prop · G20390 · 1978-12-31 00:00:00 — Kostnadsbidragetför den ekonomiskt sämst stäUda gruppen har utformats som en grundavgift, somär lika stor för alla dem som tillhör denna kategori. Det är emellertid klartatt vissa rättssökande inom denna kategori inte har förmåga att lämna någotbidrag till kostnaderna eller i vart fall inte förmåga att betala mer än heltobetydliga belopp. För dessa kan bidraget sättas ned eller efterges, omsärskilda skäl föreligger. Enligt förarbetena bör denna bestämmelse vidtillämpningen ge utrymme för en relativt vidsträckt handlingsfrihet.Domstolsverket har i anvisningar angett vissa riktlinjer för tillämpningen. Tillmellangrupperna hänförs de vilkas beräknade årsinkomst översliger tre men inteåtta basbelopp. För dessa personer har kostnadsbidragssystemet utformats såatt maximibeloppet utgör viss kvotdel av skUlnaden mellan den rättssökandesberäknade årsinkomst och gränsen mot den ekonomiskt sämst ställda gruppen.Systemet har emeUertid gjorts progressivt genom att olika kvotdelar har använtsför olika inkomstskikt. Maximibeloppen utgör sålunda en tjugondedel av den delav den rättssökandes inkomst som överstiger tre men inte fem gånger basbeloppet,en femtondedel av den del av inkomsten som överstiger fem men inte sex gångerbasbeloppet, en tiondedel av den del av inkomsten som överstiger sex men intesju gånger basbeloppet och hälften av den inkomst som överstiger sju men inteåtta gånger basbeloppet. Vidtillämpning av de nu återgivna bestämmelserna jämnas maximibeloppet tillnärmast lägre tiotal kronor. Det lägsta kostnadsbidrag som skall betalas utgördock 1/125 av basbeloppet, jämnad till närmast lägre tiotal kronor, dvs. Demaximibelopp som gäller när allmän rättshjälp begärs under ett visst år framgårav en särskild tabell, som bifogats de föreskrifter som Prop.1978/79:90 63 utfärdat för rättshjälpsnämnderna.Domstolsverket ger ut nya tabeller. I RHL finns bestämmelser om maximibelopp för dödsbo.Maximibeloppet utgör ett med hänsyn till boets behållning och delägarnas ekonomiskaförhållanden skäligt belopp. upprättade en schablon förskälighetsbedömningen. Denna schablon var avsedd att tjäna som vägledning förrättshjälpsnämnderna och skulle inte vara bindande. Undergår inkomst eller sådant förhållande som skallbeaktas när kostnadsbidraget skall bestämmas väsentiig förändring innanrättshjälpsärendet avslutats, skall maximibeloppet jämkas efter vad som ärskäligt, dock inte under vad som redan har betalats i kostnadsbidrag. Har biträde förordnats, skall den rättssökande betalakostnadsbidraget till biträdet intill maximibeloppet. Har maximibeloppet senarehöjts skall det bidrag som kan föranledas av höjningen betalas tiU rättshjälpsnämnden. Den statistiska undersökning som utredningen låtit utförahar även avsett att ge en bild av ärendenas fördelning med avseende på sökandenaskostnadsbidrag. Kostnadsbidraget hade eftergetts helt i av ärendena,nedsatts till hälften i av ärendena och utgått med grundbeloppet i avärendena. Endast i av ärendena hade alltså högre belopp än grundavgiftenuttagits. Ulredningen anser att förenklingar bör kunna åstadkommasbåde när det gäller att beräkna del belopp som den rättssökande skall betala iavgift för rättshjälpen och när det gäller att bestämma underlaget förberäkning av detta belopp. Det nuvarande systemet för att beräkna rättshjälpsavgiflenhar framför aUt kritiserats för att det är alltför detaljerat. Grundtanken atträttshjälpsavgiftens storlek skall motsvara den rättssökandes betalningsförmågabör enligt utredningens mening kunna förverkligas i ett betydligt mindre detaljeratsystem. Även i ett förenklat avgiftssystem bör rättshjälpsavgiftenför de ekonomiskt sämst ställda utformas som en grundavgift som är lika storför alla som hör till denna kategori. Till de ekonomiskt sämst ställda räknarockså utredningen dem vars beräknade årsinkomst ej överstiger ett gränsbeloppsom motsvarar basbeloppet för oktober året innan allmän rättshjälpbegärs. Utredningen återkommer till frågan om