prop · G20390 · 1978-12-31 00:00:00 — I fråga om möjligheten att få biträde i bodelningsmål gäller denbegränsningen att biträde får förordnas endast om särskilda skäl föreligger medhänsyn till makarnas förhållanden eller boets beskaffenhet. Förutsättningarnaför allmän rättshjälp vid bodelning behandlas av utredningen i annatsammanhang. Utredningen anser emellertid att rättshjälpsfrågan ibodelningsärenden alltid skall prövas av rättshjälpsnämnden. Ävenvid vissa andra typer av familjerättsliga ärenden än dem som räknats upptidigare ifrågasätter utredningen om inte advokat borde få 1978/79: 90 54 beviljaallmän rättshjälp och slutföra ärendet utan att behöva underställa detmyndighets prövning. Här åsyftas adoptionsärenden, namnärenden och ärenden omverkställighet av domstols dom eller beslut rörande vårdnad m. m. (21 kap.FB). två förstnämnda kategorierna av ärenden hör det tUI sällsyntheterna attallmän rättshjälp beviljas, eftersom den utredning som behövs tillhandahållsav myndigheterna självmant. Det torde därför enligt utredningens uppfattninginte föreligga något egentligt behov av att föra dessa ärenden till den gruppdär advokat får i princip obegränsat ansvar för rättshjälpsärendet. För dessaärendetyper torde rådgivningsinstitutet vara tillräckligt. Närdet gäller ärenden enligt 21 kap. FB kan förhållandena vara av invecklad ochkänslig natur och ärendena kan dra högre kostnader än vanliga familjerättsmål.Emellertid bifalls ansökan om allmän rättshjälp så gott som undantagslöst isådana ärenden. Utredningen anser därför att advokat bör ha obegränsadbehörighet atl bevilja allmän rättshjälp också i dessa fall. Enkategori som ligger äktenskapsmålen nära är de ärenden som rör problem i anledningav avtal om sammanlevnad utan äktenskap. 1 dessa fall är rättshjälpsfrågan dockenligt utredningen i regel inte lika enkel och självklar som i äktenskapsmålen.Man kan inte heller påstå att ärendena för det mesta kan avförhållandevis snabbt och utan högre kostnader. De bör därför enligtutredningen inte hänföras till den grupp där advokat har en i principobegränsad behörighet att bevilja allmän rättshjälp. Utredningenframhåller att det kan synas som om vissa risker främst från kostnadssynpunkt skulle vara förenade med en sådan obegränsad behörighet för advokat attbevilja allmän rättshjälp som utredningen föreslår. Det skulle t. ex. kunnahävdas att avsaknaden av myndighetskontroll är ägnad att leda till att biträdetöverarbetar ett i och för sig enkelt ärende för att påverka storleken av detarvode som skall utgå i ärendet. Ett sådant förfaringssätt torde emellertidinte vara förenligt med god advokatsed. 1 en mycket stor grupp av de mål somdet här är fråga om nämligen målen om äktenskapsskillnad efter gemensamansökan saknas dessutom reella möjligheter att förfara på sådant sätteftersom arvodet bestäms enligt fastställd taxa. I den mån det behövsytterligare spärr mot missbruk finns alltid möjligheten att vidarvodesprövningen ta särskild hänsyn till biträdets handlande. 1RHL anges en del fall där särskUda förutsättningar gäller för att allmänrättshjälp skall beviljas. Sålunda får allmän rättshjälp lämnas dödsbo irättslig angelägenhet, om boet behöver sådant bistånd och det med hänsyn tillboets behållning och delägarnas ekonomiska förhållanden är skäligt. Allmänrättshjälp i angelägenhet som ej prövas eller på annat sätt Prop.1978/79: 90 55 behandlas i landet får lämnas bara om den rättssökande ärbosatt här och särskilda skäl föreligger för rättshjälp. Den som är bosalt utomlandskan få allmän rättshjälp bara om han är svensk medborgare eller om särskildaskäl föreligger för rättshjälp. För att näringsidkare skall få allmänrällshjälp i angelägenhet som har samband med hans näringsverksamhet krävs attsärskilda skäl föreligger för rättshjälp med hänsyn till hans ekonomiskaförhållanden eller sakens beskaffenhet. Begränsade möjligheter att få biträde gäller, som tidigarenämnts, dels vid bodelning och dels i angelägenhet som kan antas bli prövadenligt småmålslagen. 