prop · G20390 · 1978-12-31 00:00:00 — Bakom denna ordning ligger tanken att rättshjälpenär en social förmån som i första hand bör ge skydd vid ofömlsedda händelser somberör enskildas personliga och ekonomiska förhållanden. Kostnader för biträde irättsliga angelägenheter är däremoi ofta en normal företeelse i affärslivet,jämförbara med andra driftskostnader som kan påverka rörelsens resultat. Föratl undvika stötande konsekvenser av att rättsliga angelägenheter inäringsverksamhet ställs utanför rättshjälpens tillämpningsområde - exempelvisnär fråga är om vissa småföretagare som stär löntagarna nära - öppnades dockmöjlighet atl lämna allmän rättshjälp, om särskilda skäl föreligger med hänsyntill näringsidkarens ekonomiska förhållanden eller sakens beskaffenhet. Frägor om allmän rällshjälp åt näringsidkare har varituppe lill prövning i ell flertal avgöranden av DON:s och . Ärendena har avsett såväl frågan om sökanden äratl anse som näringsidkare som frågan om allmän rättshjälp skall utgå. I praxishar allmän rättshjälp beviljats näringsidkare vars ekonomiska förhållandenvaril sådana all de som kostnadsbidrag haft att betala enbart grundavgiftenenligt rättshjälpslagen. Denna regel hardock ej varit undanlagslös. Allmänrättshjälp har vägrats även i sådana fall, när rörelsen varit av sådan omfattningall den rättssökande av den anledningen inte kunnat jämställas med en löntagarei lägre inkomstläge. Hänsyn har då tagits till omsättningen, tillgångarna irörelsen, antalet anställda m.m. När det gäller årsomsättningens storlek tordegränsen i praxis ligga vid . eUer något däröver. Utredningen förordar en mer generös tillämpning avmöjligheterna för näringsidkare att få allmän rättshjälp. Man diskuterarmöjlighelen av atl -11 1978179. 1978/79:90 162 efter viss förebild i bokföringslagen (1976: 125) -föreslå en regel som utesluter endast sådana företagare frän allmän rättshjälpsom har flera än ivä ärsansiällda personer och som har en årligbruttoomsättning överstigande . Utredningen avstår emellertid avslalsfinansiella skäl från att förorda en sädan regel generellt. Samtidigtframhålls atl det i enskilda fall kan finnas skäl all medge allmän rättshjälptrots atl antalet anställda översliger tvä eller trots att omsättningenöverstiger . Ulredningen förordar i stället en regel av innebörd attallmän rällshjälp får lämnas näringsidkare, om särskilda skäl föreligger förrättshjälp med hänsyn till verksamhetens art och begränsade omfattning, hansekonomiska och personliga förhällanden eller omständigheterna i övrigt.Utredningen framhåller att det inte lorde komma att röra sig om någon merabetydande mängd ärenden som tillförs rätlshjälpsområdel genom den föreslagnaändringen. Flerialel av de remissinsianser som lar upp frågan anserall näringsidkare bör fä allmän rättshjälp i större omfattning än f. n.Förslaget till lagreglering tillslyrks eller lämnas i huvudsak utan erinran aven majoritet bland remissinstanserna. Endast en instans ställer sig kritisk till förslaget idenna del och anser atl det bör ges läg prioritet. Avsaknaden av klara ochenhetliga linjer i förslaget kommer enligt denna instans all skapa problem förrältshjälpsnämnder-na. För egen del vill jag erinra om att frägan i vilkenutsträckning allmän rättshjälp skall kunna beviljas näringsidkare har ägnatsbetydande uppmärksamhet alltsedan rällshjälpslagens tillkomst. I skildariksdagsmotioner och utskottsuttalanden har framställts önskemål om en förnäringsidkarna mer liberal ordning än den som följer av gällande regler ochpraxis. 