prop · G203170 · 1978-12-31 00:00:00 — Det är ett allmänt intresse att bankinspektionenssärskilda tillsyn omfaltar just de aktiebolag sora verkligen driver sådanverksamhet som faller in under 24 §§. Lika självklart får anses vara attinitiativ till införande i eller avförande ur förteckningen kan tas också avdet berörda bolaget självt genom en ansökan till inspektionen. Lagrådet anserdärför icke någon lagregel ora hur ärenden av förevarande slag anhängiggöresbehövlig. Det har redan framhållits att beslut om införande iförteckningen skall fattas så snart bankinspektionen har fåtttillfyllestgörande underlag för ett sådant beslut. På sararaa sätt bör beslut oraavförande ur förteckningen meddelas när utredning föreligger om att bolag ejlängre driver verksamhet av sådan art som anges i 24 §§. Det ligger i sakensnatur att rent tillfälliga förändringar i verksamheten hos ett företag som setti ett saramanhängande perspektiv fyller förutsätlningarna ej skall utlösa ettbeslut ora avföring ur förteckningen. Likaså bör, om ett bolag meddelats förbudatt fortsatt driva finansieringsverksamhet, bolaget kvarstå i förteckningentill dess bankinspektionen kunnat kontrollera att förbudet efterkoraraits. Under hänvisning till det anförda föreslår lagrådet attparagrafen erhåller följande avfattning: "Företag, för vilket lagen enligt 24 §§ gäller,skall vara aktiebolag. Sådant bolag kallas finansbolag. Bankinspektionen inför finansbolag i en av inspektionenförd förteckning över finansbolag. Orafattas bolag inte längre enligt 24 §§av lagen skall det av inspektionen avföras ur förteckningen. Intill dess bolagethar avförts ur förteckningen anses det sora finansbolag." Enligt 10 kap. 4 § aktiebolagslagen kan den ej vararevisor i ett aktiebolag som står i låneskuld till bolaget eller harförpliktelser för vilka aktiebolaget ställt säkerhet. I förevarande paragrafsandra stycke föreslås alt som jävsgrund skall med låneskuld och annanförpliktelse till bolaget jämställas förvärv av fordran eller upplåtelse av lösegendom till nyttjande. På samma sätt skall det i 12 kap. 7 § aktiebolagslagenintagna förbudet för aktiebolag att till aktieägare, styrelseledamot,verkställande direktör i aktiebolag m. fl. lämna penninglån utsträckas till attavse även 1978/79: 170 118 förvärvav fordran och upplåtelse av nyttjanderätt till lös egendom. I motiven sägersig departementschefen vara medveten ora att låneförbudet i aktiebolagslagenkan vara svårt att iaktta i praktiken av aktiebolag som driverfinansieringsverksamhet. Han anser att denna fråga bör övervägas närmare ochförutskickar att den kan komma att omprövas i annat sammanhang. Lagrådetifrågasätter om inte regeln i andra stycket förevarande paragraf, som innebäratt låneförbudsreglerna för en grapp aktiebolag utvidgas att omfatta ocksåvissa andra rättshandlingar, kan undvaras i avvaktan på en sådan omprövning. Någotegentligt behov av de föreslagna reglerna har inte påvisats och torde knappastförefinnas. Om behov av inskridande skulle uppkomma ger reglerna om tillsyntillräckliga möjligheter till rättelse. Lagrådet vill peka på rätten förbankinspektionen att förordna revisor enligt 13 § och att göra erinringarenligt 18 §. De föreslagna bestämraelserna kan snarare leda till onödigtkrångel. Lagrådet vill erinra ora regeln i 35 § la mom. sjätte stycketkommunalskattelagen, enligt vilket stadgande vjd lån som lämnats i strid medbestämmelserna i 12 kap. 7 § aktiebolagslagen lånebeloppet anses utgöra intäktav tillfällig förvärvsverksamhet för låntagaren. Denna bestämmelse torde kommaatt vålla betydande svårigheter vid taxering av person som förhyrt lös egendom,t. ex. en bil, av elt finansbolag. Frågan blir då hur nyttjanderätten skallvärderas vid inkomsttaxeringen. Lagrådetförordar att andra stycket utgår. Iparagrafens första stycke föreskrivs att finansbolag skall ha eget kapitaltill visst lägsta belopp. Enligt andra stycket bemyndigas regeringen ellermyndighet som regeringen bestämraer att raeddela föreskrifter