79:3 121 nativankommer det sålunda på domslandet att besluta om åtgärder med anledning av eneventuell misskötsamhet från den dömdes sida, varvid det förutsätts attbeslutet skall grunda sig på underrättelser från den stat som har övertagitövervakningen. I den andra, mera utvidgade formen innebär samarbetet ävenskyldighet för den stat som har övertagit övervakningen att sörja förverkställighet av det straff eUer den straffåterstod som kan komma att beslutaseller förverkas i domslandet med anledning av den dömdes misskötsamhet (delIII). När sådan verkställighet begärs får den anmodade staten visserligen omdet behövs bestämma nytt straff, men detta skall tiU sin art så nära sommöjligt stämma överens med vad som har bestämts i domslandet. Den tredjesamarbetsformen påminner närmast om vad som gäller enligt brottmålsdomskonventionen.Samarbetet innebär nämligen att det anmodade landet helt övertar tUlämpningenav den dom som har föranlett övervakningen (del IV). Därvidföratsätts på samma sätt som enligt brottmålsdomskonventionen att enomvandling av påföljden sker i verkställighetslandet redan i samband med attdetta övertar verkställigheten. Enligt art. 38.1 jämförd med bilagan tillkonventionen har fördragsslutande stat rätt att göra förbehåll, helt ellerdelvis, i fråga om de båda sistnämnda samarbetsformema. Samarbete enligt del II ärdäremot ovillkorligt efter en anslutning. I den promemoria som upprättades i samband med attSveriges tillträde aktualiserades föreslogs att en anslutning frånsvensk sida skulle begränsas till del II av konventionen. Sedan1965 års promemoria upprättades har emellertid det intemationella samarbetet påbrottsbekämpningens område utvidgats och förbättrats. Av särskild betydelse iförevarande hänseende är tillkomsten av brottmålsdomskonventionen och IVL.Frågan om vilken omfattning ett samarbete enligt övervakningskonventionen börha för svensk del har därför kommit i ett annat läge. Härtill kommer att ett samarbete som begränsas tillövervakning enligt del II av konventionen kan tänkas medföra vissa praktiskaproblem. I faU då har övertagit övervakningen föreligger sålunda enskyldighet att från svensk sida hålla domslandet underrättat bl. a. omeventuell misskötsamhet från den dömdes sida . Underrättelsernakan leda till att man i domslandet förklarar det villkorligt medgivna anståndetförverkat. Därmed blir den dömde skyldig att avtjäna straff ellerstraffåterstod i domslandet. För att straffet skall kunna verkstäUas uppkommerdå ofta fråga om utlämning av den dömde från . Både humanitära ochkriminalpolitiska skäl kan emellertid tänkas tala mot att den som har hemvisthär i landet skall utlämnas för att undergå ett sådant straff utomlands. Och iden situation som kan förutsättas bli den praktiskt sett vanligaste, nämligendå den dömde är Prop, 1978/79: 3 122 svenskmedborgare, får utlämning tUl utomnordiskt land över huvud taget aldrig ägarum. Även den samarbetsform som regleras i del III avkonventionen är förenad med olägenheter från praktiska och principiella synpunkter.Också enligt detta altemativ föratsätts att frågan om förverkande av detviUkorliga anståndet prövas av myndighet i domslandet. En anslutning till delIII innebär emeUertid dessutom att myndighetema i den dömdes hemland, somnormalt har de bästa möjligheterna att bedöma frågan om förverkande, bliroviUkorligt bundna av det avgörande som i detta hänseende träffas i det andralandet. Denna ordning har ansetts väcka sådana betänkligheter att man vid denordiska överläggningama från dansk, norsk och svensk sida har enats om attförbehåU bör göras mot del III. Den från både effektivitets- ochrättssäkerhetssynpunkt mest lämpliga samarbetsformen är den som regleras i del IV avkonventionen. Den ansluter nära tiU den ordning som föratsätts i brottmålsdomskonventionenoch IVL. Samarbete enligt detta altemativ har den fördelen att den stat som harövertagit övervakningen svarar för tUlämpningen av domen i dess helhet. Någraunderrättelser behöver sålunda inte lämnas tiU domslandet om den dömde skulle misskötasig , utan det blir myndighetema i hans hemland som