1 ell belänkande vid 1975/framhöll juslitieutskottet(JuU 1975/76:17) bl.a. atl det var uppenbart alt de särskilda problem avjäm-slälldhetsnatur som förelåg för mindre och medelstora företagare måsteägnas särskild uppmärksamhet. Utskottet fann det angelägel att en prövning komtill stånd ulan onödigt dröjsmål. Utskottet hemställde alt gavregeringen tillkänna vad ulskollei sålunda anförl. an-slöl sig tillutskottets ståndpunkt. Med anledning av beslut utfärdadestilläggsdirektiv till rätlshjälpsutredningen. I direktiven framhölls bl.a, allfrågan vilken personkrets som bör komma i åtnjutande av rättshjälp hänger närasamman med rättshjälpens karaktär av social förmän. När rättegångskostnadernaför den enskilde företagaren inte spelar annan roll än övriga kostnader i verksamheten- som kan dras av vid beräkning av skattepliktig intäkt av rörelsen och sompåverkar priset på företagarens varor och tjänster - bör del inte komma i frågaatt särskild ersältning för dessa kostnader skall utgå av allmänna medel. Jag ansluter mig till den principiella ståndpunkt somsålunda kommii till Prop.1978/79:90 163 ullryck i direktiven. Även slalsfinansiella skäl lalar medstyrka för atl vissa begränsningar mäsle gälla vid allmän rättshjälp ätnäringsidkare. Å andra sidan måsle en allmän uigångspunki vara - säsom ocksäuttalades under förarbetena lill rällshjälpslagen - att allmän rättshjälp intevägras småföretagare som praktiskt sett står löntagarna nära eller närsambandet med de privata förhållandena är särskilt påtagligt. Nuvarande praxis för beviljande av allmän rällshjälp ålnäringsidkare är reslrikliv. Anialei sädana fall där rättshjälp beviljats kan uppskattastill högsl 5(X) ärligen. Vid en avvägning mellan de angivna motstående intressenaoch med hänsyn lill de ullalade önskemålen om en ulvidgning avrätlshjälpsområdel anser jag alt ulrymme bör beredas för en mer liberal praxisi ärenden om allmän rättshjälp ät näringsidkare. Av slalsfinansiella hänsynmäsle dock utvidgningen göras med försiktighet. Redanenligt gällande rätlshjälpspraxis tillmäts årsomsättningens storlek,tillgångarna i rörelsen och anialei anställda i rörelsen viss viki. Dellagäller framför allt i situationer dä den rätissökandes årsinkomst ger ettmaximibelopp som motsvarar högsl grundavgiften. Gränsen för årsomsättningenlorde f. n. sättas vid . Jag kan i och för sig delautredningens synsätt att varken antalet anställda eller omsättningens sioriekkan tjäna som säkert kriterium pä ett förelags storlek. Emellertid lordc delmed hänsyn lill den praktiska tillämpningen inte vara möjligt atl avvara engräns med vissa schablonarlade inslag. Till de omsländigheier som mäste beaktashör omsättningens storlek. Härvid kan hänsyn ocksä las till olika branscherslönsamhet och övriga möjligheler all ge näringsidkarna en tillfredsställandemateriell standard. Räknat i dagens penningvärde bör del i princip inte komma ifräga att bevilja allmän rällshjälp vid en omsättning av . Vidare bör näringsidkaren i allmänhet inlc få ha fler än tväanställda. I branscher med låg lönsamhet eller i fall med ömmandeomständigheter av personlig eller ekonomisk art bör allmän rättshjälp dockundanlagsvis kunna fä förekomma i.o.m. om näringsidkaren har fler än tvåanställda eller en årsomsättning av mer än . Näringsidkare som saknaranställda, t.ex. konstnärliga och litterära yrkesutövare, bör med tillämpningav dessa principer i större utsträckning än övriga näringsidkare kunna komma iåtnjutande av rättshjälp. I praxishar allmän rättshjälp vägrats näringsidkare med sådana inkomstförhållanden atlrättshjälpsavgiflen blir högre än grundavgiften. Mänga näringsidkare äremellertid att jämställa med vanliga löntagare även om deras inkomst- ochförmögenhetsförhållanden skulle medföra högre rältshjälpsavgifl. Förhällandelkan vara det att näringsidkaren visseriigen i sin rörelse förfogar över kapitalsäsom mark och utrustning, men värdena är bundna och motsvaras inte av någonhögre levnadsstandard hos den rättssökande. Detla talar för att den nyssangivna principen mjukas upp. Utvidgningen av rätlen till allmän rättshjälpbör dock även här ske med försiktighet. Personer med belydandeförmögenhetsinnehav bör även framde- 1978/79:90 164 lesfalla uianför rättshjälpssyslemet. Sammanfattningsvisförordnar jag en lagregel med i slorl sett del innehåll ulredningenföreslagil, nämligen alt allmän rättshjälp får beviljas näringsidkare om skälföreligger därtill med hänsyn till verksamhetens art och begränsade omfattning,hans ekonomiska