om kapitalkravet.I tredje stycket föreskrivs slutligen att finansbolags bolagsordning skallinnehålla bestämmelser ora sådant kapitalkrav som avses i paragrafen. Fråga ärom regeringsformen (RF) medger att delegerar sådan normgivningsbefogenhetsom här avses till regeringen. Avgörande är därvid om ämnet ligger inom det s.k. obligatoriska lagområde som anges i 8 kap. 2 § RF eller om det tillhör detlagområde som anges i 8 kap. 3 § RF. Delegation av normgivningsraakt från riksdagentill regeringen är enligt 8 kap. 7 § RF tillåten endast inora det senareområdet. Dentämligen noggranna reglering av normgivningsmakten, som finns i 8 kap. RF,saknade i stort sett motsvarighet RF. Vid tillkomsten av gällandeRF uppfattades det sora en viktig uppgift att dra upp klara linjer för de olikastatsorganens befogenheter sora norragivare. Vid grundlagens utarbetandeutgick man från huvudprincipen att Prop, 1978/79:170 119 befogenhetenatt stifta lag skulle ankomma på ensam. Vid sidan därav skulle enviss förordningsmakt tilläggas regeringen. Huvudlinjerna för gränsdragningenmellan och regeringens kompetens lades fast i RF, som docksamtidigt öppnade möjlighet till en betydande flexibilitet, vilket avpraktiska skäl är nödvändigt, bl. a. genom delegation av norragivningsmakt inoravissa lagområden. Enligt 8 kap. 2 § förstastycket RF skall föreskrifter om enskildas personliga ställning samt ora deraspersonliga och ekonomiska förhållanden inbördes meddelas genom lag. Medbeskrivningen åsyftas enligt vad som torde kunna utläsas ur förarbetena tillgrundlagen att täcka i huvudsak samma område som omfattades av begreppet allmäncivillag RF. Lagområdet enligt 8 kap. 3 § första stycket RF omfattarföreskrifter om förhållandet raellan enskilda och det allraänna, som gälleråligganden för enskilda eller i övrigl avser ingrepp i enskildas personligaeller ekonomiska förhållanden. Detobligatoriska lagorarådet enligt 8 kap. 2 § RF karaktäriseras av alt inom dettaområde är förbjuden att i annan form än genom grandlagstiftning avhändasig sin norragivningsmakt (prop. 1973: 90 s. 205). Under remissbehandlingen av grundlagbcredningensförslag till ny RF framfördes tanken alt uppge skiljelinjen mellan civilrättsligoch offentligrätlslig lagstiftning, enär denna uppdelning inte framstod sorasärskilt meningsfylld i ett modernt välfärdssamhälle. Departementschefen togemellertid uttryckligen avstånd härifrån av det skälet att detla förslag skullekomma att innebära ett brott mot en av de grundläggande principerna bakomfördelningen av normgivningskompe-tensen mellan de två högsla statsorganen.Departementschefen var i enlighet därmed inte beredd att acceptera dendelegation av lagstiftningsmakt inom civilrättsområdet, som skulle ha bliviten följd av förslaget. Se härom prop. 1973: 90 s. 311. Grandlagstiftaren harsålunda fäst vikt vid upprätthållandet av ett obligatoriskt lagområde för civilrätlsligaämnen. Gränsdragningen kring detta lagområde blir därmed en väsentlig angelägenheti det praktiska lagstiftningsarbetet. Lagområdetenligt 8 kap. 2 § första stycket RF omfattar som nämnts dels föreskrifter omenskildas personliga ställning, dels föreskrifter ora deras personliga ochekonomiska förhållanden inbördes. Man äger utgå från att ordet"enskilda" i denna paragraf liksom på andra ställen i RF (8 kap. 3 §,11 kap. 3 §) användes såsom motsats till "det allmänna" och att detsålunda avser såväl enskilda fysiska som enskilda juridiska personer. När iparagrafens andra stycke 3 som exempel på föreskrifter enligt första stycketanges föreskrifter om bolag, föreningar, samfälligheler och stiftelser, åsyftasdärraed uppenbarligen de regler, sora bildar underlaget för tillvaron av olikajuridiska personer, dvs. regler ora deras "personliga ställning".Grundlagberedningen berörde dessa regler i annat sammanhang (SOU 1972: 15 s.157). Den framhöll därvid att de form- 1978/79:170 120 kravsom ställs upp för skilda typer av föreningar i lagarna om ekonomiskaföreningar, om aktiebolag