fårbefogenheten att avgöra vUka konsekvenser som skall inträda i ett sådant fall. I överensstämmelse med det ställningstagande somhar gjorts vid de nordiska överläggningama föreslås sålunda att godtardel II och del IV av konventionen men görförbehåU mot del III. Övervakningskonventionen upptar i art. 7 de grundersom anmodad stat kan åberopa tUl stöd för avslag på en framställning omtiUämpning av konventionen. Därvid anges både obUgatoriska och fakultativa avslagsgrander.TUl följd av konventionens avfattning kan dessa avslagsgrander tillämpas utanatt konventionsstat gör särskilt förbehåll därom vid anslutningen. Det är i denna del vidare att märka attkonventionen saknar särskilda regler om rätt för anmodad stat att avslå enframstäUning om överförande av verkställighet för det fallet att dombeträffande brottet har meddelats även i annan främmande stat än den som hargjort framställningen. har emeUertid vid sui anslutning tiUbrottmålsdoms-och lagföringskonventionema förbundit sig att i viss omfattningtUler-känrta rättskraft åt brottmålsdomar som har meddelats i stat som hartUlträtt någon av dessa konventioner. Detta innebär bl. a. att den som hardömts i sådan stat inte får utom i vissa undantagsfaU underkastasverkställighet här i riket av påföljd som avser samma gärnmg, om han i denfrämmande staten har frikänts från ansvar, om han har förklarats skyldig tUlbrottet utan att påföljd har ådömts, om ådömd påföljd har verkställts i sinhelhet eUer verkstäUigheten pågår eUer om ådömd på- Prop.1978/79: 3 123 följdhar bortfaUit enligt lagen i den staten (jfr art. 53 i brottmålsdomskonventionen,prop. 1972: 98 s. 179, och art. 35 i lagföringskonventionen, prop. 1975/76: 3s. Enligt de internationellt straffrättsUga principer som följertillerkänns samma rättsverkan åt dom som har meddelats i den främmande stat därbrottet har förövats. Bestämmelser om utiändsk doms rättskraft i nu berördafall har tagits in i 2 kap. 5 a § BrB (ändrad : 20). Av det anförda följer att man från svensk sida ivissa fall kan tänkas bli förhindrad att efterkomma en framstäUning omverkställighet enligt övervakningskonventionen med hänsyn till att dombeträffande brottet har meddelats även i annan främmande stat än den som hargjort framstäUningen. Frågan i vad mån anmodad stat skall anses ha rätt attavslå en framställning på sådan gmnd behandlades under förarbetena tiUkonventionen. Enligt den därvid uttalade uppfattningen skulle ett avslagsbesluti nu avsett faU kunna grandas på art. 7.1 a, där det föreskrivs att denanmodade staten skall avslå en framstälhiing bl. a. om den anses strida motgrundema för dess rättsordning eller andra väsentliga intressen. Dettabetraktelsesätt torde kunna anläggas även för svensk dels med hänsyn tUl attprincipen om utländska brottmålsdomars rättskraft har införlivats med densvenska rättsordningen genom bestämmelserna i 2 kap. 5 a § BrB. Detta innebäratt särskUt förbehåll inte behöver göras på grand av åtaganden enUgtbrottmålsdoms- och lagföringskonventionema. I sammanhanget bör erinras om attförbehåll över huvud taget inte kan göras beträffande del II avkonventionen. Enligt art. 27 i övervakningskonventionen skallframställning och svar på framstäUning sändas resp. mottas avkonventionsstatemas justitiedepartement. Andra meddelanden enligt konventionenfår utväxlas på samma sätt eller direkt mellan vederbörande myndigheter.Fördragsslutande stat kan genom förklaring awlka från dessa regler. VidSveriges tUlträde tUl rättshjälpskonventionen, brottmålskonventionen ochlagföringskonventionen avgavs förklaring att framställningar och andrameddelanden för svensk del bör sändas resp. mottas av utrikesdepartementet.Med hänsyn tiU den praxis som sålunda tUlämpas på andra områden bör sådanförklaring avges även . Art. 29 upptar bestämmelser om översättning avhandlingar som har samband med tillämpningen av konventionen. Artikeln germöjlighet för konventionsstat att genom förklaring förbehålla sig rätten attkräva att framställningar och därvid fogade handlingar skall åtföljas av översättningantingen till dess eget språk eller till något av officiella språkeller tUl det av dessa språk som den anger. har vid tUlträde till andraeuroparådskonventioner brakat förbehålla sig att få framstäUningar och andrahandlingar översatta till svenska eller engelska. Beträffande konventioner somavsetts bli tilllämpliga inom har dock undantag gjorts för handlingarsom har upprättats på danska eller norska språket. 