prop · G20384 · 1978-12-31 00:00:00 — Bestämmelserna om återanställningsrättinnebär således inte någon inskränkning i fråga om de grunder vid vilka enligtregeringsformen avseende skall fästas vid tillsättning av statlig tjänst (prop.1974: 174 s. 63 f).i Och på bl. a. det statligt reglerade lärarområdet skallmotsvarande tillsättningsgrunder tillämpas enligt 4 kap. 3 § andra stycket ,även om sistnämnda lagrum givetvis inte äger samma tyngd på sitt område somregeln i regeringsformen har på det stadiga området (prop. 1975/76: 105 bil. 2 s.245 f). Den som på grund av sin återanställningsrätt anser sig förbigången viden tjänstetillsättning på det statliga eller statligt reglerade området kangenom att anföra besvär över tillsättnings- 1 Jfr t. ex. det regeringsavgörande som refereras iFörvaltningsrättslig tidskrift 1977 s. 331. 1978/79:84 ' 24 beslutethävda sin rätt och erhålla anställning på tjänsten. I sådant fall saknas möjlighetalt få ut skadestånd med stöd av LAS (prop. 1974: 174 s. 69 f).' Tvistsom rör återanställningsrätt till statlig eller statligt reglerad tjänst prövassålunda i samma ordning som tvist om tillsättningsbeslutet, dvs. Ett tillsättningsärende skall med andra ord i sin helhetöverprövas i administrativ väg alltså även om klaganden som grund för sittyrkande att få tjänsten gör gällande att kollektivavtalsreg-leradeturordningsregler har satts åt sidan. Det sagda gäller under förutsättning atttvisten ligger inom ramen för ett visst tillsättningsärende (prop. 1975/76: 105bil. 1 s. 542). Fördet fall att myndigheten genom tillsättningsbeslutet skulle ha brutit mot enturordningsbestämmelse i kollektivavtal kan enligt MBL uppkommaskadeståndsansvar för avtalsbrott (jfr 1.3.3). Talan om sådant skadeståndhandläggs enligt arbetstvistlagen, likaså f. ö. en ren faststäl-lelsetalan omkollektivavtals rätta innebörd. Vadhärefter angår de formella regler arbetsgivaren enligt , LAS och andraförfattningar har att iakttaga i de fall arbetstagaren åtnjuter återanställningsrätt det kan röra sig om att ange denna rätt i beslut om uppsägning på grund avarbetsbrist och i underrättelse om att tidsbegränsat förordnande på grund avarbetsbrist inte kommer att förnyas (9 kap. 3 § andra stycket , 9 § andrastycket och 16 § andra stycket LAS) eller att varsla lokalarbetstagarorganisation om ny anställning när sådan rätt är för handen (29 § p.7 LAS), liksom det kan gälla förfarandereglerna i turordningsförordningen torde dessa på samma sätt som de förut nämnda turordningsfallen vid uppsägningvara sanktionerade med skadeståndsreglerna i LAS. 1.2.1.4 Skadeståndsansvaret i samband med avskedande Somnedan närmare skall belysas, omfattas arbetstagare med statligt regleradanställning endast i mycket begränsad utsträckning av LAS-be-stämmelserna omavskedande. För dem gäller i stället delvis annorlunda bestämmelser. Bakgrundenär i korthet följande. 1likhet med föreskriftema i LAS om turordning vid uppsägning på grund avarbetsbrist och om återanställningsrätt togs från början LAS-reglema omavskedande helt undan från tillämpning inom det statliga och staUigt löneregleradeområdet (övergångsbestämmelserna i deras ursprungliga lydelse till lagen1974: 359 om ändring i dåvarande statstjänstemannalagen och till kungörelsen1974: 369 om ändring i dåvarande kommunaltjänstemannastadgan). Där fannsnämligen institutet avsättning i stället för avskedande. 