prop · G203212 · 1978-12-31 00:00:00 — Som ulredningenanfört bör enligl tingsrätten fängelsestraff för ungdom - förutom vid vissasärskilda brottstyper - komma i fråga endast när brottsligheten varit särskiltsvår eller omfattande eller ock annan påföljd är utesluten på grund av tidigareupprepade återfall i grova brott. När det gäller ungdomsklienlelel innebärdelta att fängelsestraffet i princip förbehålls den svårast belastade delen avdet klientel som blir föremål för ungdomsfängelse. Detta stämmer välöverens med tingsrättens åsikter. tillstyrker förslaget att höjaåldersgränsen i 26 kap. 4 § BrB. 1978/79: 212 216 lillstyrker alt fängelsestraffets lillämpligheibegränsas för ungdomar i åldern . i Slockholm, andra avdelningeninstämmer i utredningens förslag om atl ytterligare inskränka möjligheten atldöma unga lagöverträdare lill fängelse. I anser atl del föreslagnastadgandet i 26 kap. 3 8 inte lar hänsyn lill att del kan vara påkallat all fören lid oskadliggöra även en ung brottsling. Molsvarande stadgande i nuvarande26 kap. 4 8 är enligl nämnden att föredraga. vid anser attdet förefaller högst tveksamt om möjligheten att utdöma fängelsestraff börinskränkas på sätt utredningen föreslår även för den kategori brottslingar som ålders-mässigtligger . Man bör räkna med atl det blir nödvändigl attefter avskaffandet av ungdomsfängelse döma en del av det genomgående svårtkriminellt belastade ungdomsklientelet till fängelse. vill understryka angelägenheten avalt de föreslagna frivårdsålgärderna, främsi då lillsynsdomen, får ell så passvitt tillämpningsområde i rättstillämpningen att inte ungdomar i åldern 18-20år i ökad omfattning kommer att dömas lill fängelsestraff. Utredningensförslag om all frihetsstraff skall kunna ådömas ungdomar enbart när delföreligger särskilda skäl framstår därför som särskilt beaktansvärt. lillstyrker de föreslagnaändringarna som syftar till att begränsa användandet av påföljden fängelse . Förbundet ifrågasätter om inte åldersgränsen kunde höjastill . ansluter sig till utredningensförslag om ylterligare begränsning av tillämpningen av frihetsstraffbeträffande ungdomar. Som ulredningen har anfört bör fängelsestraff för ungdom- föratom vid vissa särskilda brottstyper - komma i fråga endast närbrottsligheten varit särskilt svår eller omfattande eller om annan påföljd ärutesluten på grund av tidigare upprepade återfall i grova brott. Föreningen anser att någon ändringav nuvarande 26 kap. 4 8 ej bör genomföras i avvaktan på ytterligareutredning. Föreningen avstyrker den förslagnaändringen i 26 kap. 4 S 2 st. i dess nuvarande lydelse. De begränsningar somredan nu finns intagna i lagrammet är enligt föreningens mening tillräckliga. Erforderiigrestriktivitet iakttas också i praxis. När det gäller det nuvarande ungdomsfängelseklientelet -dvs. ungdomar mellan som gjort sig skyldiga till upprepad grovkriminalitet - delar Föreningen utredningensuppfattning atl därest ungdomsfängelsepåföljden avskaffas utan att ändringarsker i det nuvarande påföljdssystemet skulle i många fall i stället förungdomsfängelse komma atl utömas långa fängelsestraff vilket inle vorelyckligt. Föreningen tillstyrker därför utredningens förslag att sådanaändringar görs i BrB alt domstolarna för dessa kategorier ges möjlighet att i siörreutsträckning än när det gäller äldre lagöverträdare undvika fängelse och istället välja andra påföljder. anför att dess ställningstagande - ansluter sigi princip lill utredningens resonemang och överväganden - baserar sig på denförutsättningen att åldersgränsen i nuvarande 26 kap. 4 8 ändrasi enlighel med utredningens förslag. 