osv. inte är begränsningar av förenings-rätlen, ulanhar lill uppgift att ange de rättsliga ramarna för den som vill begagna dessajuridiska konstraktioner. Departementschefen biträdde i prop. 1975/76: 209 (s.112113) denna mening och erinrade om att denna lagsliftning till viss del ärav civilrättslig natur. Enjuridisk person kan lill följd av sakens natur blott finnas till på grund avregler som ingår i rättssystemet. Bestämmelserna om hur en juridisk persontillskapas, om vilka grundläggande anspråk som det allmänna ställer påpersonens utformning för att den skall få verka och om när och hur den skallupplösas eller eljest upphöra utgör alla föreskrifter om den personligaställningen. Den omständigheten att det allmänna kan ingripa med olikaoffentligrättsliga sanktioner mot den juridiska person som inte följer de fördess bestånd givna reglerna ändrar inte något härvidlag. Det allmänna somgenom sina normer möjliggjort den juridiska personens tillblivelse måste ocksåi vissa lägen kunna åstadkomma den juridiska personens avveckling ochupphörande. Om sålunda vissa föreskrifter om juridiska personer mednödvändighet måste tillhöra det obligatoriska lagområdet enligt 8 kap. 2 § RF,är lika klart att andra föreskrifter om juridiska personer reglerar dessasförhållande till det allmänna och därmed ingår i det lagområde, som beskrivs i8 kap. 3 § RF. I den mån dylik föreskrift gäller näringsverksamhet, kan den dåjämlikt 8 kap. 7 § RF meddelas av regeringen efter delegation av . Tilldet obligatoriska lagområdel hör otvetydigt bl. a. regler om bildande ochupplösning av bolag, om beslutsfattande i bolag, om förat-sällningarna förbolags behörighet att uppträda som självständigt rättssubjekt samt ora de ibolaget deltagande personernas rättigheter och skyldigheter inbördes, motbolaget och mot tredje man. Till skydd för delägare i bolag och andra somträder i förbindelse med bolag finns i den bolagsrättsliga lagstiftningen enrad bestämmelser med syfte att garantera att bolag har ett visst eget kapital.Som exempel på sådana bestämmelser kan nämnas reglerna i aktiebolagslagen(1975: 1385) om aktiekapitalets storiek och inbetalning av aktiekapital, vilkamåste vara uppfyllda för att bolaget skall kunna registreras och vinnarättskapacitet (2 kap. 9 och 13 §§), samt reglerna om skyldighet för aktiebolagatt träda i likvidation när aktiekapitalet till viss del har gått förlorat (13kap. 2 §). Dehär berörda reglerna i aktiebolagslagen om aktiebolag är uppenbarligen av denart att de måste anses vara av konstitutiv natur för ett aktiebolag. De utgör raedandra ord föreskrifter om bolag och ej föreskrifter om förhållandet mellanenskilda och det allmänna av det slag som anges i 8 kap. 3 § RF. I enlighethärmed faller de in under bestämmelserna i 8 kap. 2 § RF. Regeringen kansålunda i dessa ämnen ej Prop,1978/79:170 12i även om fråga är om näringsverksamhet i lag bemyndigasatt meddela föreskrifter genom förordning. Beträffande juridiska personer som är verksamma inomkreditväsendet finns utöver allmänna föreskrifter om kapital särskilda reglerom skyldighet för den juridiska personen alt till skydd för olika intressenter,t. ex. insättarna, ha ett eget kapital till visst lägsta belopp. Sådana kapitaltäckningsreglerfinns för bankaktiebolag i 57 § lagen (1955: 183) om bankrörelse, försparbanker i 26 § lagen (1955: 416) om sparbanker och för centralkassa jämteanslutna jordbrukskassor i 34 § lagen (1956: 216) om joidbrukskasserörelsen.Underlåtenhet att iaktta dessa regler kan liksom andra lagöverträdelser isista hand leda till upplösning av den juridiska personen. Beträffandebankaktiebolag kan sålunda oktrojen förklaras förverkad enligt 153 § lagen ombankrörelse, vilket i sin tur medför likvidationsskyldighet enligt 119 §,sparbank kan förklaras skola träda i likvidation enligt 81 § lagen omsparbanker och för kreditkassa kan godkännande återkallas enligt 75 § lagen omjordbrukskasserörelsen med likvidationsskyldighet enligt 58 § som följd. De angivna