inkomstbegreppet vid beräkning avårsinkomsten. Utredningen anser att grundavgiften liksom f. n. böröverensstämma med rådgivningsavgiften. Delta innebär att den bör utgå med 1 %av basbeloppet. Grundavgiften bör kunna nedsättas eller efterges om sär- 1978/79: 90 64 skildaskäl föreligger till det. När det gäller i vilka fall eftergift och nedsättningav grundavgiften skall kunna ske hänvisar utredningen till vad som anförs omnedsättning och eftergift av avgiften för vanlig rådgivning. Detär främst i fråga om mellangruppen till vilken utredningen räknar dem varsberäknade årsinkomst ligger mellan tre basbelopp och högsta tillåtna åttabasbelopp som ett enklare system alt beräkna rättshjälpsavgiflen böråstadkommas. Ett särskilt skäl alt ändra det nu rådande systemet är osäkerheteni beräkningsunderlaget, dvs. den rättssökandes ekonomiska förhållanden. Föratt uppnå en godtagbar progressivitei mellan olika inkomstskikt bör det enligtutredningens mening räcka om de olika stegen i avgiftsskalan anknyts av den beräknade årsinkomsten i stäUet för som tillhundratal. Detta skulle innebära att man tar bort nio av tio steg i den tabellsom utfärdar. Rättshjälpsavgiftenbör alltså öka för varje tusental kronor som den beräknade årsinkomstenpasserar. När det gäller att bestämma storleken av denna ökning kan manlämpligen anknyta till basbeloppet. För inkomster upp till och med trebasbelopp skulle som förut nämnts en grundavgift på av basbeloppet utgå. Ärinkomsten högre ökas alltså grundavgiften med viss procent av basbeloppet för varjetusental kronor som inkomsten passerar. En lämplig progressivitei erhållsenligt utredningens mening om avgiften ökas för varje tusentalkronor av inkomsten till och med fem gånger basbeloppet och därefter avbasbeloppet för varje tusental kronor av inkomsten till och med sex gångerbasbeloppet, av basbeloppet för varje tusental kronor av inkomstentill och med sju gånger basbeloppet och av basbeloppet för varjetusental kronor av inkomsten till och med åtta gånger basbeloppet. När avgiftenbestäms bör de belopp som motsvarar visst antal basbelopp jämnas till närmastlägre tusental kronor. Vidare bör den avgift som man sålunda kommer fram tilljämnas till närmast lägre tiotal kronor. Omman utgår från det basbelopp om 10 400 som gällde för skulle för1977 grundavgift utgå för inkomster . jämkat nedåt till 31000. Mellanskiktet omfattar inkomster från och med 32 000 tUl och med 83 000. Ävenom den rättssökandes ekonomi medger att viss rättshjälpsavgift tas ut, börliksom f. n. gälla att rättshjälpsavgiften inte får överstigarättshjälpskostnaderna i den rättsliga angelägenhet som avses. Närdet gäller att beräkna den rättssökandes ekonomiska förhållanden utfärdar somförul nämnts särskilda föreskrifter. Utredningen anseratt denna ordning bör gäUa även i fortsättningen. Det kan dock ifrågasättas omdet inte går att förenkla nuvarande föreskrifter om det inkomstbegrepp somskall ligga till grund för avgöran- 1978/79: 90 65 dethuruvida allmän rättshjälp över huvud taget skall utgå och vilkenrättshjälpsavgift som skall tas ut av den rättssökande. Likaså bör blanketternaför ansökan om allmän rättshjälp kunna göras enklare. Somexempel på vUka möjligheter som är tänkbara när det gäller att kontrollera enrådgivningssökandes uppgifter om sina ekonomiska förhållanden har nämnts detsenaste försäkringsbeskedet, där såväl sjukpenninggrundande inkomst som densjukpenning som i förekommande fall skall utgå anges. mening bör det övervägas om det inte räcker med uppgifterna i detsenaste försäkringsbeskedet när det gäller att beräkna den rättssökandesårsinkomst. För de fall där den rättssökande inte har försäkringsbeskedettillgängligt eller gör gällande att uppgifterna i det är felaktiga bör detöppnas möjlighet för advokat som är behörig att bevilja rättshjälp att inhämtaupplysningar hos eller avvika från beskedet. Omuppgiften i försäkringsbeskedet inte alls stämmer på grund av att denrättssökande kort före ansökningen om rättshjälp bytt anställning ellerförlorat