1Jfr arbetsdomstolens beslut nr 124, där talan om fastställelse av företrädesrätttill ny anställning och om skadestånd avvisades. Prop.1978/79: 84 25 I samband med ämbetsansvarsreform infördes på bl.a. det statliga tjänstemannaområdet ett nytt disciplinärt sanktionssystem.Detta skulle tillgodose samhällsmedlemmarnas intresse av att de offentligafunktionerna utan ovidkommande hänsyn fullgjordes på ett rikUgt sätt och attförvaltningstjänstemännen var självständiga och oväldiga. Vid reformenhänvisades särskilt till rättssäkerhets- och effektivitetskrav såväl frånallmän synpunkt som från den offenUige arbetsgivarens och den enskildearbetstagarens synpunkt (jfr prop. 1975: 78 s. 154 f och 167, JuU 1975: 22 s.100 f, prop. 1975/76: 105 bil. 2 s. 223, prop. 1977/78: 34 s. 6).» Därvid ersattes den straff- och disciplinrättsligapåföljden avsättning med institutet avskedande. Bestämmelserna härom togs in ibl. a. statstjänstemannalagen. I och med denna särskilda reglering kunde denyss berörda övergångsbestämmelsema upphävas i denna del utan att motsvaranderegler i LAS om avskedande blev tillämpliga på det statliga och statligt löneregleradetjänstemannaområdet (2 § LAS, prop. 1975: 78 s. 162, 205). Det var inte bara de materiella förutsättningarna föravskedande som på detta sätt reglerades utanför LAS. Också förfarandet ficktill viss del en annan utformning än i LAS. Således blev t. ex. bestämmelsernai förvaltningslagen (1971: 290) om utformning av och underrättelse om beslut(17 och 18 §§) tillämpliga i ärende om avskedande (prop. s. 167). Ett parregler av formell natur i LAS gjordes dock tillämpliga, nämligen de som avserdels åliggande för arbetsgivaren att inför ett avskedande varsla och överläggamed lokal arbetstagarorganisation (29, 31 och 32 §§ LAS; enligt 14 kap. 7 § LOAregleras numera även denna fråga vid sidan av LAS), dels fördelning avrättegångskostnad (41 § tredje stycket LAS; jfr 16 kap. 1 § andra stycket ). Sammanfattningsvis är således LAS-reglerna om skadeståndinte tilllämpliga på avskedande inom LOA:s område annat än i vad avser denovan nämnda varsel- och överläggningsplikten (jfr 14 kap. 11 § ). Möjlighet att enligt allmänna kontraktsrättsliga reglerställa anspråk på ersättning för t. ex. ekonomisk skada föreligger dockgivetvis. 1 sammanhanget bör uppmärksammas att speciellabestämmelser om avskedande och skadestånd finns också i annan arbetsrättsliglagstiftning, däribland i lagen (1974: 981) om arbetstagares rätt tillledighet för utbildning (ändrad : 595), den s. k. studieledighetslagen. Denna lag, som trädde i kraft och somomfattar arbetstagare i både allmän och enskild tjänst (1 §), åläggerarbetsgivare skadeståndsansvar bl. a. ifall han säger upp eller avskedar enarbetstagare enbart av det skälet att denne begär eller tar i anspråk sin rätttill 1 Nämnas kan här att f. n. pågår ett kompletterande arbeteinom utredningen (Ju 1977: 17) om förfarandet i vissa disciplinärenden m. m. "Jfr Lunning, Anställningsskydd, 1977 (s. 32 ff). 