1978/79:3 124 Förevarande konventlon avses som strax skaU berörasfå viss tiU-lämpning även inom . I enlighet med vedertagen praxis bör Sverigesålunda med stöd av art. 29.2 förbehåUa sig rätt att kräva att framställningaroch därvid fogade handlingar som är avfattade på annat språk än danska, norskaeller svenska skall vara översatta till svenska eller engelska språket. Enligt art. 37.2 får de fördragsslutande parternainte ingå bUaterala eller multUaterala överenskommelser med varandra i ämnensom behandlas i konventionen utom för att göra tUlägg tUl konventionens bestämmelsereUer underlätta tUlämpningen av dess principer. Mot denna bestämmelse fårenligt bilagan tUl konventionen fördragsslutande stat göra förbehåll. Vid de nordiska departementsöveriäggningama harenighet uppnåtts om att ett tUlträde tUI konventionen inte bör påverka detnordiska verkstälUghetssamarbetet utan att detta bör bedrivas i samma formersom förut. Av denna anledning behöver emellertid inte något förbehåll göras.Enligt art. 37.3 är nämligen två eller flera fördragsslutande parter, som redanhar reglerat sina inbördes förhållanden på grundval av enhetlig lagstiftningeller som gör det , berättigade att tUlämpa sådan reglering utanhinder av bestämmelsema i konventionen. Något behov av sidoöverenskommelse medannan konventionsstat föreligger inte för svensk del. Förbehåll bör sålundainte göras mot art. 37.2. Däremot bör med stöd av art. 37.3 avgeförklaring att konventionen skall tillämpas i förhållandet mellan ochde övriga nordiska länder som har tUlträtt konventionen endast i den mån det ärfråga om verkställighetssamarbete som inte faller in under den nordiskaverkställighetslagstiftningen. Därmed bUr konventionen tUlämplig iförhållandet mellan de nordiska ländema endast såvitt gäller överförande avkriminalvård i frihet inom ramen för tidsobestämda påföljder (för delungdomsfängelse och intemering). 5.3Av konventionen föranledd lagstiftning i huvuddrag 5.3.1Lagstiftningens form och tillämpningsområde Ett tUlträde till övervakningskonventionen kräversärskUd lagstiftning. När det gäUer metoden att införliva konventionen medsvensk rätt finns olika möjligheter. Antingen kan konventionstexten omarbetastill lag med användning av svensk lagstiftningsteknik och svenskt språkbrak(transformationsmetoden) eller också kan i en författning hänvisning göras tillkonventionen med förklaring att dess bestämmelser skall gäUa som lag(inkorporeringsmetoden). har transformationsmetoden i allmänhetanvänts vid lagstiftning som är föranledd av konventioner. På detstraffrättsliga området har denna metod senast använts i fråga omlagföringskonventionen (se Prop.1978/79: 3 125 prop.1975/76: 3 s. 17). Med hänsyn tUl de praktiska fördelarna vid tiU-lämpningenbör även övervakningskonventionen omarbetas till lag. Frånsystematisk synpunkt skulle det vara en fördel, om de nya lagbestämmelser sombehövs kunde inarbetas i IVL. Både IVL och den reglering som blir aktuell vidett tUlträde tiU övervakningskonventionen avser nämligen verkstäUighet i enstat av brottmålsdom som har meddelats i annan stat. Mot att arbeta in den nyaregleringen i IVL talar emellertid flera skäl. Brottmålsdomskonventionen, påvilken IVL bygger, och övervakningskonventionen är i åtskilliga hänseendenolikartat utformade. Skillnader föreligger såväl i fråga om förfarandereglernasom beträffande de gnmder som av anmodad stat får åberopas till stöd för avslagpå framställning från annan stat. En samlad reglering skulle därför bli mycketsvåröverskådlig. Härtillkommer att de stater som tillträder brottmålsdomskonventionen inte kanföratsättas bli desamma som de vilka har tillträtt eller kommer att tillträdaövervakningskonventionen. Vid ett sammanförande av konventionsbestämmelsema