1978/79: 212 217 JK ansluter sig vad gäller utredningens överväganden belräffandefängelsestraffet till förslagel alt begränsa möjlighelerna atl ådöma personerunder till fängelse. En höjning av åldersgränsen i 33 kap. 4 8 I st. förunderskridande av straffminimum kommer enligl RÅ främsi alt beröra den slora delav ungdomsfängelseklienlelel som känneiecknas av hög brotlsbenägenhet ochsnara återfall. Givetvis medför en höjning av åldersgränsen lättnader även förden grupp som vid ett oförändrat påföljdssystem skulle ha dömts tilltidsbestämt fängelsestraff Detla behöver emellertid ej utgöra något hinder mot atlbestämma generella åldersgränser. För atl undvika att åstadkomma beaktansvärdaförlängningar av anslallsliderna för den beiydande del av ungdomsfängelseklienlelelsom fyllt vill RÅ förorda all ifrågavarande åldersgräns höjes lill 23år. Vad gäller underskridanden av straffminimum bör - såsom utredningenframhållit - mera väsentliga sådana förbehållas de yngre inom åldersgruppen. Förslagelalt höja åldersgränsen för ådömande av fängelse pä livslid tillstyrkes av RÅ. Länsåklagaren i konstaterar atl ulredningenfinner atl del kan ifrågasällas om inle åldersgränsen i 33 kap. 4 8 1 st. bordehöjas till . Utredningen anför atl en sådan höjning skulle leda till att beslämmelsenemellerlid fick karaklär av huvudregel i stället för all vara en undantagsbestämmelse.Länsåklagaren anser att det anförda inte är tillräckligt skäl emot en höjning.Del är önskvärt att möjlighet ges att gå under slraffminimum för myckel grovabrott, exempelvis mord, då det gäller personer upp till . Låt vara attbestämmelsen i 33 kap. 4 8 2 st. ger sådan möjlighet. Det bör enligtlänsåklagaren ändå klarare utsägas att gärningsmannens ungdom ulgör en straffminskningsgrund. Överåklagaren I anför att motutredningens argumentation för en höjning av åldersgränsen i 33 kap. 4 8 1 st. stärall en sådan höjning med stor säkerhet kommer alt få till följd en generellsänkning'av straffnivån för lagöverträdare i åldern . En sådanvittgående konsekvens ter sig enligt överåklagaren föga lämplig. Enannan följd är att iröskeleffeklerna, som uppslår oavsett vilken åldersgränssom gäller, kan medföra slötande och orättvisa resultat vilket kan vara svårareatt acceptera om man väljer den högre åldersgränsen. instämmer i utredningens förslag om enhöjning av åldersgränsen i 33 kap. 4 8 I st. lill . Även överåklagaren i Göleborgsåklagardistrikt, , , lingsräii,, , juridiska fakullelsnämnderna vid . , samt Föreningen förslaget. tillstyrker förslaget alt den lägstaålder vid vilken livstidsfängelse skall kunna tillämpas höjs till 21 år.Detsamma göryHrif//i-ka fakultetsnämnden vid universiiei och FöreningenSveriges statsåklagare. Enligt ungdomsfängelsenämndens uppfattning kommerbeträffande del klientel som döms till ungdomsfängelse vanligtfängelsestraff i större omfattning än all behöva tillgripas. Nämndenhar dock den uppfattningen atl man beträffande yngre lagbrytare - även om de dömesför allvarliga brott - bör eftersträva en sä kort anstaltstid som möjligt. uppfattning är många ungdomsfängelselever med grov kriminell Prop.1978/79:212 218 belastning psykiskt och socialt omogna även vid högreålder än . För att inte sådana elever i framliden skall bli dömda lilllångvariga fängelsestraff föreslår ungdomsfängelsenämnden alt åldersgränsenför straffnedsällning skall bestämmas till i vart fall 23 är. i delar uppfattningen attavskaffande av ungdomsfängelse bör medföra all åldersgränsen i 33 kap. 4 8 1st. höjs lill 21 är. Utredningen trycker i sammanhanget på alt della är nödvändiglför att nyordningen inte med tanke på den höga brotisfrekvensen skall bli tillnackdel för det berörda klientelet. Detta må föranleda refleklionen sägernämnden att den befarade konsekvensen inte självklart är till nackdel ur allmänsynpunkt. Visar erfarenheten atl nu förekommande korta an-stallsvistelser inleförhindrar en hög brollsfrekvens hos vissa individer kan detla ju vara enanledning atl i dessa fall acceptera längre strafftider. Sådana i kombinationmed förnuftig användning av möjligheterna till verkställighet ulom anstalt kanrenl av i vissa fall vara elt myckel bra påföljdsalternaliv. tillstyrker förslagettill ändring av 33 kap. 4 8 I st. men ifrågasätter om inle åldersgränsen kundehöjas till . Föreningen anser att risk föreligger föratl ungdomsfängelsepåföljdens avskaffande kan komma alt medföra