1978/79: 84 26 ledighetenligt lagen (13 §). Dessutom kan åtgärden på yrkande av arbetstagarenförklaras ogiltig (8 §). Anledningentill att studieledighetslagen innehåller särskilda regler om anställningsskydd trots att generella föreskrifter därom finns i LAS är atttillämpningsområdet för LAS är något snävare än för studieledighetslagen (prop.1974: 148 s. 86). Studieledighetslagen omfattar nämligen i motsats ävent. ex. arbetstagare i företagsledande ställning, husligt anställda ocharbetstagare i skyddad sysselsättning. Det materiella innehållet i nu avsedda regleri studieledighetslagen är detsamma som i motsvarande generella föreskrifter iLAS. Somredan har nämnts, infördes avskedandeinsUtutet på den statligt löneregleradesektorn . Hur förhåller sig då dessa avskedandebestämmelser numera upptagna i till studieledig-hetslagens? Dettaspörsmål har inte uttryckligen reglerats i någon av de båda lagarna och synesinte heller ha berörts under förarbetena till ämbetsan-svarsreformen. Någotmotsatsförhållande mellan och studieledighetslagen torde inte föreligga. Skulledet fallet uppkomma att en arbetstagare i staUigt reglerad tjänst avskedasenbart därför att han begär eller tar i anspråk sin rätt till studieledighet,torde han kunna föra talan om en ogiltigförklaring av avskedandet underhänvisning till att det saknar stöd i . Arbetstagare fär nämligen skiljasfrån tjänsten bara med stöd av föreskrift i (7 kap. 1 §). Men han tordeockså kunna yrka ogiltigförklaring under hänvisning till studieledighetslagens8 §. Konkurrensenmellan studieledighetslagens skadeståndsbestämmelser och reglerna i LAS har f. ö.lösts på det sättet att LAS-reglerna gäller när jämväl ogiltighetstalan försenligt 8 § studieledighetslagen (prop. 1974: 148 s. 112), medan för det fallendast skadeståndstalan förs 13 § studieledighetslagen blir tillämplig. Detfinns ytterligare speciallagstiftning med regler om avskedande och skadeståndför oriktigt sådant, nämligen lagen(1939: 727) om förbud mot uppsägning eller avskedande av arbetstagare medanledning av värnpliktstjänstgöring m. m. (ändrad : 375), lagen(1972: 650) om rätt ledighet och lön vid deltagande i svenskundervisningför invandrare (ändrad : 590) och lagen (1976: 280) om ratt till föräldraledighet(ändrad 1977: 631).i Ifråga om dessa lagar liksom föreningsrättsreglerna och skadeståndsreglerna iMBL bör i konsekvens med de ovan angivna motivuttalandena till studieledighetslagenmotsvarande synsätt kunna anläg- 1Jfr även prop. 1977/78: 104 med förslag till ny lag. Anm.Se numera lagen (1978: 410) om rätt till ledighet för vård av barn, m. m. 1978/79: 84 27 gas.Vad angår de tre förstnämnda lagarna har därtiU deras skadeståndsbestämmelserutformats som en hänvisning till motsvarande regler i LAS. Därmed undgår manockså egentliga konkurrensproblem. Möjlighet att här tillämpa fleralagars skadeståndsbestämmelser torde dock inte vara utesluten. 1.2.1.5Det särskilda skadeståndsansvaret vid uppsägning eller avskedande m. m. I39 § LAS finns regler om särskilt skadeståndsansvar för en arbetsgivare somsätter åsido domstols förklaring om ogiltighet av uppsägning eller avskedande.Ett sådant åsidosättande medför inte bara att anställningsförhållandet skallanses upplöst, utan också att skadestånd skall utgå. Lagstiftaren har med dessaregler åsyftat en ordning, som innebär ett starkt tryck av ekonomisk art påarbetsgivaren för att förmå honom att respektera domstolens förklaring (prop.1973: 129 s. 182). Om arbetsgivaren inte böjer sig för detta tryck, skall mankunna utgå från att anställningsförhållandet är upplöst. På så sätt kan man fåden ohållbara situationen ur världen. Vidare har uppnåtts att man slipperöverväga en ordning där arbetsgivaren genom exekutiva åtgärder skulle tvingasatt ta tillbaka arbetstagaren i arbetet, heter det i propositionen. Ivad mån är dessa regler tillämpliga också på offentliga anställningar? Vidbehandlingen av frågorna om anställningsskyddet för offentliga tjänstemän harlagstiftaren gått ut från att sådana regler i LAS som delvis skulle innebäraen försämring av tjänstemännens skydd naturligtvis inte skulle görastillämpliga (jfr prop. 1974: 88 s. 172, 1974: 174 s. 47, 1975: 78 s. 171). Detär i flertalet fall givetvis förmånligare för en arbetstagare att få behålla enanställning än att tvingas sluta, även om för sådant fall skadestånd utgår isamband därmed. 