1 sistnämnda fall får biträde förordnas bara om särskildaskäl föreligger med hänsyn till sökandens personliga förhållanden eller sakensbeskaffenhet. I fall av nu angiven art talar enligt utredningen framför aUtönskemålet om en fast och enhetiig praxis för all prövningen av rättshjälpsfråganläggs på så få händer som möjligt. Utredningen anser därför att prövningen avrättshjälpsfrågan i dessa fall bör göras av rättshjälpsnämnden. Utredningen ställer vidare frågan om det finns andraärendetyper där önskemålet om enhetlig praxis talar lika starkt för en merakoncentrerad bedömning av rättshjälpsfrågan eller där andra skäl talar mot attprövningen sprids ut på advokater och biträdande jurister på advokatbyrå. Utredningen föreslår i annat sammanhang vissa möjligheteralt få allmän rättshjälp i massärenden, dvs. ärenden som är talrikt förekommandeoch normalt av enkel beskaffenhet. Prövningen av rättshjälpsfrågan bör enligtutredningens uppfattning i dessa fall göras av rällshjälpsnämnden. Vid den statistiska undersökning som utredningen har låtitutföra framkom att avslagsfrekvensen var förhåUandevis hög, , när detgällde begäran om allmän rättshjälp i förvaltningsrättsUga ärenden. Utredningenframhåller att det främsta skälet för rättshjälpsnämndernas återhållsamhet idetta hänseende torde vara att den rättssökandes hjälpbehov i dessa fall anseskunna tillgodoses i andra former än genom allmän rättshjälp.Rättshjälpsnämnderna har pekat på den service som tillhandahålls avvederbörande myndighet och menat att rätlshjälpsbe-hovet därför borde ha kunnattillgodoses inom ramen för rådgivning. Denna restriktivitet har kritiseratsfrämst från advokathåll men även myndigheterna själva har framfört den åsiktenatt det ibland kunde vara till nylta inte bara för den enskUde utan även förmyndigheten om den enskilde vid handläggningen biträddes av en kvalificerad person. Även utredningen anser att en något liberalare hållning ärpåkallad när del gäller allmän rättshjälp i förvaltningsrättsliga ärenden. Medförvaltningsrättsliga ärenden menar utredningen därvid sådana ärenden där 1978/79: 90 56 derätissökande är eller kan antagas bli part, sökande eller klagande vidförvaltningsdomstol eller annan förvaltningsmyndighet. Med hänsyn till dessaärendens mångskiftande karaktär och tUl den förhållandevis högaavslagsfrekvensen hos rättshjälpsnämnderna finner utredningen det dock tveksamtom tiden ännu är mogen alt överlämna avgörandet av rättshjälpsfrågan tilladvokat. En sådan åtgärd skulle kunna medföra risk för en ej oväsentlig ökningav rättshjälpskostnaderna. Avgörandet bör därför åtminstone tUls vidare liggakvar hos rättshjälpsnämnd. Undantag i detta hänseende bör göras i fråga omärenden enligt 21 kap. FB. 1fråga om andra rättshjälpsärenden än de nämnda anser utredningen däremotatt det bör övervägas att ge advokat rätt att bevilja rättshjälp. Dessa fallintar en stäUning mellan de två tidigare beskrivna kategorierna. Utredningenuppskattar med ledning av statistiska uppgifter storleken av mellangruppen tiUca av rättshjälpsärendena. 1 mellangruppen ingår t. ex. sådana fall därden rättsliga angelägenheten avser fordran eller krav, tvist på grund av köp avfast egendom, arvsrätt, skadestånd och tvist om hyres- ellerarrendeförhållande. Även ärende om upplösning av samboendeavtal eller andrafrågor som har samband med sådana avtal kan hänföras tUl mellangruppen. Utredningendiskuterar spörsmålet hur rättshjälpsfrågorna skall hanteras i de fall som kanhänföras till mellangruppen. 