all vissa starklbrottsbelastade ungdomar i ålerfallssituationer får undergå frihetsberövandeunder sammanlagt än de skulle ha fått enligt nuvarande system. Detär här fråga om ungdomar som fyllt och som måste dömas till fängelse istället för till ungdomsfängelse. Farhågorna grundar sig främst på den ibetänkandet intagna uppgiften att i fler än vart tredje av de fall dä beslul omåtalsunderlälelse meddelats med tillämpning av 20 kap. 7 8 2 rättegångsbalkenmed avseende ä personer som undergår ungdomsfängelse har det med besluletavsedda brottet begåtts efter det atl den dömde fyllt . Möjligheten enligt33 kap. 4 S 2 st. alt om synnerliga skäl föreligger döma till lindrigare straffän som är stadgat för brottet och det fr. o. m. genomförda slraffnivåsänkandeändringarna i kommer enligt föreningens bedömning knappast atlmedföra att frihetsberövandets sammanlagda längd i alla situationer utjämnasmellan de båda systemen. Elt avskaffande av ungdomsfängelsepåföljden börsålunda ske med ögonen öppna för den risk som föreningen påtalat. konslaterar att genom lagen omkriminalvård i anstalt, som trädde i kraft den , försvannungdomsanstalterna och med dem de möjligheter som där fanns förungdomsfängelseeleverna atl få särskild fostran och utbildning. Numeraplaceras de som dömts till ungdomsfängelse på samma anstalter som såväl detäldre fängel-seklienlelet som interneringsklientelet och någon särbehandling avdet yngre klientelet kommer icke i fråga. Nämnden ifrågasätter om man inteåterigen bör inrätta för det unga klientelet speciellt avsedda anstalter somkan tillgodose kraven på de ungas fostran och utbildning. anför att utöver ungdomsfängelsets tidsobeslämdakaraktär anför ulredningen dessutom som argument för att påföljden avskaffasalt skillnaderna på verkställighetsplanet blivit så små att det inle längre ärmotiverat att ha kvar olika påföljder. Styrelsen anser att detta förhållandeemellertid inle utgör något skäl för att avskaffa ungdomsfängelse. Enligtstyrelsens uppfattning bör det nuvarande tillståndet inte tas som självklart. 1978/79:212 , 219 Ävenom alla straffade bör ges en god behandling talar bl.a. humanitära skäl för atlungdomar skall särbehandlas både inom anstalts- och fiivår-den. Enliglstyrelsens mening leder ett avskaffande av ungdomsfängelse till atl frågan omstraffverkställighet för unga lagöverträdare sätts mer i förgrunden än lidigare.Styrelsen anser att vid verkslällighel av det straff som sätts i slället förungdomsfängelse skall hänsyn ovillkorligen las till den dömdes ungdom. Det färinte komma i fräga att de fördelar som ändå är förknippade med nuvarandeordning försvinner i ett kommande system. Utöver de aspekter som utredningennämnt i fråga om förmånligare behandling i verkställighetshänseende för detyngre klientelet är personalens ulbildning och personaltätheten myckel belydelsefullafakiorer i della sammanhang. Verkställighetsfrågorna är enligt styrelsensmening sä viktiga atl man bör överväga om inle lagstiftningen på områdei skallgöras mera omfattande. Omungdomsfängelset skall avskaffas och ersättas med tillsynsdom tror styrelsenför att det ändå blir oundvikligt med viss överströmning avde som annars skulle dömas till ungdomsfängelse till fängelse. Framför alltför elever i åldersgrappen som kommer från ungdomsvårdsskola. Dessaungdomar skall placeras ut på olika anstalter och del blir förmodligen till enbörjan slutna sådana. Styrelsen anser del olämpligt att blanda dennaungdomsgrupp med äldre till fängelse dömda. Ungdomsanstalterna bör behållas föratt taga hand om ungdomar som dömts lill fängelse men även de ungdomar somdömts till tillsynsdom och måste intas på anstalt skall kunna beredas plats på ungdomsanstalierna.Personella resurser skall koncentreras fill dess anstalter. Styrelsen vet averfarenhet att ungdomar kräver stora personella insatser såväl bland vårdpersonalsom bland s. k. expertis som assistenter, psykologer m. fi. Isoleringsutredningenanför att i betänkandet inte närmare behandlas frågor rörande