1 saknas också motsvarighet eller hänvisning 39 § LAS.Och som framgår av 7 kap. 1 § får en arbetstagare inte tvångsentledigas inågot fall annat än med stöd av uttrycklig föreskrift i . Regelni 39 § LAS om upplösning av anställningsförhållandet kan därför inte ansestillämplig på det statligt reglerade området (jfr även prop. 1974: 88 s. 233).Därav följer att inte heller den därmed sammanhängande skadeståndsregeln isamma paragraf kan vara tillämplig. Anmärkaskan f. ö. att det på sistnämnda område föreligger i viss mån andra möjligheterän på den privata sektorn att förmå en arbetsgivare dvs. i sista hand deneller de offentliga tjänstemän som fattar det avgörande beslutet attrespektera en lagakraftvunnen dom. Sålunda torde en försumlig eller felandetjänsteman kunna bli ålagd disciplinpåföljd för tjänsteförseelse (10 kap. 1 §LOA) eller ådra sig straffansvar för oriktig myndighetsutövning (20 kap. 1 §brottsbalken) eller själv bli avskedad (11 kap. 2 § ). 1 detta sammanhangförtjänar bl. a. den tillsynsverksamhet som JO och JK utövar också särskilt attnämnas. Prop.1978/79: 84 28 Enarbetstagare, som underlåter att iaktta uppsägningstid enligt LAS, kan bliskyldig att ersätta arbetsgivaren uppkommen skada (38 § andra stycket). Iövrigt innehåller LAS ingen reglering av frågan om arbetstagarens allmännaansvar för skada som han orsakar sin arbetsgivare. Hithörande spörsmål haremellertid berörts i förarbetena till den arbetsrättsliga följdlagstiftningenmed anledning av LAS, nämligen av utredningen (In 1970: 30) rörande ökadanställningstrygghet och vidgad behörighet för arbetsdomstolen. Isitt betänkande (SOU 1973: 56) Trygghet i anställningen II anför utredningensålunda följande (s, 51 f). Begränsningeni 4 kap. 1 § SkL av arbetstagarens skadeståndsansvar gäller också i förhållandetill hans arbetsgivare, alltså i ett rent kontrakt-rättsligt förhållande. 1 § SkL anges emellertid att lagens bestämmelser skall tillämpas endastom annat inte är särskilt föreskrivet eller föranleds av avtal eller i övrigtföljer av regler om skadestånd i avtalsförhållanden. Alltså är 4 kap. 1 § SkLi princip inte tillämplig i den mån avtalsbestämmelser eller stadganden i speciallaginnebär att fullt skadestånd skall utgå eller, då jämkning skall ske,bedömandet skall göras enligt grunder som inte överensstämmer med dem somanges i 4 kap. 1 § SkL. Efteratt därpå ha redogjort för arbetstagares skadeståndsansvar enligt 38 § andrastycket LAS och vissa begränsningar av detta ansvar, anför utredningen vidare. Föreliggeremellertid inte något av nu nämnda fall av begränsningar av arbetstagarensskadeståndsskyldighet, torde arbetstagaren i princip vara skyldig att fullt utersätta den ekonomiska skada som arbetsgivaren kan visa att kontraktsbrottetgett upphov till. Bestämmelsen i 38 § andra stycket LAS utesluter tillämpningav 4 kap. 1 § SkL. 1 förarbetena till SkL har emellertid uttalats att de gmndsatsersom har kommit till uttryck i SkL kan komma att öva