1 dessa fall är intresseprövningen svårare ochärendena ställer sig i regel dyrare än familjerättsmål. Utredningen anser främst från kostnadskontrol-lerande synpunkt inte kan undvara en gräns föradvokatens eget handhavande av rättshjälpsfrågan i de fall som är i fråga.Hinner ärendet slutföras innan denna gräns nåtts, bör någon myndighetsprövningav rätlshjälpsfrågan inte ske. Fortsätter ärendet över gränsen måste däremotfrågan om rättshjälpen skall få fortsätta hänskjutas lill myndighei. Utredningenpåpekar att man inte helt kan bortse från att det kan finnas risk för att detförtroende som på detta sätt skulle visas advokatkåren i enskilda fall kanmissbrukas. Utredningen hänvisar emellertid i detta hänseende till RHL:sförarbeten, vari uttalades att den auktorisation, som medlemskap iadvokatsamfundet innebär, fick anses utgöra en tillräcklig garanti för attsystemet inte missbrukades. Departementschefen framhöll också att tyngdpunkteni intresseprövningen alltid således även när rättshjälpnämnd beviljarrättshjälp måste ligga hos advokaten. Utredningen anser att även biträdandejurist hos advokat vilken står under advokatens tillsyn bör kunna omfattas avsamma regler som advokat. som skall pröva rättshjälpsfrågan i de antydda fallen blirberoende av hur ärendet handläggs. Har ärendet, när gränsen uppnås, ännu inteanhängiggjorts vid någon myndighet bör frågan om fortsatt rättshjälp avgörasav rättshjälpsnämnden, medan allmän domstol och vissa därmed jämställdadomstolar bör få göra denna Prop.1978/79:90 57 prövningom ärendet handläggs vid sådan domstol, när gränsen nås. Närdet gäller frågan om hur gränsen bör konstrueras är olika alternativ tänkbara.Antingen kan man anknyta tiU basbeloppet så alt advokaten får arbeta påärendet så länge de totala kostnaderna inte uppgår en viss del av dettabelopp. Man kan också tänka sig att vid bedömningen beakta endast biträdetseget arvode och inte övriga kostnader i rättshjälpsärendet. Ett annatalternativ är att fastställa ett visst antal timmar som advokaten får arbeta päärendet utan att myndighet behöver kopplas in. Utredningenhar stannat för att man bör välja det alternativ som innebär att advokaten fårbevUja allmän rättshjälp och arbeta ett visst antal timmar på ärendet utan attbehöva koppla in rättshjälpsnämnd eller annan myndighet. En så konstrueradgräns bör vara betydligt enklare att tUlämpa än andra alternativ och kräverendast atl tidkortet och övriga handlingar i akten kontrolleras. Närdet gäller att bestämma antalet timmar framhåller utredningen att om man sätterantalet för lågt riskerar man att institutet i likhet med rättshjälpsformenallmän rättshjälp utan beslut av rällshjälpsnämnd blir sä litet utnyttjat attnågra vinster från rationaliserings- och kostnadssynpunkt inte är att hämta.Bestämmer man antalet för högt uppkommer risk för en ökning av statsverketskostnader för rättshjälpen som inte är önskvärd. Farhågorna för enkostnadsökning bör dock enligt utredningen inte överdrivas, eftersom man kanförhindra missbmk på olika sätt, t. ex. genom att låta biträdesersättningenpåverkas av det sätt på vilket biträdet skött ärendet. Tvåhuvudalternativ som bör övervägas är enligt utredningens uppfattning 5 limmaroch . Tänkbart är emellertid också att man sätter gränsen någonstansmellan dessa båda tal, t. ex. vid motsvarande en normal arbetsdag. Utredningenhar med utgångspunkt från viss statistik angående tidsåtgång i rättshjälpsärendenstannat för att föreslå att antalet timmar bestäms till sex, vilket kan ansesmotsvara det antal timmar som en advokat brukar debitera under en motsvarar f. n, . Den föreslagna ordningen kan, somutredningen påpekar, emellertid i visst fall innebära en inskränkning iförhållande till gäUande möjlighet för advokat att bevilja allmän rättshjälputan beslut av rättshjälpsnämnden. Utredningen avser det fallet att denrättssökandes preliminära rättshjälpsavgift är högre än vad som motsvarar sextimmars arbete för advokaten. Har den rättssökande en preliminär rättshjålpsavgifisom är högre än . bör advokaten få bevilja rättshjälp och arbeta påärendet upp till avgiftens nivå. Om avgiften är t. ex. på , böradvokaten alltså få arbeta på ärendet innan myndighetsprövningensker. Närgränsen uppnåtts bör som tidigare nämnts frågan huruvida fort- 1978/79: 90 58 satträttshjälp skaU utgå underställas myndighets prövning. Vid denna prövning prövande myndigheten ett betydligt bättre underlag än det som föreliggernär