tUlen gemensam lag skuUe denna sålunda komma att i olika delar bli tUlämplig iförhåUande tUl skilda stater, något som uppenbarligen skulle kunna leda tUlpraktiska problem. Detnu anförda talar för att den reglering som behövs vid ett tUlträde tillövervakningskonventionen bör ges formen av en särskild lag. Det bör emellertidanmärkas att man inom för brottslighetsfrågor (ECCP)har inlett ett förberedande arbete på att undersöka möjlighetema förett sammanförande av de gällande straffrättsliga europakonventionerna till engemensam "European Code of Penal Procedure". I den mån detta arbeteleder tUl resultat något som dock kan beräknas ta avsevärd tid kan fråganom ett sammanförande av de svenska lagar som bygger på de olika konventionemakomma att aktualiseras. Övervakningskonventionen avser enligt sinofficiella rabrik övervakning av villkorligt dömda eller vUlkorligt frigivnapersoner. Eftersom begreppet vUlkorlig dom inte har samma irmebörd enligtsvensk rätt som i flertalet övriga europeiska rättssystem, bör det inteanvändas i den nya lagens rabrik. Lagen synes i stället lämpligen kunnabenämnas "lag om intemationellt samarbete rörande kriminalvård ifrihet". Den nya lagens användningsområde behöver intenödvändigtvis begränsas tUI samarbete med stat som har tillträttövervakningskonventionen. Det är inte uteslutet att det kan bli aktuellt attträffa särskild överenskommelse om kriminalvård i frihet över gränserna ävenmed utomeuropeisk stat. I den mån en sådan överenskommelse kan anpassas tUldet system som föratsätts i övervakningskonventionen bör lagen kunna blitUlämplig också i sådant faU. I överensstämmelse med vad som anfördes underförarbetena till IVL (prop. 1972: 98 s. 47 och 8586) finns det emeUertidvidare 1978/79: 3 126 anledninganta att det i vissa enskUda fall kan uppkomma behov av att humanitära, socialaeller andra skäl få tUl stånd en överflyttning av verkställighet även iförhåUande till stat med vUken inte har ingått någon generellöverenskommelse. Behovet av en sådan möjlighet är självfallet inte likaframträdande vid kriminalvård i frihet som när det gäUer frihetsberövandepåföljder. Men i fall då t. ex. en svensk m.edborgare har blivit dömd till ettlångvarigt frihetsstraff utomlands, kan det tänkas inverka på vederbörandemyndighets beslut angående villkorlig frigivning, om man från svensk sida kanställa upp garantier för att den dömde blir underkastad övervakning i Sverigeefter sådan frigivning. Med tanke på sådana och likartade situationer bör dennya lagen liksom IVL ge möjlighet för regeringen att, när synnerliga skälföreligger, förordna om samarbete för ett visst konkret fall även i förhållandetiU stat med vUken generell överenskommelse inte föreligger. Övervakningskonventionen är enligt art. 2 tUlämpligi fråga om lagöverträdare som i konventionsstat har av domstol övertygats ombrott och erhållit viUkorligt anstånd med ådömande av påföljd eller sommeddelats vUlkorlig dom avseende frihetsberövande påföljd eller dom varsverkställighet har vUlkorligt uppskjutits antingen vid tiden för domen ellersenare. Villkorlig dom med prövotid förekommer i olikaformer inom samtliga europarådsstater under skUda benämningar (t. ex. "bedingterStrafnachlass, "bedingte Verurteilung", "sursis avec mise åTepreuve", "probation"). Av en inom utarbetadredogörelse i ämnet framgår att man här har att räkna med tre huvudformer. Denförsta av dessa kännetecknas av att domstolen i domen förordnar om vUlkorligtanstånd med ådömande av straff för brottet. Om förverkande av det viUkorligaanståndet blir aktuellt på grund av den dömdes miss-skötsamhet underprövotiden, fastställer domstolen straffet i detta sammanhang. Den andra huvudformenmotsvarar vad som gäUde i före ikraftträdandet av BrB. Den innebär attdomstolen fastställer en frihetsberövande påföljd i domen men samtidigtförordnar om viUkorligt anstånd med verkställigheten av påföljden. Om det vUlkorligaanståndet förverkas genom förordnande av domstol eller annanmyndighet, innebär detta att den dömde är skyldig att undergå det straff somhar bestämts i den ursprangliga domen. Den tredje huvudformen är den somnärmast motsvarar det nuvarande . I denna forminnebär domen att en prövotid ("probation") faststäUs som ensjälvständig straffrättslig påföljd. I händelse av misskötsamhet från dendömdes sida kan denna påföljd undanröjas eller förverkas och ersättas med ettfrihetsberövande straff. 