sin anslällning eller saknar sjukpenninggrundande inkomsi ligger detnaturligtvis också i den rättssökandes intresse alt lämna kompletterandeupplysning om sina ekonomiska förhållanden. Försäkringsbeskedetlämnar endast uppgift om inkomst av anställning och av egen verksamhet.Däremot sägs där ingenting om inkomst av kapital eller förekomsten avförmögenliet. Inte heller lämnas någon uppgift om försörjningsbörda ellerskuldsättning. I dessa hänseenden krävs alltså kompletterande upplysningar frånden rättssökande. Ulredningen anser atl en förenkling av de föreskrifter somnu tillämpas i fråga om inkomst av kapital samt i fråga om försörjningsbörda,förmögenhetsinnehav och skuldsättning bör eftersträvas. Regeln om vilken hänsynsom skall tas till försörjningsbörda bör t. ex. utan ändring i sak utformas såatt man vid beräkning av rättshjälpsavgiften minskar årsinkomsten med etthalvt basbelopp för var och en av dem som den rättssökande försörjer. Vissasvårigheter har ansetts föreligga när det gäller att beräkna rättshjälpsavgiftför dödsbo. Några officiella föreskrifter eller tabeller som vägledning förberäkning av avgiften i sådana fall föreligger inte. Ulredningen anser attdomstolsverket bör få utfärda sådana föreskrifter. Närdet gäller förfarandet vid fastställandet av rättshjälpsavgift bör enUgtutredningen liksom f. n. preliminär rättshjälpsavgift faststäUas i samband medatt allmän rättshjälp beviljas. Utredningenhar tidigare betonat vikten av att den rättsliga angelägenheten anges klartoch avgränsat, när allmän rättshjälp bevUjas. Detta gäller såväl när advokatbeviljar rättshjälp som när beslutet fattas av rättshjälpsnämnd eller annanmyndighet. Visar det sig sedan att den rättssökandes problem är av vidareomfattning än som antogs när all- 5 1978/79. 1 saml Nr 90 1978/79: 90 66 mänrättshjälp beviljades får nytt beslut om aUmän rättshjälp meddelas. Om denrättsliga angelägenhet som det nya beslutet avser har nära samband med den somavsågs med det första beslutet bör emellertid enligt utredningens uppfattningmöjlighet finnas att bestämma att den erlagda rättshjälpsavgiften skall avseäven det nya rättshjälpsärendet och att någon ny rättshjålpsavgift alltså inteskall tas ut av den rättssökande. Om den rättssökande inte låter sig nöja medadvokatens beräkning av rättshjälpsavgiftens storlek, bör han ha möjlighet attfå frågan härom hänskjuten till rättshjälpsnämndens prövning. Detsamma börgälla om den rättssökande är missnöjd med beslut som advokat meddelar i frågaom tillgodoräknande av tidigare eriagd avgift. Beslut av rättshjälpsnämndeneUer av domstol bör kunna överklagas tUl besvärsnämnden. Medrådgivning förstås enligt RHL kortare rådgivning och därmed jämförlig ålgärd irättslig angelägenhet. 1 princip lämnas rådgivning i alla slags rättsligaangelägenheter. Undantagna är emellertid angelägenhet som avser upprättande avsjälvdeklaration och angelägenheter i vissa ärenden som är talriktförekommande och normalt av enkel beskaffenhet. Till de senare hör ärende omförrättande av bouppteckning enligt 20 kap. , inskrivningsärendeenligt jordabalken, registerärende enligt sjölagen (1891: 35 s. 1),båtregisterärende enligt båtregis-treringslagen (1975: 604),fastighetsdeklaration samt mål eller ärende angående fastighetstaxering. Rådgivningenligt RHL kan lämnas åt alla oavsett om annan rättshjälpsform står öppen.Rådgivning kan också meddelas aUa fysiska och juridiska personer oberoende avderas inkomst och förmögenhetsförhållanden. Rådgivning sker mot enindexreglerad avgift. Avgiften motsvarar en etthundratjugofemtedel avbasbeloppet för oktober månad året innan rådgivningen lämnas, jämnad tillnärmast lägre tiotal kr. Avgiften är lika storsom grundavgiften vid allmän rättshjälp. Liksom grundavgiften kanrådgivningsavgiften sättas ned eller efterges, om särskilda skäl föreligger. Uppkommerfråga om nedsättning eller eftergift av rådgivningsavgift, torde undersökningenav den rättssökandes förhållanden göras mycket enkel. har meddelatanvisningar för