prop · G20311 · 1978-12-31 00:00:00 — För de fall åter där stämningsmannen tirotsefterforskningar inte är säker på den söktes identitet bör kungörelsedelgivningkunna tillgripas. Detta torde dock, påpekar utredningen, vara möjligt redan mednuvarande lydelse av 15 § andra stycket DL. Föregen del ansluter jag mig till promemorians bedömning. Det av delgivningsutredningenpåtalade behovet bör således i allt väsentiigt kunna tillgodoses inom ramen förgällande lagstiftning genom tillämpning av 19 § andra stycket DL. Vägran att taemot handlingen behöver inte utgöras av en direkt till stämningsmannen riktadmuntiig förklaring av den sökte att han vägrar att befatta sig med handlingenutan kan ta sig olika former. En föratsättning är dock att den sökte har fåttkännedom om att det rör sig om ett försök tUl delgivning. Om man av hansuppträdande kan sluta sig till att han vägrar ta emot handlingen utgör såledesen stängd dörr inget hinder mot att delgivning anses verkstäUd. Av DL:sförarbeten framgår att stämningsmannen i fall av vägran bör söka lämnahandlingen kvar så att den kan tas om hand av den sökte. Att förfarandethärigenom kommer att likna tillvägagångssättet vid delgivning enligt 15 § andrastycket andra punkten DL är således ingen avgörande invändning. Detförtjänar understrykas att stämningsmannen måste vara övertygad om att det ärden sökte han har att göra med och att han måste klargöra sitt ärende för dennepå ett sådant sätt att denne genom att inte öppna dörren kan sägas vägra taemot handlingen. Är stämningsmannen å andra sidan tveksam om det är den söktesom befinner sig bakom den stängda dörren bör, som anges i promemorian och irättegångsutredningens remissvar, redan nuvarande lydelse av 15 § andrastycket DL medge att kungörelsedelgivning tiUgrips. Prop.1978/79:11 39 Beträffandekungörelsedelgivningens användningsområde framhåUs vidare i promemorian attdelgivningsutredningens förslag till ändrad lydelse av 15 § andra stycket DLinte skulle ha påverkat stämningsmännens arbete med det stora antaletdelgivningar av betalningsförelägganden och av stämningar i bagatellbrottmål.Kungörelsedelgivning får nämligen inte användas i dessa faU. I promemorianavvisas tanken att - i vart fall i samband med den nu aktuella tekniskaöversynen av delgivningslagstiftningen - ändra dessa regler, som måste prövasutifrån de krav på delgivningens tiUförlitlighet som de ifrågavarandeprocessformema ställer. Det påpekas att antalet stämningar i bagatellbrottminskat kraftigt till följd av avkrimi-naliseringen av fylleri- ochparkeringsförseelserna och att det i fråga om betalningsföreläggande finnsaltemativ tUl den summariska betalningsprocessen i vilka man kan tillgripakungörelsedelgivning. 1 promemorian understryks att man när det som här rörsig om tämligen ringa brottslighet och som regel små ekonomiska värdenmåste utnyttja rättsväsendets resurser med omdöme. Att upprepade gånger, trotsnegativt resultat och utan att något nytt har tillförts ärendet, pröva detdyrbara stämningsman-naförfarandet är således inte rimligt. JKsäger sig kunna helt ansluta sig tUl vad som har anförts i promemorian i dennadel. Domstolsverketframhåller att man inte inom ramen för gällande och föreslagen lagstiftningkan komma till rätta med de stora svårigheter som orsakas av förbuden motkungörelsedelgivning i vissa faU. En ytterligare översyn av förutsättningarnaför kungörelsedelgivning är därför önskvärd. tingsrättpåpekar att antalet bagatellbrottmål är ganska stort och attantalet mål om betalningsföreläggande fortlöpande ökar. Sistnämnda mål rör somregel små ekonomiska värden och delgiv-ningskostnaderna blir i förhållandehärtill ofta oproportionerligt stora. Tingsrätten är medveten om att det inteär ekonomiskt försvarbart med upprepade delgivningsförsök när det nästan säkertblir negativt resultat men anser det å andra sidan inte tillrådligt att helt geupp dessa fall. Ett altemativ är att tiUåta kungörelsedelgivning eller spikningi dessa mål. En annan utväg kan vara att ändra förutsättningama för att fåmålet hänskjutet till rättegång. Borgenären kunde enligt tingsrätten gestillfälle att begära att målet hänskjuts om ansökan om betalningsföreläggandeinte har kunnat delges , exempelvis , efter ingivandet. Utnyttjarinte borgenären denna möjlighet skulle domstolen få avvisa ansökan ellerförklara den förfallen. Med en sådan ordning skulle borgenären besparas extrabesvär och kostnader och gäldenären skyddas genom att talan inte kan bifallasutan någon som helst materieU prövning. Tingsrätten anser att frågorna knappasttål att skjutas utan bör prövas i anslutning till övriga spörsmåli promemorian. är kungörelsedelgivningens användningsområde f. n. någotinkonsekvent reglerat. Det torde vara svårt att hitta nå- 1978/79:11 40 gotbärande skäl för att delgivningsformen inte tillåts i mål om betalningsföreläggandemen väl i tvistemål och lagsökningsmål. Utredningen är också kritisk motförslaget i promemorian (Ds Ju 1977:5) Summarisk process att förbjudakungörelsedelgivning i de nuvarande lagsökningsmålen. Utredningen pekar på attlagen (1974: 8) om rättegången i tvistemål om mindre värden (småmålslagen)tUlåter kungörelsedelgivning av föreläggande att avge skriftligt