föreskrifterna om kapitaltäckning för vissajuridiska personer inom kreditväsendet är utformade på ett sådant sätt, att demåste anses utgöra en integrerande del av de béstäramelser, som är av konstitutivnatur för dessa juridiska personer. När en sådan juridisk person icke längre fyllerdessa krav skall, om rättelse icke sker, ett avvecklingsförfarande inledas somsyftar till personens upphörande. Saken kan också uttryckas så att en juridiskperson icke kan existera som ett bankaktiebolag, en sparbank eller enkreditkassa, om den icke fyller de i respektive lagar föreskrivna kravenrörande kapitaltäckning. Föreskrifterna om kapitaltäckning, sådana deutformats i de angivna lagarna, måste därför på samma sätt som de förut angivnai aktiebolagslagen upptagna för ett aktiebolag gällande konstitutivaföreskrifterna anses vara av sådan art alt de tillhör det obligatoriskalagområdet enligt 8 kap. 2 § RF. Dessa regler är också nu intagna i lag. Dethar icke heller ifrågasatts annat än att dessa regler skall varafastlagda i lag. Då grundlagstiftaren utstakat ett obligatoriskt lagområde, harändamålet därmed, som inledningsvis anförts, just varit att nå denna effekt.Enligt vår rättsordning bör icke en bank, en sparbank eller en kreditkassa löparisk att en grundläggande förutsättning för dess fortsatta existens somjuridisk person ändras genom i administrativ ordning utfärdade föreskrifter. Den i förevarande sammanhang aktuella frågan är om kapitaltäckningsreglemaför de tilltänkta finansbolagen är av principiellt annat slag än de ovanberörda reglerna för vissa slag av juridiska personer inom kreditväsendet.Klart är att finansbolagen avses skola inta en något annorlunda ställning änett bankaktiebolag, en sparbank eller en kredit-' kassa. Finansbolagen byggernämligen sin särskilda status icke på till- 1978/79:170 122 ståndsbeslututan på regler sora innebär att företag under bestämda i lagen angivnaförutsättningar övergår till att bli finansbolag. Vidare är finansbolag alltidaktiebolag och för finansbolag skall enligt 6 § gälla vad sora är föreskrivetom aktiebolag i allmänhet, om annat ej följer av lagen om finansbolag. Sinsärskilda ställning som finansbolag erhåller aktiebolaget därför att det driverfinansieringsverksamhet av viss art eller omfattning. Ett finansbolag föratsättsemellertid skola registreras som sådant. Genom denna förvaltningsakt måstefinansbolaget, oaktat att det bibehåller sin allmänna karaktär av aktiebolag,anses få ställning av särskild juridisk person. Tillskillnad från vad som gäller beträffande banker, sparbanker och kreditkassorleder ett åsidosättande av kapitaltäckningsregeln enligt lagförslagetvisserligen icke till att finansbolaget måste likvideras. I stället förlorarbolaget sin ställning som finansbolag. Enligt 17 § förslaget medför detförhållandet att finansbolag driver verksamhet i strid med lagen ochbolagsordningen med dessas kapitaltäckningsbestämmelser till atl, om rättelseej sker, bolaget kan förbjudas driva finansieringsverksamhet. I och med attbolaget upphör härmed skall bolaget enligt 5 § avföras som finansbolag. Det ärsålunda inte möjligt att vara finansbolag i vart fall icke utan attiaktta finansbolagslagens och bolagsordningens kapitaltäckningskrav. Reglernahärom har därför samma funktion beträffande finansbolag som molsvarandeföreskrifter har för banker, sparbanker och kreditkassor enligt för demgällande lagstiftning. Den omständigheten att ett tidigare finansbolag i olikhetmed t. ex. ett bankaktiebolag kan fortsätta som ett vanligt aktiebolag saknaravgörande betydelse vid det förhållandet att underlåtenhet atl iaktta kapitaltäckningsreglemaleder till att företagets ställning som finansbolag upphör. Pågrund av vad sålunda anförts måste enligt vår mening de i den här förevarandeparagrafen upptagna kapitaltäckningsreglema för finansbolag anses vara av denart att de på samma sätt som anförts beträffande de i det föregående angivnakapitaltäckningsreglema för vissa juridiska personer inom