inflytande påtillämpningen av speciallagstiftningen på det arbetsrättsliga området. Sålundakan 4 kap. 1 § SkL komma att i rättstillämpningen tilläggas betydelse såväl närdet gäller att bedöma innehållet i en arbetstagares ansvar ikontraktsförhållanden som vid annorlunda formulerade jämkningsregler i lag. Föredragandedepartementschefen godtog denna bedömning (prop. 1974: 88 s. 186). Därviduttalades att av de grundsatser som kommit till uttryck i SkL och som kundekomma att öva inflytande på arbetsrätten åsyftades närmast 4 kap. 1 § SkLangående arbetstagares skadeståndsskyldighet för fel eller försummelse itjänsten. De här återgivnauttalandena synes närmast ta sikte på arbetstagares skadeståndsansvar enligt 38§ andra stycket LAS, även om departementschefens yttrande är mer allmänthållet. Samma resonemang torde i varje fall kunna föras i vad angårarbetstagares allmänna skadeståndsansvar för oriktiga beslut. Om t. ex. enarbetstagare, som i sin tjänst har att pröva frågor om uppsägning elleravskedande, meddelar ett oriktigt be- Prop.1918/19: 84 29 sluti sådant ärende, kan arbetsgivaren bli skadeståndsskyldig enligt LAS. Om sådanskadeståndsskyldighet slutligt konstateras, anses beslutsfattaren ha vållatsin arbetsgivare en ren förmögenhetsskada. Detta kallas arbetstagarens direktaskadeståndsansvar mot arbetsgivaren. Arbetsgivaren kan därvidvända sig mot arbetstagaren och grunda anspråk på att få ersättning för denförlust han har lidit. Ett dylikt anspråk kan då omfatta både det ekonomiskaoch allmänna skadestånd arbetsgivaren har fått ge ut och som alltsåsammantaget utgör dennes rena förmögenhetsskada. Som grund för sina krav kan arbetsgivarenåberopa allmänna kontraktsrättsliga grundsatser eller skadeståndsbestämmelser iföreliggande tjänsteavtal. Vid bedömningen av arbetstagarens skyldighet attutge ersättning för skadan skall i dessa fall 4 kap. 1 § SkL tiUämpas. Andraregler för utkrävande av skadestånd av arbetstagaren kan dock vara föreskrivnai tjänsteavtalet. 1 andra fall, åter, blir 4kap. 1 § SkL direkt tillämplig på nu nämnda förhållanden. Detta är fallet närarbetstagaren genom brott t. ex. myndighetsmissbmk eller vårdslösmyndighetsutövning enligt 20 kap. 1 § vållar renförmögenhetsskada för arbetsgivaren. Denna skada blir arbetstagaren i principskyldig att ersätta enligt 2 kap. 4 § SkL med de begränsningar som följer av 4kap. Fråganom arbetstagares skadeståndsansvar enligt MBL behandlas i ett senare avsnitt(1.3.2). 1.3Skadeståndsansvar enligt medbestämmandelagen m. fl. MBLinnehåller en generell skadeståndsregel. Enligt lagens 54 § skall sålundaarbetsgivare, arbetstagare eller organisation som bryter mot MBL eller motkollektivavtal ersätta uppkommen skada, i den mån inte annat följer av övrigaskadeståndsbestämmelser i . Skadeståndsskyldigheten åvilar enbart enskildpart eller organisation som omfattas av MBL och avser enbart skada som åsamkassådan enskild part eller organisation. Dennaregels tillämpning på arbetsgivare och arbetstagare inom det statligt löneregleradeområdet skall nu belysas. 1.3.1Arbetsgivares skadeståndsansvar enligt medbestämmandelagen Skadeståndsregelni 54 § MBL kan bli aktuell bl. a. i vissa personalärenden, t. ex. när det ärfråga om tillämpning av förhandlingsföreskrifterna i 1114 §§ MBL eller avföreskrifter i kollektivavtal. Skulleen privat eller offentlig arbetsgivare bryta mot sådana före skrifter, kan hansålunda bli skadeståndsskyldig gentemot berörd arbetstagare ellerarbetstagarorganisation. Skadeståndet kan avse även annan än ekonomisk skada(55 §) och det kan jämkas (60 §). Prop.1978/79: 84 30 Dessa skadeståndsbestämmelser hade f. ö. sin motsvarigheti äldre lagstiftning. 