rällshjälpsnämnden prövar rättshjälpsfrågan, eftersom ärendet har pågåtten tid. Resultatetav denna mellankontroll av rättshjälpsfrågan blir antingen att fortsatt allmänrättshjälp skall utgå eller att den allmänna rättshjälpen skall upphöra.Beslut av den prövande myndigheien vare sig det är rältshjälpsnämnden ellerdomstol alt rättshjälpen skall upphöra bör givetvis kunna överklagas. meddelat beslutet bör därvid besvär i vanlig ordning föras hosbesvärsnämnden. För att en såvitt möjligt enhetiig praxis skall åstadkommasanser ulredningen att besvärsnämnden bör vara besvärsmyndighet även i de falldär mel-lankontrollen sker hos domstol, där målet eller ärendet kan vara anhängigt. Harbeslut om upphörande vunnit laga kraft, får rättshjälpsärendet avslutas ivanlig ordning genom att biträdet lämnar in koslnadsräkning tillrättshjälpsnämnden eller den domstol som har meddelat beslutet. Om beslutetinnebär att den advokat som beviljat den allmänna rättshjälpen uppenbartmissbrukat sin behörighet att bevilja allmän rättshjälp, bör det kunnabeslutas att någon ersättning inte skall utgå. Även vårdslöst förfarande frånbiträdets sida bör kunna inverka på ersättningens storlek. Finner denmyndighet som gör mellankontrollen att den inte kan rikta några amärkningar motbiträdets hanterande av rättshjälpsfrågan men att den allmänna rättshjälpenändå skaU upphöra t. ex. därför att behov eller rättsligt intresse intelängre föreligger vid tiden för mellankontrollen skall vanliga normer gällaför prövningen av biträdesersättningen. UtredningenframhåUer att det givetvis kan uppkomma situationer där advokat inte anser sigkunna bifalla den rättssökandes begäran om allmän rättshjälp. Så kan varafallet både i familjerättsmål och övriga mål och ärenden. Skälet kan vara attadvokaten bedömer att den rättssökandes ekonomi är för god för att han skallvara berättigad till allmän rättshjälp. Det är också tänkbart att advokateninte anser att det finns behov av allmän rättshjälp eller att rättsligtintresse inte föreligger. Vidare kan advokaten anse att det inte finns behovav biträde men väl av andra förmåner enligt RHL, t. ex. ersättning förresekostnader eller för utredningskostnader. Ett annat skäl kan vara attadvokaten inte är behörig alt bevUja allmän rättshjälp. 1fall av nu angiven art bör det enligt utredningens mening finnas möjlighet förden rättssökande att få rättshjälpsfrågan hänskjuten till rättshjälpnämndensprövning. Det bör inte föreligga någon skyldighet för advokaten att självmanthänskjuta rättshjälpsfrågan till nämnden utan sådant hänskjutande bör ske baraom den rättssökande begär det. Om den rättssökande begär att rättshjälpsfråganskall hänskjutas till 1978/79: 90 59 rättshjälpsnämndensprövning, bör advokaten enligt utredningens uppfattning vara skyldig attvidarebefordra en ansökan om allmän rättshjälp till rättshjälpsnämnden. Manfår dock inte bortse ifrån att advokaten kanske inte vUI biträda denrättssökande över huvud taget. Han kanske inte alls sysslar med frågor av denart som den rättssökandes problem gäller. I sådana fall bör det givetvis inteföreligga skyldighet för advokaten att hänskjuta rättshjälpsfrågan till rättshjälpsnämnden.Det naturliga är i stället att advokaten hänvisar den rättssökande till annanadvokat eller rättshjälpsnämnden. Enannan situation där frågan om allmän rättshjälp bör prövas avrättshjälpsnämnden oavsett målets eller ärendets art uppkommer om denrättssökande vänt sig till arman än advokat eller biträdande jurist på allmäneller enskild advokatbyrå för att få rättshjälp. Det bör i likhet med vad somgäller enligt RHL inte få ankomma på sådan person att bevilja rättshjälp.Liksom f. n. bör det dock inte komma i fråga att ge jurister vid advokatbyråerensamrätt till att vara biträde åt rättshjälpsberättiga-de. Prövningen av omallmän rättshjälp skall beviljas med anan än sådan person som biträde böremellertid som nämnts ligga hos rättshjälpsnämnden. Frågan huruvida rättshjälpför en person skall beviljas kan ibland