kreditväsendet utgör en integrerande del av de bestämmelser som är av konstitutiv natur förett finansbolag. Iparagrafens tredje stycke sägs såsom förut anförts att finansbolags bolagsordningskall innehålla bestämmelse om kapitaltäckningskravet. Därmed införlivasföreskrifterna härom i det konstitutiva aktstycke som bolagsordningen utgör förvarje finansbolag och bestämmelsens karaktär av föreskrift rörandefinansbolags "personliga ställning" blir därmed än mera markerad. Härbör också lagförslagets disposition observeras. Kapitaltäckningsreglema harnämligen införts i det avsnitt av lagen, som under rubrikeninnehåller de grundläggande reglerna för dettasärskilda slag av aktiebolag, efter 6 § med dess allmänna hänvisningtill aktiebolagslagen. 1978/79:170 123 Självfalletkan det syfte som de föreslagna reglerna om kapitaltäckning avses skola främjatillgodoses genom andra regler än sådana som är att anse såsom konstitutiva förfinansbolaget. De kan t. ex. ges den formen att det allmänna för attsäkerställa att finansbolagen har ur allmän synpunkt erforderlig finansiellstabilitet ålägger dessa företag vissa förpliktelser vilkas iakttagande säkrasgenom sanktioner som inte riktar sig mot den juridiska personens existens.Sådana bestämmelser komraer då att falla under 8 kap. 3 § RF och delegationtill regeringen enligt 7 § samma kapitel blir tillåtlig eftersom fråga är omnäringsverksamhet. Vid en bedömning avspörsmålet om de här ifrågavarande kapitaltäckningsreglema är av den art att 8kap. 2 § RF är tillämplig på dera eller om de har den karaktären att de fallerin under föreskrifterna i samma kapitels 3 § och delegation till regeringensålunda kan komma ifråga enligt 7 § i samma kapitel bör enligt vår mening ocksåden synpunkten beaktas att kapitaltäckningsregler beträffande olika juridiskapersoner, om reglerna är av likartad konstruktion, helst bör ocksåstats-rättsligt bedömas hkartat. Härigenom befrämjas stabiliteten i grundlagstillämpningen.Vidare kan sägas att, när man som här är fallet rör sig i det obligatoriska lagorarådetsutmärker, försiktigheten synes bjuda att man vid gränsdragningen värnar om detobligatoriska området. Slutligenkan anmärkas att det under de inledande förarbetena till lagförslaget icke fömtsattsannat än att kapitaltäckningskravet skulle i sak beskrivas i lagen; se såväl SOU1977: 97 s. 9-10, 152-153 och 160 som sammanställningen över remissyttrandena ilagrådsremissen. Tanken på en delegationsregel har framkommit i ett relativtsent skede av lagstiftningsärendet och har närmast föranletts av att man ickevelat redan nu lägga fast några bestämda regler i ämnet. Genom delegation av beslutanderättentill regeringen eller annan myndighet har man velat skaffa sig råd ram härmed. Vidett samlat övervägande av frågeställningen om föreskrifterna i 8 kap. 2 § eller8 kap. 3 § RF är att tillämpa på den här förevarande ka-pitaltäckningsföreskriftensynes oss vad som i det föregående anförts ge vid handen att den med hänsyntill sin utformning raåste anses ha konstitutiv betydelse för ett finansbolagsfortlevnad som sådant bolag. Därmed blir regeln en föreskrift om ettfinansbolags "personliga ställning" och får anses vara av den naturatt den omfattas av föreskrifterna i 8 kap. 2 § RF. Delegation till regeringenenligt 7 § i sararaa kapitel är då icke möjlig. Den på en motsatt uppfattninggrundade föreskriften i den här föreslagna paragrafens andra stycke bör enligtvår mening därför utgå. Enför finansbolagen gällande kapitalläckningsregel bör om möjligt avfattas på detmera fullständiga sätt som skett ifråga ora de förut berörda juridiskapersonerna inom kreditväsendet. Regeln kan eljest bli svår att tillämpa. Befinnesdet emellertid icke vara görligt att åtminstone ge den ettsådant mera fullständigt innehåll, Prop, 1978/79: 170 124 lordeden i paragrafens första stycke föreslagna mera allmänt avfattade föreskriftentill nöds kunna godtagas, åtminstone tills vidare i avbidan på en mera utförligreglering. Regeln får föratsättas