1.3.2 Arbetstagares skadeståndsansvar enligt medbestämmandelagen jämförd med skadeståndslagen Som har framgått, kan enligt 54 § MBL också arbetstagarna bUålagda skadestånd. Det är här fråga om ett personligt ansvar för arbetstagarengentemot arbetsgivaren. Ansvaret kan utkrävas både i enskild och i allmäntjänst. Omfattningen av detta ansvar synes emellertid vara i vissmån oklar, särskilt vad angår förhållandet till SkL:s motsvarande regler. Enredogörelse för hithörande problem har emellertid utgetts.i SkL och MBL och dessa lagars förarbeten ger vid handen atten tjänsteman allmänt sett löper risk att bli ansvarig för skada som han förorsakargenom göranden och låtanden i tjänsten. En begränsning av ansvaret kan dockuppkomma genom regeln i 4 kap. 1 § SkL eller genom särskilda bestämmelserdärom. Regeln i SkL innebär att skadeståndsskyldighet föreligger bara i denmån synnerliga skäl är för handen (jfr ovan 1.1.2). Den är visserligen iprincip inte tUlämplig, i den mån speciallag innebär att fullt skadestånd skallutgå eUer, när jämkning får ske, bedömandet skall göras enligt grunder sominte överensstämmer med dem som anges i SkL, framhålls i moUven (prop. 1972: 5 s.627, 639, 652). Men detla förhållande utesluter inte att grundsatserna bakom 4kap. 1 § SkL kan komma att öva inflytande på tillämpningen av speciallagstiftningen,heter det vidare (jfr ovan 1.2.2). I och med införandet av MBL har man slopat den begränsningi arbetstagares ansvar som tidigare fanns, den s. k. 200-kronorsregeln (8 §kollektivavtalslagen). MBL-motiven uttalar därom att skadeståndet varsuppgift i huvudsak är att stryka under principen att ett kollektivavtal skallhållas fortfarande skall utmätas inom måttliga ramar (InU 1975/76: 45 s. 51).Borttagandet av beloppsgränsen innebär inte något förord för en generellhöjning, heter det. Dessa motivuttalanden avser uteslutande fredspliktsbrott.Räckvidden av om jämkningen av skadestånd för eventuellaandra brott mot MBL eller mot kollektivavtal synes inte närmare ha diskuteratsunder riksdagsbehandlingen. Nägon bestämd slutsats om lagstiftarens avsikt i denna delär svår att dra. Beträffande härefter förhållandet meUan SkL:s och MBL:sskadeståndsbestämmelser uttalas i MBL-propositionen att arbetsrättskommitténslösning av dessa samordningsfrågor godtas. Det innebär att det har ansettstillräckligt att man i rättstillämpningen beaktar de skäl som 1 Se , Om arbetstagares skadeståndsansvar iprivata och offentliga anstäUningsförhållanden (Arbetsrätten i utveckling,1977, s. 21 ff). Prop.1978/79: 84 31 liggerbakom lagreglerna på de olika områdena för att på det sättet nå fram tillriktiga resultat (prop. 1975/76: 105 bil. 1 s. 284, 299). Främst skall dettaenligt motiven ske genom att skadeståndsprövningen i en del fall avkollektivavtalsbrott tillåts ske med beaktande av grunderna för 4 kap. 1 § SkL.Den begränsning av arbetstagarens skadeståndsansvar till särskilt kvalificeradeavtalsbrott som finns i SkL bör alltså kunna påverka de kollektivavtalsrättsligaskadeståndsreglernas tillämpning, när de reglerna formellt är tillämpliga mende kollektivavtalsrättsliga synpunkterna spelar en underordnad roll, anfördepartementschefen. Problemet