tiUämpning av bestämmelsen om nedsättning och eftergift avrådgivningsavgift. Rådgivningmeddelas av advokat utan beslut av rättshjälpsnämnd. Advokaten bestämmer områdgivningsavgiften skall sättas ned eller efterges. skallårligen före den 1 febmari av advokat- 1978/79: 90 67 byrånunderrättas om det antal rådgivningar som har meddelats vidbyrån. Rådgivningsavgiften utgör hela ersättningen till den som lämnarrådgivning. Normalt erhåller advokaten sin ersättning genom att han uppbäravgiften av sökanden. Har avgiften satts ned eller eftergetts får advokaten hosrättshjälpsnämnden göra framställning om ersättning av allmänna medel. Sådanframställning skaU dock göras bara när rättshjälpsärendet har slutförts medrådgivningen. Har rådgivningen följts av allmän rättshjälp efter beslut avrättshjälpsnämnden, äger advokaten hos domstolen eller rättshjälpsnämndensedermera erhålla ersättning av allmänna medel för hela uppdraget, såledesäven den del som omfattas av rådgivningen. Lämnas efter rådgivning allmänrättshjälp, skall kostnaden för rådgivningen anses som en kostnad för denallmänna rättshjälpen. Den sökande får härvid räkna sig eriagdrådgivningsavgift tiU godo såsom betalning på kostnadsbidrag. Under /77uppgick antalet rådgivningar till omkring 28 500. Härav föll 20 500 på deallmänna advokatbyråerna. Äv de statistikuppgifter som lämnats avrättshjälpsnämnderna framgår att antalet rådgivningar uppgick tUI29 015, tiU 27 741 och tUl 29 992. Avgiften hade under1976 nedsatts eller eftergetts i 16 232 fall eUer av samtliga fall. 4.2Tidigare reformförslag m. m. 1DON:s ovan nämnda promemoria framhölls att rådgivningstidens längd blirberoende av den ersättning som utgår i ärendet. Enligt DON:s beräkningar medgavrådgivningsavgiften högst en genomsnittlig rådgivningstid om 20 minuter.Gjorda undersökningar tydde emellertid på atl ett rådgivningsärende igenomsnitt tog omkring . Det kunde därför antas att ersättningen fören rådgivning inte läckte kostnaden. Detupplystes i promemorian att man från advokathåll hade framhållit att tiden fören rådgivning vanligen inte medgav någon åtgärd såsom att upprätta en handlingeller liknande. Enligt DON:s mening kunde detta leda till att man även i mångaenkla ärenden sökte allmän rättshjälp. Det konstaterades att det skulle vara enfördel om vissa enkla ärenden om allmän rättshjälp kunde handläggas såsområdgivningsärenden. Målet borde därvid i första hand vara alt dengenomsnitUiga tiden för en rådgivning anpassades så att flertalet enklarejuridiska förfrågningar och vissa därmed jämförUga åtgärder rymdes inområdgivningens ram. Enligt promemorian borde vidare undersökas områdgivningsinstitutet kunde utvidgas på sådant sätt att antalet ärenden vidrättshjälpsnämnderna kunde minskas. RådgivningsinstitutetsförhåUande till andra rättshjälpsformer, främst till allmän rättshjälp utanbeslut av rättshjälpsnämnden, ansågs i promemorian vara av stor vikt när enutvidgning övervägdes. 1978/79: 90 68 uppfattningmåste en utvidgning av rådgivningstiden tiU anses utgöra ettminimum. Om flertalet enklare förfrågningar i rättsliga angelägenheter skullekunna rymmas inom ramen för rådgivningsinstitutet torde det fordras att denersättningsgiUa tiden ökades tiU . Inom en sådan tidrymd tordeäven vissa enklare handlingar kunna upprättas. Om basbeloppsanknytningen såvittgäller ersättningen vid rådgivning behölls skulle i sådant fall ersättningenunder utgöra . vilka belopp utgjorde en åttiondedelresp. en sjuttiondedel av basbeloppet för oktober månad föregående år, jämnadtill närmast lägre tiotal kr. borde enligt DON:s mening till en viss del kunnaövervinnas genom att rådgivningsavgiften och ersättningen för en rådgivninghöjdes till förslagsvis . Möjligheterna till nedsättning ocheftergift borde utnyttjas så att den kategori som fått avgiften nedsatt ellereftergiven inte behövde erlägga någon avgift eller i vart faU inte störreavgift. ifrågasatte emellertid om inte en avgift om 100 eUer . skulle vid en sådan avgift förlora en del avsitt reklamvärde. Ett