och personliga förhällanden eller omsländighelerna i övrigi.Jämfört med nuvarande reglering och med utredningens förslag innebär det bl. a.att kravel på särskilda skäl utgår. Jagär medveten om alt den förordade utformningen av bestämmelsen rörandenäringsidkare kan ge utrymme för olika tolkningar. Lagtexten i förening med degjorda molivultalandena bör dock kunna ge de tillämpande myndigheternatillräckligt underlag. Jag vill emellertid pä nytt understryka allutvidgningen av beviljandepraxis måsle ske med en belydande reslriktiviiel. Jagbedömer, som kommer att framgå av ett följande avsnitt, atl det åriiga antalet beviljadeansökningar kan komma att fördubblas frän nuvarande ca 500 ärenden. Dennabedömning kan utgöra en riktpunkt för myndigheterna, när praxis skall utvidgas.Utvecklingen på detta område bör följas med uppmärksamhet. Jag är intefrämmande för tanken att - sedan tillräcklig erfarenhet vunnits - göra enöversyn av näringsidkarregeln om förhållandena påkallar del. Enligirällshjälpslagen i dess ursprungliga lydelse kunde allmän rättshjälp i och försig utgä i angelägenhet rörande bodelning. Ersättning till särskild skiftesmaningick dock inte som förmån enligt lagen. Sådan kostnad fick parterna självasvara för, oavsett om rättshjälp hade beviljats eller inte. Allmän rättshjälpi bodelningsärende omfaltade således endast kostnaden för biträde ocheventuell utredning. Genom lagändring, som trädde i kraft den (SFS 1975:1302), infördes en regel om att rättshjälpen skulle omfatta ävenkosinad för särskilt förordnad skiftesman vid bodelning med anledning aväktenskapsskillnad eller boskillnad om den rättssökande beviljats allmänrättshjälp i bodelningsärendet. Enligt regeln begränsades makes möjlighel atli bodelningsärende få fömtom skiftesman även bilräde enligt rällshjälpslagentill fall där särskilda skäl förelåg med hänsyn till makarnas förhållandeneller boets beskaffenhet. Lagändringen innebar således en prioritering avskiftesman framför bistånd genom biträde ål endera eller båda parterna. Utredningenförordar en ordning som i princip innebär att behovet av allmän rättshjälp vidbodelning bedöms enligt vanliga regler. För alt allmän rättshjälp skall fäbeviljas bör emellertid krävas att boet är i något hänseende komplicerat.Rättshjälpen innefattar förmånen av biträde eller skiftesman. Den som göransökan om allmän rättshjälp skall ange vilken förmån han önskar och skälen.Rättshjälpsnämnden prövar ansökningen och be- 1978/79:90 165 slammer vilken förmän som skall uigå. Valel skall ske medhänsynslagande lill såväl parlens önskemål och behov som tillkostnadskonsekvenserna. Om bilräde förordnas men det senare visar sig attskiftesman inte kan undvaras, fär nämnden pä framställning bestämma allrättshjälpen skall inkludera även denna förmån. Härför bör dock enligtutredningen fordras särskilda skäl. Skulle skiftesman ha kopplats in frånbörjan men parterna eller en av dem senare anse att bilräde inte kan undvaras,bör molsvarande gälla. Förslaget har fått ett blandat mottagande. Med hänsyn tillatt nuvarande system fungerar lillfredssiällande och lill iniressei allkostnaderna hålls pä en rimlig nivå ifrågasätter en rältshjälpsnämnd omytteriigare utvidgning av möjlighelerna all få allmän rättshjälp är befogad.Nämnden ifrågasätter också om det inte finns områden där det ler sig merangelägel med en ulvidgning av möjligheterna. En annan rällshjälpsnämnd framställer flera invändningaroch anför därvid bl. a. följande. Förslaget innebär atl rättshjälpsnämndernaskall avgöra vilken av förmånerna som skall ingå. Kostnadsaspekten skall varaavgörande. Denna avvägning ställer stora krav på nämnderna och på omfattandeuiredning i varje enskili ärende för all prövningen skall bli meningsfull.Kompletteringar av ansökningarna blir nödvändiga. Kontroll måste ske av allinte motparten ansöker och får andra förmåner i samma bodelningsärende. Ensädan kontroll förefaller ogörlig om partemas ansökningar handläggs av olikanämnder. Kostnadsökningar kan befaras. par remissinsianser lar upp frägan om allmänrällshjälp vid boupp-leckning enligi 11 kap. 12 § i anledningav talan om äktenskapsskillnad. De anser att kostnad för sådan bouppteckning,som f. n. ej Ulgör rätlshjälpskostnad, bör ersättas inom rättshjälpssyslemet.Vidare framförs uppfattningen att ersättning till bouppleckningsförrällareenligt 9 kap. 9 § bör kunna utgå av allmänna medel. När del gäller behovei av allmän rällshjälp vid bodelninghar lagstiftaren intagit en restriktiv hållning. Detta har kommit att präglapraxis. Som utredningen framhåller gmndas denna hållning ytterst på ekonomiskaskäl. 