verkställighetenav frihetsstraff med hänvisning lill alt kriminalvårdsreformen ännu ej heltgenomförts. Det sägs dock att det formellt sett inte föreligger någon skillnadmellan olika ålderskategorier vad gäller behandlingsinnehållet. Så är emellertidfallet beträffande regelbundna permissioner där kortare kvalifikationstidergäller för ungdomsfängelseklientelet än för fängelseklientelet. Ettavskaffande av ungdomsfängelsepåföljden bör inte leda till försämrademöjligheter för det yngre anstallskli-entelet att erhålla regelbundnapermissioner. bör då också den i departementspromemorian Permissionerinom kriminalvården (Ds Ju 1977:13) föreslagna allmänna förkortningen avkvalifikationstiderna för intagna i lokalanstalter och öppna riksanstaltergenomföras. Även för ungdomar intagna i slutna riksanstalter bör enkvalifikationstid av gälla. SAKuttalar att i 8 8 lagen om kriminalvård i anstalt förordas all ungdomar under21 år skall särbehandlas. För övrigt ansåg inte kriminalvårdsberedningen någotbehov av differentiering av klientelet föreligga. går tendensen ätmotsatt håll. Det finns och är under uppbyggnad specialavdelningar/anstalterför intagna med olika behov t. ex. rymningsbenägna, narkomaner, icke narkomanerosv. Ovedersägligt måste gruppen ungdomar anses ha särskilda behov.Kriminalvårdare med erfarenhel från ungdomsfängelser kan vitsorda att dessaungdomar är sent mogna, inte på något sätt kan betraktas som vuxna, en effektav institutionernas infanlilise-ring. För denna grupp bör därför enligt SAK:suppfattning inrättas särskilda enheter vilka bör vara små ochpersonalintensiva och ha varierande grad av kontrollfunktioner. Personalen därbör vara specialutbildad för ar- Prop.1978/79: 212 220 bele med ungdomsklienlelel- Del är ytterstotillfredsställande atl som placera de mesl rymningsbenägnaungdomarna på anstalter av typ Kumla. Samhället mäste hitta andra vägar.Särbehandling bör således ske inom ramen för verkställigheten. 6.1 Verkställighet utom anstalt JK anser att den föreslagna lagtexten inle ger nägotriktigt klarl besked om när den ena och den andra formen av förlida frigivning,verkställighet utom anstalt och villkorlig frigivning, skall lillämpas. Vadangår de föreslagna lagbestämmelserna i 26 kap. 5-7 88 har JK ingen erinranmot 5 8. 1 6 S föreskrivs alt verkställighet ulom anstalt får ske för att "molverkaskadliga följder av straffet". Del som åsyftas lorde enligt JK vara skadligaföljder av själva frihetsberövandet. Vidare medför det sätl på vilket begränsningenav möjligheterna atl medge verkställighet ulom anslall vid kortvariga straffoch livstidsstraff ha uttryckts att lagtexten blir svårförståelig. RÅ lillstyrker i sak uiredningens förslag i 26 kap. 5 8. Uiredningensförslag all verkställighet ulom anstalt skall få medgivas när det syneslämpligt till förberedande av nära föreslående frigivning motsvaras närmast avinstitutet frigivningspermission enligt 33 8 lagen om kriminalvård i anstaltoch föranleder inte någon erinran från RÅ:s sida. Däremot anser RÅ sig inlekunna tillstyrka atl medgivande lill verkställighet utom anstalt däratöverskall kunna lämnas, nämligen "om del för att underiätla den dömdes anpassningi samhällel och molverka skadliga följder av straffet kan antagas få särskildbetydelse atl frihetsberövandet till mera väsentlig del ersattes med enintensiv övervakning". Fängelse bör vara den påföljd som har den starkasteallmänprevenliva funktionen. Det bör därför ej komma i fråga att belagafängelsepåföljden denna dess karaktär genom att öppna vägen för så långtgåendelättnader i straffverkställigheten. Härtill kommer atl den föreslagna åtgärdenskulle innefatta beiydande risker för en oenhetlig tilllämpning. Överåklagaren i anför atl i 26kap. 5 8 i lagförslaget finns regeln om den vistelse ulom anstalt som finnsbeskriven i 34 S lagen om kriminalvård i anstalt. Även om denna senarebestämmelse är ganska ny anser överåklagaren att det finns anledning atlframföra invändningar då det nu ifrågasätts all utan större ändringar