1Se närmare bilaga C. 1978/79: 3 127 Övervakningskonventionen är avsedd att kuimatUlämpas i fråga om vilken som helst av dessa tre former av vUlkorlig dom.Enligt vad som uttryckligen framgår av förarbetena tUl konventionen haremellertid tanken varit att begränsa tillämpningsområdet tUI straffrättsligareaktionsformer. Har övervakning mom ramen för exempelvis barnavårdenbeslutats på grand av brott men utan rättegång, kan övervakningen sålunda inteöverflyttas med stöd av konventionen. Denna förutsätter över huvud taget försin tUlämpning att dom eller motsvarande rättsligt avgörande har meddelats avdomstol (art. 2). Beslut om krimuialvård i frUiet som har meddelats av åklagarei samband med åtalseftergift en möjlighet som föreligger i någraeuroparådsstater omfattas aUtså inte av konventionen. Art. 2 torde vidarevara så att förstå att konventionen inte heller kan tUlämpas på fall då domstolhar förordnat om viUkorligt anstånd med verkstäUighet av bötesstraff. Under förarbetena tUl övervakningskonventionenuppmärksammades frågan om konventionen skulle anses tUlämplig också vid faU avs. "plaln" eller "simple suspension", dvs. när denviUkorliga domen visserligen innebär att en prövotid bestäms för den dömde mensärskUda föreskrifter om övervakning eller om den dömdes åligganden underprövotiden inte fastställs och det inte heller föratsätts att den dömde påannat sätt skaU stå under specieU kontroll eUer i särskUd ordning få hjälpeller stöd . Denna typ av villkorlig dom förekommer,förutom i de nordiska länderna, i bl. a. och . Fråganär närmast teoretisk, eftersom det knappast är saimolikt att konventionsstatskuUe begära överflyttning av verkställigheten av en sådan vUlkorlig dom. Frånbörjan var avsikten att vUlkorliga domar av deima typ även formellt skuUefalla utanför konventionens tUlämpningsområde. Förarbetena tUl konventionentyder emellertid på att man slutligen stannade för den uppfattningen attkonventionen I princip skuUe anses omfatta även vUlkorliga domar av dettaslag. Även i sådan form ansågs nämUgen en vUlkorlig dom innebära ett slagsövervakning, låt vara i vidare menuig. Vad härefter angår villkorUg frigivning finns det ipraktiskt taget alla europarådsstater en på lagstiftalng grandad möjlighet attunder vissa föratsättnuigar förordna att den som har börjat avtjäna en frihetsberövandepåföljd efter viss minhnitid I anstalt skall friges med vUl-korUgt anstånd ifråga om avtjänandet av straffåterstoden. (Det enda undantaget uppges varaMalta, där fängelsedirektionen dock har viss diskretionär rätt att besluta omfrigivning före strafftiden utgång.) Ett beslut om viUkorlig frigivning innebärregelmässigt att en prövotid fastställs för den dömde och att denne kan ställasunder övervakning. Beslut om viUkorlig frigivning meddelas i vissa stater avadministrativ myndighet (den centrala ,eller lokal förvaltoingsmyndighet). I andra stater avgörsfrågan i ju- Prop.1978/79: 3 128 diciellordning, dvs. av allmän domstol, av en särskild domstol eUer domare eller avallmän åklagare. Slutiigen förekommer i några stater samma system som iSverige, nämligen att den vUlkorliga frigivningen bestäms av en särskUd nämnd.Övervakningskonventionen är avsedd att omfatta samtliga dessa typer avvUlkorlig frigivning. Konventionen är vidare enligt vad som har uttalats iförarbetena i princip tUlämplig också på tidsobestämda påföljder, låt vara attdess allmänna inriktning tar sikte i första hand på påföljder av ordinär typ. I enlighet med det anförda bör genom den nya lagenmöjlighet öppnas för verkstäUighet här i landet av utländskt avgörande i tvåolika typ-faU. I det ena faUet har den dömde erhåUit viUkorligt anstånd medådömande av påföljd eller verkstäUighet av frihetsstraff eller på annatliknande sätt ålagts att under en prövotid undergå kriminalvård i frihet.