1 första hand har man ansett att parterna bör kunna klara upp sakensjälva. Om detla inte är möjligl mäsle samhällel bistå dem och detta bör ske påbilligast möjliga sätt, i försia hand genom medverkan av eventuellt biträde iskillnadsmålel och i andra hand genom atl allmän rättshjälp beviljas ibo-delningsärendel. 1 del senare fallel bör rättshjälpen normalt lämnas genomskiftesman. Endasl i undantagsfall bör också biträde kunna förordnas. Enligt min mening har de principer som ligger bakomnuvarande regler fortfarande bärkraft. Det årliga antalet bodelningar ärbelydande. Ökade möjligheler alt få allmän rättshjälp i bodelningsärendenskulle innebära risk för stora kostnadsökningar. I rådande statsfinansiellaläge kanjag inte förorda nägon ändring av nuvarande reglering i detlahänseende. Av bl.a. kostnadsskäl kan jag inte heller biträda de underremissbehand- Prop.1978/79:90 166 lingen framförda önskemålen om att ersältning inomrällshjälpssyslemel skulle ulgä vid bouppleckning enligi 9 kap. 9 § eller 11kap. Allmän rättshjälp omfattar bl.a. den rätissökandes kosinadför bevisning vid allmän domstol, krigsrätt, arbetsdomstolen ellerbosladsdomstolen. Enligt 24 S rällshjälpslagen utgår ersättning för bevisning,i den mån inte särskilda föreskrifier gäller, med skäligt belopp enligtdomstolens bestämmande. De särskilda föreskrifter som åsyftas är vissabestämmelser i om ersättning för bevisning. Enligt RB behandlas privat sakkunnig, dvs. sakkunnig sompart anlitar, i huvudsak som vittne. Detta innebär bl. a. att deersättningsregler som gäller för viline skall tillämpas. Domstolen kan förprival sakkunnig endasl besiämma ersättning för resa, uppehälle och tidsspillani samband med inslällelse inför rätlen men däremot inte ersättning för ulförtarbele. Bestämmelsen i 24 § rällshjälpslagen har tolkats sä alt hänvisningentill särskilda föreskrifier gäller såväl i vilken omfattning ersältning kan utgäsom efter vilka normer ersättningen skall bestämmas. innebär all domstolkan tillerkänna privat sakkunnig ersättning enligt rättshjälpslagen bara i denomfallning ersättning kan utgå enligt RB. Allmän rällshjälp omfattar också nödvändig utredning iangelägenhet som kan komma under prövning av allmän domstol, krigsrätt,arbelsdom-siolen eller bosladsdomslolen eller som skall prövas av skiljemän (9§ andra slyckel 2). Har bilräde förordnals ät den rättssökande, beslutarbiträdet om vilken utredning som skall inhämtas (25 §), Annars liggeravgörandet hos råttshjälpsnämnden, som även bestämmer ersältning ät den som harmedverkat vid utredningen. Den som medverkat vid sådan utredning torde varaberättigad till ersältning även för eget arbete. Det förhållandet all den sommedverkal vid utredning i utomprocessuell angelägenhet kan få ersättning förarbete medan privat sakkunnig ersätts enligt vad som gäller för vitine haransetts leda till obalans mellan parterna i processen. Den ena parten kan förerättegången föranstalta om sakkunnigutredning. Sedan lalan väckts harmoiparten inte möjligheter att på motsvarande villkor anlita privat sakkunnig. Utredningens förslag innebär att bilräde alltid fårbesluta om sakkunnigutredning av enklare beskaffenhet, intyg e.d., oavsett omärendei är anhängigt vid någon myndighet eller ej. Om det i bodelningsärendeinte förordnals biträde men beslämts att rättshjälpen skall omfatta kostnaderför skiftesman, bör skiftesman ha samma kompetens som biträde i detta hänseende.Om den behövliga utredningen är mer kostnadskrävande bör biträdet ellerskiftesmannen ha skyldighet att inhämta tillstånd till utredningen. Fordrastillstånd och har ärendet inte anhängiggjorts vid myndighet föreslårulredningen att tillståndsfrågan prövas av rältshjälpsnämnd. 