avlydelsen överföra bestämmelsen till BrB. som man i högre grad änhittills framhäver allmänpreventiva synpunkter på påföljdsbestämmelsernasutformning finns del anledning atl resa anspråk på större konsekvens på verkställighetsplanet.De individuella variationerna i samband med verkställighelen kan på elluppenbarligen tämligen slumpartal sätl bli avsevärda vilket överåklagarenuppfattar som betänkligt ur flera synpunkter. Överåklagaren anser sålunda attdet föreslagna lagrummet bör ändras på så sätl atl den beslutande myndighetenåläggs en avsevärd högre grad av restriktivitet vid medgivande avverkställighet utom anstalt jämlikt detla lagrum. Den nuvarande villkorliga frigivningenär förenad med övervakning . Att övervakningen ofta är av närmaslformell karaktär är självfallel icke ägnat alt taga tillvara resultatet av detarbete som trots kritiska uppgifter om motsatsen läggs ned på att skapa engynnsam frigiv- Prop.1978/79:212 221 För att i en del särskilt angelägna fallunder hårdare kontroll åsiadkomma en säkrare övergång från vistelsen i anstaltlill en tillvaro utanför anstalt förefaller 26 kap. 6 § i lagförslaget ha fåtten lämplig utformning. I överensslämmelse med sin uppfattning beträffandevillkorlig frigivning anser överåklagaren emellerlid alt den minsta tid somskall ha förflutit innan verkställighet utom anstalt enligt 26 kap. 6 8 I st.kan ske bör sältas lill . Elt medgivande av verkställighet ulomanstalt ulgör en förmån och stora krav bör därför kunna ställas pä den dömde.Reaktionen vid underiåtenhet från dennes sida alt iakttaga givna föreskrifterbör regelmässigt vara ålerintagning i anstalt, om försummelsen ej är av helt baga-tellartadbeskaffenhet. Överåklagaren anser att 26 kap. 7 8 I st. bör fä en lydelse sommotsvarar en sådan uppfattning. påpekar alt reglerna om verkställighet ulomanstalt inte bör införas i BrB. Den föreslagna lösningen bryier nämligensystematiken i balken. Hovrätten konstaierar vidare atl verkställighet ulomanstalt enligl förslaget kan ske om hinder ej möter av hänsyn till allmänlaglydnad eller det av särskild anledning finns skäl anta atl den dömde ejskall avhålla sig från fortsatt brottslig verksamhet eller slälla sig lillefterrättelse föreskrivna villkor. Innebörden av de föreslagna reglerna kansägas vara att frågan i vad mån etl av domstol utmätt fängelsestraff verkligenskall avtjänas är beroende av en prövning från de verkställande organens sida.En sådan ordning vill hovrätten bestämt motsätta sig. Särskilt betänkligt äralt de verkställande myndigheiernas prövning innefattar en bedömning av riskför återfall. En sådan bedömning ger ulrymme för betydande osäkerhet. I självaverket innebär förslaget att fängelsestraffet inom ramen för den av domstolenbestämda längsta liden blir till liden hell obestämt. Den i olika sammanhang och även av ulredningen - framförda kritiken mot tidsobestämda straff drabbaralltså utredningens egel förslag. anser inte - oavsell om förslagel om lillsynsdom blir antaget eller ej - att utredningens argumentation för ändring i reglerna om verkställighet utom anstalt är övertygande. Ulredningen har anfört alt ett införande av tillsynsdomen ger anledning att överväga vilket slags fri värd som skall tillämpas efter förtida frigivning från fängelse. Det är up penbarligen i huvudsak endast mol bakgrund av sådana överväganden för slagen om förändringar av reglerna om verkställighet utom anstalt har kommit till. Den kritik som har anförts mot det nuvarande systemet är ej av den styrkan alt det f n. finns anledning alt genomföra några ändringar i angivna hänseenden. Så bör f ö. ej heller ske förrän resultalel av kriminalvårdsreform har hunnil utvärderas. finner att frågan om utformningen avreglerna om verkslällighel utom anstalt är intimt förknippad med fråganhuruvida den villkoriiga frigivningen skall bibehållas och i så fall i vilkenform sådan frigivning skall ske. De båda frågoma bör alltså lösas i ettsammanhang. De behöver emellertid utredas närmare varför fingsrätten