av syftena med institutet var att om möjligt undanröjaallmänhetens obenägenhet att anlita kvalificerad juridisk hjälp. En höjdrådgivningsavgift kunde motverka detla syfte. De ingrepp ikoslnadsbidragssystemet, som krävdes om man önskade behålla sambandet mellanrådgivning och allmän rättshjälp, var ytterligare ett skäl mot en ändring.Skulle man subventionera en höjd rådgivningsersättning och behålla dendåvarande avgiften på . krävdes speciella regler med hänsyn tilluppkommande tröskeleffekter. Därigenom skulle de enkla reglerna för rådgivningkompliceras. Utredningenkonstaterar inledningsvis att gmndtanken bakom institutet är att vem som helstskall kunna vända sig till advokat och få hjälp i nästan vilken rättsligangelägenhet som helst, som inte är av mera invecklad beskaffenhet. Avgiftenför rådgivningen har bestämts så att den skaU vara överkomlig men samtidigtutgöra en viss spärr mot missbruk av möjligheten att få rådgivning.Rådgivningen har emellertid inte fått den användning som man räknade med underförarbetena till RHL. Rådgivning begärs sålunda bara i omkring 25 000 fall motberäknade 45 000 . Den främsta anledningen till att rådgivning inte fåttavsedd användning torde enligt utredningen vara den korta rådgivningstiden.Flertalet juridiska förfrågningar och därmed jämförliga åtgärder hinner inteslutföras inom rådgivningstiden. Detla kan leda tiU att den rättssökande intefår den åsyftade rättshjälpen. Det kan också leda till att den advokat sommeddelar rådgivningen åsamkas ekonomisk förlust 1978/79: 90 69 Detla beror på att rådgivningstiden inte sällan sträcks ul tillomkring och att advokaten därvid inte får ersättning för denöverstigande tiden. Detta drabbar i första hand de allmänna advokatbyråerna,vilka svarar för två tredjedelar av alla rådgivningar enligt RHL. Men detminskar naturligtvis även de enskilda byråernas benägenhet att meddela sådanrådgivning och därigenom allmänhetens möjligheter att få hjälp. Den begränsaderådgivningstiden leder naturligtvis också till atl allmän rättshjälp nu begärshos rältshjälpsnämnden i en hel del ärenden som är av sådan beskaffenhet alt deborde kunna slutföras inom förhållandevis . Utredningentar vidare upp frågan om man över huvud taget skall ha kvar en möjlighel att fårådgivning inom rättshjälpssystemet. Vissa möjligheter finns för allmänhetenatt erhålla råd och upplysningar genom andra kvalificerade organ än advokater.Domstolar och andra statliga myndigheter har i viss utsträclcning skyldighetatt gå allmänheten tillhanda med upplysningar som rör myndighetensansvarsområde. Vissa statliga myndigheter är särskUt inriktade på att hjälpaallmänheten med olika ärenden. Även landsting ochkommuner bistår allmänheten med kostnadsfri rådgivning i olika angelägenheter.Vid sidan härav finns viss serviceverksamhet vid affärsbanker och sparbanker.Bankerna hjälper tUI med familjejuridik såsom äktenskapsförord ochbouppteckningar, affärsjuridik såsom köpekontrakt och bolagsbildningar samtskatteärenden. Begravningsföreningar och begravningsentreprenörer lämnar hjälpmed bl. a. bouppteckningar och arvskiften. Ulredningenställer frågan om dessa möjligheter lUl råd och annan hjälp är tillräckliga föratt tillgodose det behov av att få juridiskt biträde som otvivelaktigtföreligger i dagens komplicerade samhälle. Vid bedömningen härav bör enligtutredningens mening beaktas att det ofta är svårt för den rättssökande att vetavilken myndighet eller inrättning som hans aktuella problem kan sortera under.Innan han vet det kan han givetvis inte utnyttja den service som myndigheteneller inrättningen lämnar i förekommande fall. Även om den rättssökande vetvilken myndighet som kan komma att få ta ställning till hans problem eller somi övrigt sysslar med sådana frågor som har samband med delta är det inte säkertatt han vill vända sig till myndigheten för rådfrågning. Det främsta skälettill en sådan inställning som inte torde vara ovanlig är att denrättssökande har svårt att betrakta den myndighet som skaU ta ställning tiUexempelvis en begäran från en rättssökande på annat sätt än som motpart. Motbakgrund av det anförda anser utredningen att det alltjämt finns ett klartbehov hos allmänheten av att kunna vända sig till en advokat och få råd ellerannan hjälp i enklare rättsliga angelägenheter. Ett rådgivningsinstitut bördärför enligt utredningens åsikt finnas kvar i rättshjälpssystemet. 