1978/79; 90 167 det däremot anhängiggjorts vid allmän domstol,förvallningsdomstol. krigsrätt, arbetsdomstolen, bostadsdomstolen, statensva-nämnd eller arrende- eller hyresnämnd eller hos överexekutor förordas atttillståndsprövningen skall ligga på vederbörande myndighet. Uppkommer behov avmer kostnadskrävande utredning, sedan ärendei anhängiggjorts vid annanmyndighet än nämnts, prövas frägan av rättshjälpsnämnd. Finns varkenbiträde eller skiftesman föresläs att rättshjälpsnämnd skall beslula omuiredning, oavsett hur omfattande denna är. Den som medverkat vid sakkunnigutredning som nämntsskall enligt utredningens förslag vara berättigad till ersättning med skäligtbelopp. Kostnader för inställelse vid domstol eller annan myndighet föreslåsdock bli ersatta enligt vad som gäller när ersättning utgår av allmänna medeltill vittne. Flertalet av de remissinsianser som tagil upp frägan omprivat sakkunnig ställer sig i huvudsak positiva till förslaget. Ett parrättshjälpsnämnder är emellertid tveksamma till det föreslagna förfarandet.Härvid framhålls alt en viktig skillnad mellan privat sakkunnig och sädansakkunnig som utsetts av rätten, offentlig sakkunnig, är att parten disponeraröver den privata sakkunniges utlåtande, vilket inte är fallet beträffandeutlåtande av offentlig sakkunnig. Den föreslagna ordningen får förutsättasinnebära att parten alltid mäsle inge den privata sakkunniges ullätande för attdomstolen skall kunna pröva skäligheten av begärd ersättning. Detta torde gällaockså om parten inte vill åberopa uUälandet, vilket måsle varaotillfredsstållande för parten. Av denna anledning förordas att biträdet gesrätt att besluta om utredning samt atl rättshjälpsnämnden fastställer ersättninghärför. En av nämnderna anser atl hithörande frågor bör uppmärksammas vidöversynen av och alt lösningen därför bör anstå tills vidare. I anslutning till frågan om prival sakkunnig lar ett parinstanser upp frågan om tekniskt biträde. Därvid framhålls alt i många mål,exempelvis vattenmål, expropriationsmål och mål om byggnadsentreprenad, kanbehov av tekniskt biträde till det juridiska biträdet föreligga. Anlitande avtekniskt biträde kan ofta förenkla handläggningen genom att onödigt utredningsarbeteeller onödig argumentering undviks. Därför föreslås att biträde enligträttshjälpslagen bör berättigas att i sin tur anlita erforderligt teknisktbilräde. Kostnaden härför bör anses utgöra rätlshjälpskostnad. Även jag anser det befogat att ändra nuvarande regler omersättning till privat sakkunnig inom rättshjälpssyslemet. Onekligen kanreglerna ibland leda lill bristande balans mellan partema. En part med allmänrättshjälp kan innan talan väcks genom sitt biträde föranstalta om en sakkunnigutredningsom ersätts ur rättshjälpssyslemet. Sedan talan väckis kan motpart med allmänrättshjälp åstadkomma ytteriigare utredning endast genom att rätten utseroffenUig sakkunnig. Nuvarande tillämpning av reglerna om utomprocessuellutredning har ocksä visal att en effektivare kostnadskontroll är påkallad. Prop.1978/79:90 168 Ettsäll all eliminera den påtalade obalansen är all biträde ges kompelens alt'Törordna" prival sakkunnig med rätt lill ersättning av allmänna medel förarbete oavsett om talan anhängiggjorts eller ej. Detla alternativ är det förden rätissökande fördelaktigaste. Lösningen innebär dock risk för kraftigakoslnadsslegringar och bör därför inte komma i fräga. Utredningensförslag innefattar en lösning som avses tillgodose bäde kravet på likställdhetmellan parterna och behovei av kostnadskontroll. Den föreslagna regleringen ärdock icke sädan all parlema alllid blir jämslällda. Med förslagels lösningkommer i de inomprocessuella fallen den myndighei som prövar den rättsligaangelägenheten