avstyrkerlagändring i förevarande sammanhang. Liknande synpunkter framförs av . finner inte tillräcklig anledningatt, som utredningen föreslagit, i införa regler om vistelse utomanstalt. De föreslagna bestämmelserna synes f. ö. tillkrånglade ochsvåröverskådliga. Tingsrätten, som inte tillstyrker förslaget om införande avpåföljden lillsynsdom, anser sig inte heller kunna ansluta sig till förslagetom ändrade regler för s.k. verkställighet utom anstalt. Däremot ansertingsrätten att den hittillsvarande tillämpningen av 34 8 lagen om kriminalvårdi anstalt Prop.1978/79:212 222 bör undersökas och redovisas samt, om anledning därtill dåvisas förekomma, göras till föremål för en översyn. Tingsrätten har nämligenerhållit uppfattningen att beslämmelsen på vissa håll tillämpats med störregenerositet än som varit avsedd vid dess tillkomst vilket kan ha lett fillorättvisor. Som exempel kan nämnas vistelse utom irepetitionsövning. delar uiredningens uppfattning attmöjligheterna till vistelse utom anstalt enligl 34 8 lagen om kriminalvård ianstalt samt lill frigivningspermission enligl 33 8 samma lag bör behållas.Förslaget om en successiv nedtrappning av fängelsestraffet genom att en del avstraffet ersätts med inlensivövervakning torde vara dikterat av önskemål omatt göra fängelsepåföljden mer anpassad för de ungdomsfängelseelever som intasi anslall för relativt korta perioder, särskilt efter återfall i brott under frigivningspermissionoch vård utom anstalt. avvisar delta förslag mol bakgrund av eltönskemål om att minska de tidsobestämda momenten i fängelsepåföljden. Syftelmed utredningens förslag torde bättre kunna uppnås genom att den generellastraffnivån för yngre lagöverträdare sänks. som delar utredningens åsikter omverkställighet utom anstalt vill understryka viklen av atlpermissioner från anstalt bör planeras med stor omsorg. En grandföratsättningför att en permission skall utfalla väl och inte resultera i återfall i brotttorde vara att permittenten har medel till sitt uppehälle och kan beredasvistelse i lämplig miljö. vid universiiei haringet att erinra mot att 33-35 SS lagen om kriminalvård i anstalt överförs tillBrB på det sätl och med de ändringar som utredningen föreslår. I utredningensredaktion av 26 kap. 5 och 6 88 synes dock "bör" lämpligare sommodalt verb än "må". TCO avvisar utredningens förslag om verkställighet utomanstalt. 33 och 34 88 lagen om kriminalvård i anstalt läcker väl de fall avförtida frigivning som kan komma i fråga. anser att reglema förverkställighet utom anstalt och villkoriig frigivning och deras övergång ivarann är svåröverskådliga och inbjuder till missförstånd. De bör överarbetas.Förslaget att misskölsamhet skall kunna föranledaverkställighet ulom anstalt i stället för villkorlig frigivning är dubiöst -del kan leda till skiftande tolkning och rättsosäkerhet. För övrigt äremellertid verkställighet utom anstalt enligt förbundels mening denverkställighetsform som kriminalvården bör satsa stort på. Det kan diskuterasom den bör bindas upp i fullt så snäva regler som de föreslagna. Ä andra sidanbör den få en klarare ställning än nuvarande 33 och 34 88 lagen om kriminalvårdi anstalt. Den måste bli ett viktigt alternativ till verkställigheten ianstalt. Utbyggd familjevård och andra behandlingsenheter bör bli tillgängligaför en betydligt större del av fängelseklientelet än . Föreningen tillstyrker de föreslagnaändringarna. JK konstaterar att utredningen föreslår att förtida frigivningfrån fängelse skall kunna ske i två former, nämligen verkställighet utomanstalt och villkoriig frigivning. Rent allmänt vill JK ifrågasätta om detverkligen finns behov av båda de föreslagna formerna. Om man bortser från möjlighelema 1978/79:212 223 altden villkoriigt medgivna friheten förklaras förverkad innebär nämligen i vartfall sädan villkoriig frigivning som sker efter 2/3 av strafftiden i realiteteningenting annal än avkortning av det straff som domstolen har utmätt - enåtgärd som sker helt ulan domstolens medverkan.