uppkomma först sedan talan väckts ellermålet eller ärendet eljest anhängiggjorts. Beslut om allmän rättshjälpmeddelas i sådana fall f, n. av rältshjälpsnämnd. Enligt vad utredningen harinhämtat har det förekommit att denna ordning lett till att avgörandet avsjälva sakfrågan måste uppskjutas i avbidan på att rättshjälpsfrågan prövats.Detta menar utredningen inte vara tillfredsställande. Uppkommer fråga om attbevilja allmän rättshjälp först sedan den rättsliga angelägenheten har blivitföremål för handläggning vid myndighet, kan det enligt utredningens meninginte komma i fråga att låta den advokat som biiräder den rättssökande avgörarätlshjälpsfrågan även om han i annat fall skulle ha varit berättigad till det.Sker handläggningen hos exempelvis allmän domstol har ulredningen ansett detnaturUgt att domstolen beslutar om allmän rättshjälp skall utgå eUer inte.Domstolen är ju bäst insatt i vad målet eller ärendet rör och torde därför hade bästa förutsättningarna att bedöma om behov eller rättsligt intresse avrättshjälp föreligger. Detnu sagda har enhgt utredningens mening giltighet även när handläggning pågårhos vissa andra domstolar vilkas verksamhet i tillämpliga delar regleras avRB, nämligen krigsrätt, arbetsdomstolen och bostadsdomstolen. Även påverksamheten hos statens va-nämnd har RB tUlämpning och denna nämnd bör därföri nu angivet hänseende jämställas med allmän domstol. Enligtnuvarande ordning avgör rättshjälpsnämnden även frågor som kan uppkomma underett rättshjälpsärendes handläggning vid domstol 1978/79: 90 60 Detta gäller t. ex. substitution och byte samt entledigande iannat fall av biträde. Likaså prövar rättshjälpsnämnden alltid frågan omupphörande av allmän rättshjälp. Även i sådana situationer som avses kandet förekomma att ärendet försenas och fördyras till följd av den rådandeordningen. Sådana olägenheter kan undvikas, om den handläggande myndigheten fåravgöra dessa frågor. 1 vart fall allmänna domstolar bör kunna anförtros dessauppgifier. Utredningen ifrågasätter också om inte förvaltningsdomstolar ochvissa förvaltningsmyndigheter med domstolsliknande funktioner, t. ex. arrende-och hyresnämnder och överexekutor, bör kunna anförtros motsvarande prövning. Vissafall finns där önskemålet om en enhetlig praxis i rättshjälpshänseende ärsärskilt starkt. I fråga om dessa fall har utredningen ansett att prövningenav rätlshjälpsfrågan inte bör få göras av advokat utan bör ligga pårättshjälpsnämnden. Rättshjälpsfrågan i fall av denna karaktär bör prövas avrättshjälpsnämnd även om frågan uppkommer först efter det att målet ellerärendet anhängiggjorts hos allmän domstol. Undanlag härifrån bör dock göras ifråga om småmål, där det synes mest praktiskt att domstolen avgörrätlshjälpsfrågan. Frågaom allmän rättshjälp kan uppkomma även i mål eller ärende som handläggs vidförvaltningsdomstol eller förvaltningsmyndighet. I sådana fall bör enligtutredningens uppfattning advokat inte få bevilja rättshjälp om det inte ärfråga om mål eller ärende enligt 21 kap. FB. Utredningen anser vidare främstmed hänsyn tUl önskemålet om en fast praxis i fråga om rättshjälp iförvaltningsrättsliga mål och ärenden att prövningen av rättshjälpsfrågan börske hos rättshjälpsnämnd i samtliga fall där rättshjälpsfrågan uppkommer efterdet att mål eller ärende anhängiggjorts hos förvaltningsdomstol ellerförvaltningsmyndighet. I fråga om förvaltningsmyndigheter gäller dessutom atträttshjälpsärenden är sällsynta hos många sådana myndigheter. I vissa fallsaknar förvaltningsmyndigheterna juristinslag och deras förutsättningar att taställning till rättshjälpsfrågor kan även i övrigt vara sämre än rättshjälpsnämndens. Närdet gäller förfarandet när advokat beviljar allmän rättshjälp syftarinförandet av en möjlighet för advokat att bevilja allmän rättshjälp ifamiljerättsmål samt vissa andra mål och ärenden intill en viss gräns till attåstadkomma en smidig och snabb handläggning av flertalet rättshjälpsärenden.Förfarandet vid beviljandet av allmän