1978/79: 90 70 Utredningenkonstaterar att missnöjet med rådgivningsinstitutet främst avsett den kortarådgivningstiden och att det därför bör undersökas hur en förlängning kanåstadkommas och hur detta i så fall kommer att inverka på storleken avrådgivningsavgiflen och ersätiningen UU rådgivaren. Utredningen finner att del av de frågor, där rådgivning begärs, bör av områdgivningstiden förlängs till . En halvtimmes arbete motsvarar medden timkostnadsnorm som gäUde 1977 för tvistemål och ärenden . Områdgivningsavgiften med utgångspunkt härifrån faststäUs tUl ett belopp om ca100 kr., uppkommer emeUertid frågan om en sådan avgift är acceptabel. Även omdet liksom f. n. bör finnas möjligheter till nedsättning och eftergift avrådgivningsavgiften för de ekonomiskt sämst ställda, kan det göras gällandeatl avgiften får en alltför återhållande effekt och därmed kan befaras ledatill alt många som verkligen behöver rådgivning aldrig kommer i åtnjutande avförmånen. Utredningen säger sig vara medveten om risken för att en höjning avrådgivningsavgiften tiU . kan få vissa negativa effekter. Följandeargument talar emeUertid enligt utredningens mening för att en sådan höjningändå genomförs. Detta ger ökade möjligheter att ge kvalificerade råd. Antaletärenden som kan av inom den tid som den nuvarande avgiften medger ärmycket litet. Höjningen utgör räknat med aktuellt basbelopp bara 20 kr.Avgiften kan nedsättas eller efterges. Denna möjlighet utnyttjas redan nu i ca60 % av ärendena. I de allra flesta fall efterges avgiften helt. Områdgivningstiden förlängs men avgiften behålls eller sätts lägre än f, n.innebär det en subvention även i de ärenden i vilka den sökande har råd attbetala full avgift. Det är bättre att sätta avgiften högre och befria dem somhar dålig ekonomi än att sätta avgiften lågt och därmed subventionera dem somhar god ekonomi. Utredningensslutsats blir att avgiften bör bestämmas så att den i princip motsvarar vad enadvokat är berättigad UU för en halvtimmes arbete enligt timkostnadsnormen.Avgiften bör sättas i relation till basbeloppet. Den kan då lämpligenbestämmas till av basbeloppet jämnad till närmast lägre tiotal kronor.Rådgivningen bör enligt utredningens uppfattning liksom f. n. stå öppen föralla fysiska personer, oavsett inkomstlaget, och för aUa juridiska personer. Utredningentar även upp behovet av möjligheter tiU rådgivning än enhalvtimme. Vid överläggningar som utredningen haft med företrädare för allmännaoch enskilda advokatbyråer har framkommit att det i ganska avsevärdutsträckning förekommer ärenden som inte är av mera invecklad beskaffenhet mensom ändå kräver mera än en halvtimmes arbete för advokaten. För en stor del avdessa ärenden är emellertid en timmes arbete tillräckligt. Det kan röra sig omärenden där det krävs att ansökan eller annan handling av enklare be- 1978/79: 90 71 Det kan också hända att advokaten behöver ringa ett antaltelefonsamtal till olika myndigheter eller andra inrättningar eller på annatsätt inhämta upplysningar för klientens räkning, I andra faU kan de handlingarsom den rättssökande fört med sig tiU advokaten vara så omfattande ochinvecklade att det krävs mera än att gå igenom dem. Gemensamt törde situationer som har beskrivits nu är att det inte sällan räcker med enlimmes arbele för att klara av hela ärendet. F. n. måste i dessa fall ansökanom aUmän rättshjälp göras till rättshjälpsnämnden och helarättshjälpsmaskineriet kopplas in med påföljd att ärendet för det mesta tar längretid än . Utredningen anser att detfinns skäl att undersöka hur en mera kvalificerad rådgivning än den sombeskrivits förut skall vara beskaffad.