sägs här ligga i att det i vissa fall inte finnsnågon av sakliga skillnader beUngad gräns mellan olika lagars Ullämpningsområden.Avgörande kan enligt proposiUonen i stället vara, om ett visst förfarande avnärmast formella skäl är att betrakta som ett kollektivavtalsbrott. Det skalldå bedömas enligt de kollektivavtalsrättsliga reglerna, trots att det i övrigtinte skiljer sig från fall som omfattas av 4 kap. 1 § SkL, framhålls ilagrådsremissen (prop. s. 298). Lagrådetuttalar i sammanhanget att avsikten med MBL-regleringen synes vara attgrunderna för 4 kap. 1 § SkL skall iakttas i stor utsträckning i fråga omsådana kollektivavtalsbrott av enskilda arbetstagare som inte är typisktkollektivavtalsrättsliga utan lika väl kan förekomma utanförkollektivavtalsförhållanden, t. ex. brott mot åliggande att väl vårda arbetsredskap.Detta uttalande godtas i propositionen (jfr s. 514, 539). Isammanhanget kan vidare vara av intresse att ur den åberopade redogörelsenåterge vissa mer personliga synpunkter. hävdar sålunda bl. a. ihuvudsak följande. Påen punkt tycks rättsläget relativt klart. Man kan utgå från att MBL:sbegränsningar genombryts vid ett brottsligt handlande av arbetstagaren, ivarje fall när uppsåt föreligger. Det rör sig här om en allmän princip vidansvarsbegränsningar. SkL skall alltså för dessa fall tUlämpas om handlingenär vållad i tjänsten. Beträffande rättsläget i övrigt ger motiven inte säkerledning. Vid koUektivavtalsbrott av annat slag än olovlig stridsåtgärd ochvissa därmed närliggande kontraktsbrott där bör gäUa bör 4 kap. 1 § SkL tUlämpas, om inte det ifrågavarande avtalet uttryckligenföreskriver annat. Vad nu sagts skulle gälla både när skada direkt hartillfogats arbetsgivaren och vid regressanspråk från denne. Beträffandelågavlönade arbetstagare finns det all anledning att tillämpa SkL medkollektivavtalslagens 200-kronorsbegränsning som riktmärke. När det gäUerarbetstagare i ledande ställning eller med lön som klart ligger övergenomsnittet bör domstolen ha större frihet att döma ut ett passandeskadeståndsbelopp. Inte minst skulle detta gälla offentliga funktionärer i defall där inte disciplinansvaret synes ha tillräcklig preventiv effekt. Vidnonchalans eller bristande hänsyn mot allmänheten finns inte något skäl attvisa återhållsamhet i fråga om det allmännas regressanspråk mot en skadevållare. Prop.1978/79: 84 32 1.3.3 Skadeståndsansvaret enligt medbestämmandelagenjämförd med anstältningsskyddslagen Också mellan skadeståndsreglerna i MBL och de i LAS kankonkurrenssituationer uppkomma. är som nämnts tillämpliga vid bl.a. brott mot kollektivavtal. Detta reser frågan vUka skadeståndsregler de iMBL eller de i LAS som blir Ullämpliga vid åsidosättande av avtalsföreskriftsom i enlighet med 3 § andra stycket LAS har trätt i stället för bestämmelse iLAS. Konkurrensfrågorna mellan äldre lagstiftning, närmastlagen (1928: 253) om koUektivavtal, och LAS har berörts i samband med 1974 årsändringar i den dåvarande tjänstemannalagstiftningen. Åsyftade ändringar vidtogs för att åstadkomma enanpassning av ifrågavarande lagar till LAS. 1 motiven uttalas attförhållanden, som regleras i eller som har sitt ursprung i LAS, också i regelbör bedömas enligt LAS (prop. 1974: 88 s. 185 f). Att en fråga omfattas avavtalsbestämmelser i kollektivavtal eller att sådant avtal i något avseendehänvisar till LAS skulle enligt föredraganden normalt inte föranleda en annanbedömning.