rättshjälp bör därför enligt utredningengöras så enkelt som möjHgt. Det första advokaten får att ta ställning till ärom den rättssökandes ekonomiska situation är sådan att han över huvud taget kanfå allmän rättshjälp, dvs. om hans beräknade årsinkomst ej överstiger åttabasbelopp. Nästa kontroll som advokaten får göra är om han är behörig att självbevilja allmän rättshjälp. Är han det och anser han att allmän rättshjälp börutgå, bör han 1978/79: 90 61 utfärdabevis härom och lämna tiU den rättssökande. med att allmän rättshjälpbeviljas får advokaten bestämma den preliminära rättshjälpsavgift som denrättssökande skall betala. På det bevis som utfärdas börvissa uppgifter om den rättssökandes ekonomi anges. Vidare bör anges vadrättshjälpen avser, dvs. vilken rättslig angelägenhet som rättshjälpenbeviljats för. Advokaten bör därvid sträva efter att klart och avgränsat angeden rättsliga angelägenheten. Om ärendet breder ut sigutöver den rättsliga angelägenhet för vilken rättshjälp beviljats eller omärende kan delas upp så att en del blir föremål för handläggning vid myndighetoch en del tas utan att myndighet behöver kopplas in, kan det bli fråga om attbevUja ny rättshjälp. 1 de fall där advokatbeviljar allmän rättshjälp ligger det i sakens natur att han också skallbiträda den rättssökande. Något särskilt beslut härom är alltså intenödvändigt. Det nu sagda gäller även om den rättsliga angelägenheten senareanhängiggörs vid t. ex. domstol. Om det däremot är rättshjälpsnämnd ellerdomstol som beviljat rättshjälpen, måste nämnden eller domstolen vid behovockså förordna offenUigt biträde åt den rättssökande. När det gällerfördelningen av beslutsfunktionerna mellan å ena sidan rättshjälpsnämnd och åandra sidan handläggande domstol eller annan handläggande myndighei harutredningens ordförade samt en expert varit skiljaktig. Enligt de skiljaktigasmening bör olika beslut inom rättshjälpssystemet i princip anförtros denmyndighet som handlägger det mål eller ärende i vilket den rätissökande önskareller har rättshjälp. Regeln bör dock endast gälla statliga myndigheter. IRHL föreskrivs att den rättssökande skall bidra till kostnaderna för allmänrättshjälp på i lagen närmare angivet sätt. För alt den rättssökande skallkunna avgöra på förhand vilket belopp han får betala i bidrag harkostnadsbidragssystemet konstruerats som ett system med maximibelopp. Därigenomfår den rättssökande veta vilket kostnadsbidrag han högst får betala.Maximibeloppets storlek motsvarar den rättssökandes betahiingsförmåga.Överstiger rättshjälpskostnaderna maximibeloppet svarar staten för dessaöverskjutande kostnder. Är å andra sidan rätlshjälpskostnaderna lägre änmaximibeloppet, motsvarar kostnadsbidraget dessa kostnader.Koslnadsbidragssystemet är tillämpligt både vid allmän rättshjälp utan beslutav rältshjälpsnämnden och vid allmän rättshjälp efter sådant beslut. Vid denförstnämnda formen ankommer det på biträdet att beräkna maximibeloppet förkostnadsbidra- 1978/79: 90 62 get.För rättshjälpsnämndens del gäUer att nämnden vid bifall till ansökan omallmän rättshjälp skall fastställa det maximibelopp som skall gälla försökanden. Rättssökandei den ekonomiski bäst ställda gruppen, dvs. personer med en beräknad årsinkomstsom överstiger åtta gånger basbeloppet för okiober året innan aUmän rättshjälpbegärs, är uteslutna från möjligheten att få allmän rättshjälp. Enrättssökande anses tillhöra den ekonomiskt sämst ställda gruppen om hansberäknade årsinkomst inte överstiger ett gränsbelopp som motsvarar tre gångerbasbeloppet för oktober året innan allmän rättshjälp begärs. kommerföljaktligen gränsen att gå vid en årsinkomst av 35 400 (3X11 800). Enrätissökande som enligt det nu sagda och sedan i förekommande fallbestämmelserna om schablontiUägg och om förmögenhetsinnehav, skuldsättning m.m. beaktats tillhör den ekonomiskt sämst ställda gruppen skall somkostnadsbidrag betala ett belopp som motsvarar 1/125 (0,) av basbeloppet,jämnat till närmast lägre tiotal kronor.