även all få pröva behovet och intresset av atl utredningenkommer till stånd. innebär alltsä att myndigheten måsle ha inblick i deomständigheter som ger anledning lill begäran om utredning. Därmed har ocksåmotparten möjligheler att ta del av materialet. Med den föreslagna ordningenskulle den rättssökande som vid domstolen begär privat sakkunnigutredningkunna komma i ell underiäge i förhällande till motpart med allmän rättshjälp,som påkallat motsvarande utredning innan angelägenheten kommer till domstol. (Ju 1977:06) har enligt direktiven atl uppmärksamma bl.a. reglerna ombevisning. Resultatet av utredningsarbetet kan utifrån mer principiellasynpunkier föranleda ändringar i reglerna om sakkunnigbevisning. F.n. flnnsenligt min mening inte anledning atl företa sakliga ändringar i den nuvaranderegleringen beträffande kostnader för prival sakkunnig. Detla innebär att partsbehov att få tili stånd inompro-cessuell sakkunnigutredning alltjämt fårtillgodoses genom möjligheten lill offentlig sakkunnig. Ävenom man sålunda t. v. måste överge tanken att införa nya regler ominomprocessuell sakkunniguiredning behöver della inie belyda all man lämnar dennuvarande situationen oförändrad. Bl, a, kostnadsskäl talar för att maninskränker de nuvarande möjligheterna att fä lill stånd utredning utan beslulav myndighet. Jag förordar att den nuvarande generella befogenheten förbilräde att i fall som avses i 25 § förordna om utredning upphävs. Sådanuiredning bör i princip ej ske annat än efter beslut av rättshjälpsnämnd.Kravet på tillstånd bör dock ej,upprätthållas i alla situationer, ulanbilräde, liksom också i förekommande fall skiftesman, bör alltid kunna förordnaom mindre omfattande utredning såsom läkarintyg, värde-ringsiniyg och liknande.För rättshjälpsnämnds prövning bör gälla att behovet och intresset av attulredningen kommer till stånd inte står i missförhållande till kosinaderna förutredningen. Genom en särskild beloppsgräns beslämd i relalion till basbeloppetbör anges hur kostnadskrävande utredningen fär vara utan all den kräver beslulav rättshjälpsnämnd. Regler härom kan ges i förordning. 1likhel med vad som gäller f.n. har biträdel att på eget ansvar ta ställninglill om särskild utredning behövs och om han har befogenhet atl förordna omuiredning. Den som medverkat vid uiredning har alllid rätt lill 1978/79:90 169 Visar del sig sedan atl biträdelbeslutat om uiredning som blivit dyrare än beloppsgränsen medgav och harbiträdel visat försumlighet kan detla beaktas när ersätiningen till biträdetbestäms. Har parten själv genom vårdslöshet eller försummelse föranlett attbiträdet ådragit statsverket onödiga utredningskoslnader kan detta leda lillalt han själv får stå för sådana kostnader (30 § i föreslagen lydelse). Vad gäller beslutsbefogenheterna när ersättningen bestämsbör samma principer gälla som när ersättning bestäms till biträde. Under remissbehandlingen har, som nämnts, ett parinstanser tagil upp frågan om ersältning ur rättshjälpssyslemet för leknisklbilräde. Jag vill med anledning därav påpeka att biträde i viss utsträckningredan f. n. torde vara berättigad till ersättning för tekniskt biträde som hananlitat i målet. Främst av kostnadsskäl bör en utvidgning av denna rätl inielas upp i della lagstiftningsärende. 11.6.3 Kostnad för medUng enligt 42 kap. 17 § RB Enligi 42 kap. 17 § RB fär rälien, om saken är sädan allförlikning är till-låten och särskild medling bör ske, ulse medlare ochförelägga parterna att inslälla sig till förlikningssammanträde inför denne.Det åligger parterna att utge ersättning till medlaren. Ulredningen påpekar atl den särskilda medlingen har tilldirekt syfte alt få till stånd förlikning och därmed begränsa samhälletskoslnader för processer. Med hänsyn härtill anser utredningen att som kostnadför rättshjälpen bör anses också den rättssökandes kostnad för ifrågavarandemedling. De remissinstanser som särskilt behandlat frågan omersättning för kostnad för medling har tillstyrkt förslaget eller lämnat delulan erinran.