skola innebära krav utöver vad bestämmelsernai aktiebolagslagen säger om aktiebolags skyldighet att ha visst kapital.Tolkningen av regeln i det enskilda fallet blir en fråga mellanbankinspektionen (efter besvär regeringen) och det enskilda finansbolaget, Isista hand får meningsskiljaktigheter lösas vid domstol i skadeståndsmål mellanfinansbolaget och staten. Detkunde ifrågasättas att regeringen skulle äga att med stöd av 8 kap, 13 § förstastycket 1 RF beslula om beräkningsgrunder för kapitalkravet genom föreskrift omverkställighet av lag, I och med att föreskriften i ärendet hänförts till detobligatoriska lagområdet i 8 kap. 2 §, får det emellertid anses uteslutet att iett fall som det förevarande bygga ut den civilrättsliga lagregeln medadministrativa verkställighetsföreskrifter. Enlikartad delegationsbestämraelse som den här ifrågavarande i 18 § i etl lilllagrådet remitterat förslag till fondkommissionslag föranledde icke någonanmärkning från min sida i ett av lagrådet avgivet yttrandeöver nämnda lagförslag. Orsaken härtill är att frågan om delegationsregelnsgrundlagsenlighet icke uppmärksammades vid denna lagrådsgranskning. Ifråga om många typer av näringsverksamhet ställs i lagstiftningen upp allehandavillkor för att verksamheten skall få bedrivas. Underlåtenhet att uppfyllasådana villkor kan leda till att erforderligt tillstånd att driva verksamhetendras in eller atl myndighet meddelar förbud mot fortsatt verksamhet. Det torde inleråda något tvivel om att föreskrifter av sådant slag normalt är att hänföratill den offentligrättsliga normgivning som avses i 8 kap. 3 § RF. Bedömningenkompliceras emellertid när det gäller verksamhet som är förbehållen speciellaslag av juridiska personer, vilka inte får driva verksamhet av annan typ. Dettaär fallet exempelvis med bank- och försäkringsverksamhet. Underlåtenhet atträtta sig efter de föreskrifter som gäller för verksamheten kan då raedförainte bara alt denna måste upphöra utan också att den juridiska personen måsteupplösas. Med hänsyn härtill kan ifrågasättas om inte denna typ av föreskrifterbör anses röra enskilds personliga ställning och därmed omfattas av 8 kap. 2 §RF. Med en sådan tolkning skulle möjligheterna att reglera näringsverksara-hetgenom regeringsförordningar vara i hög grad begränsade, om verksamheten skalldrivas av speciella juridiska personer. Sådana regler skulle då inte kunnaupprätthållas genom hot om indragning av tillstånd att driva verksamheten. Prop,1978/79:170 125 Flera av de lagar som gäller rörande särskilda typer avjuridiska personer innehåller bestämmelser, som med här antydda tolkning av RFskulle få anses strida mot gällande regler om normgivningsmakten, låt vara attde såsom tillkomna före nya RF behåller sin giltighet på grund avövergångsbestämmelser. Som exempel på regler av detta slag kan nämnas 81 §sjätte styckel lagen (1955: 416) ora sparbanker, sora innebär att sparbanksunderlåtenhet att rätta sig efter annan författning än lag kan leda tillsparbankens likvidation, samt de föreskrifter av liknande innebörd som finns i71 § lagen (1972: 262) om understödsföreningar och 75 § lagen (1973: 370) omarbetslöshetsförsäkring. Av särskilt intresse i detta sammanhang är den ordning somgäller på trafikförsäkringsorarådel. Den enligt nya RF antagna trafikskadelagen(1975: 1410) föreskriver i 7 §, att regeringen eller myndighet som regeringenbestämmer meddelar närmare föreskrifter ora trafikförsäkringsanstaltsverksamhet enligt lagen, I motiven till denna paragraf anfördes att vissafrågor som dittills hade behandlats i lag lämpligen kunde regleras iadministrativ ordning. Härvid hänvisades bl. a. till den äldre lagens beslämmelserora förutsättningarna för återkallelse av tillstånd att meddela trafikförsäkring(prop. 1975/76: 15 s. 110), Den av regeringen utfärdadetrafikförsäkringsförordningen (1976: 359) innehåller bestämraelser bl, a, orapremiesättningen vid trafikförsäkring och om skyldighet att redovisaregleringsfond för sådan försäkring.