svaromål vidäventyr av tredskodom och att svarandens underlåtenhet att avge svaromål ipraktiken torde leda till samma resultat som i betalningsföreläggandefallet.Enligt utredningen bör man inte nu utvidga förbudet mot kungörelsedelgivningför den summariska processens del. Utredningen utesluter emeUertid inte att deni sitt arbete tar upp frågan i ett större sammanhang. Den anser också att ettslutiigt ställningstagande till frågan om kungörelsedelgivning av stämning ibrottmål bör kunna anstå tills utredningen har redovisat sina övervägandenrörande brottmålsprocessen. Jagansluter mig tUl vad som sägs i promemorian på denna punkt och finner såledesinte skäl att i detta sammanhang ändra användningsområdet förkungörelsedelgivningen. Somframhålls i promemorian och i tingsrätts yttrande är det i de fallsom här är aktuella inte ekonomiskt försvarbart att tillgripa det dyrbarastämningsmannaförfarandet upprepade gånger utan att något nytt har tillkommitsom gör det sannolikt att delgivningen skaU lyckas. I den mån sökanden ellerkäranden inte kan tillföra några nya upplysningar måste de finna sig i attärendet blir liggande utan åtgärd, om möjligheten att lyckas med delgivningenbedöms som osannolik. Fråganom en utvidgning av kungörelsedelgivningens användningsområde får i förstahand prövas i anslutning till pågående översyn av den summariska processen ochav det ordinäi-a rättegångsförfarandet. I samband därmed bör också undersökasdet uppslag som har fört fram såvitt gäller målen ombetalriingsföreläggande. Kungörelsedelgivningkan enligt 16 § DL också användas när en obestämd krets personer delges.Detsamma gäller när ett stort antal personer skaU delges och det skulleinnebära siörre kostnad och besvär än som är försvarligt med hänsyn tilländamålet med delgivningen att överbringa delgivningsförsändelsen till var ochen av dem. Avser delgivningen personer som hyr eller annars innehar lägenhet isamma fastighet skall enligt 17 § första stycket DL meddelande om attdelgivningshandlingen hålls tillgänglig - föratom att meddelandet införs itidning - anslås inom fastigheten på lämpligt sätt från beslutetom kungörelsedelgivning. Sju-dagarsfristen föreslås i promemorian bli utsträckttill , dvs. den frist som gäller för införande av meddelandet itidning. Vidare föreslås en redaktionell ändring i paragrafens andra stycke. Promemorieförslagethar inte möti: några erinringar under remissbehandlingen. JK anmärker dock attvad som avses i 17 § andra stycket DL Prop.1978/79:11 41 uppenbariigenär personer som hyr eller annars innehar lägenhet i samma hus, inte i sammafastighet, och att detta bör rättas till i detta sammanhang. Av9 a § DK framgår att ordet "fastighet" inte är liktydigt med"hus". Där fömtsätts nämligen att det kan förekomma flera hus på enfastighet. Jag anser därför att det endast finns skäl att göra de ändringar i17 § DL som har föreslagits i promemorian. Ävenvid s. k. privat delgivning, dvs. när någon på gmnd av författningsföreskrifthar att utan samband med mål eller ärende ombesörja delgivning, kan behovuppstå av kungörelsedelgivning. Den enskilde skall då enligt 22 § DL påkallabiträde av som föranstaltar om delgivning på dennes bekostnad. Idepartementspromemorian föreslås att ordet "skall" byts ut mot"får" (jfr motsvarande ändring i 3 § tredje stycket DL).Ändringsförslaget har inte mött några invändningar under remissbehandlingenoch bör genomföras. Enligt2 § DL ombesörjs delgivning i mål och ärenden vid domstol eller annan myndigheti första hand av myndigheten själv. Att delgivning ombesörjs av myndigheteninnebär - i likhet med det motsvarande uttrycket att delgivning sker genommyndighets försorg - att myndigheten har ansvaret för att delgivningen blirutförd. Detta ändras inte av att myndigheten tar hjälp av postverket elleranlitar stämningsman eller polismyndighet. Ocksåannan än myndighet kan ibland ha att ombesörja delgivning. Dels kan denhandläggande myndigheten enligt 2 § DL på begäran av part, sökande eller annansakägare medge att denne själv ombesörjer delgivning, om det kan ske utanolägenhet (s.k. partsdelgivning), dels kan någon på grand av föreskrift iförfattning ha att utan samband med mål eller ärende ombesörja delgivning (s.k.privat delgivning). Privat delgivning förekommer t.ex. vid uppsägning avarrende- och hyresavtal (8 kap. 8 § och 12 kap. 8 § jordabalken). Närannan än myndighet har att ombesörja delgivning får han själv välja detdelgivningssätt som han anser lämpligen kunna leda till bevislig delgivning.Av de delgivningsformer som anges i 3 § DL är det bara särskild postdelgivningsom är förbehållen myndighet. En enskild som skall ombesörja delgivning kansåledes använda sig av ordinär delgivning. Ofta torde han använda rekommenderadförsändelse med mottagningsbevis men även brevdelgivning eller buddelgivning ärsjälvfallet användbara. Delgivningskvittot kan då tecknas på kopia av denhandling som överbringas. Den enskilde är å andra sidan inte bunden vid dedelgivningsformer som omtalas i 3 § DL utan kan exempelvis välja att överlämnahandlingen i närvaro av vittne. Enligt2 § DL har parten, som sagts, möjlighet att själv ombesörja delgivningenom han begär det och myndigheten finner det kunna ske utan 1978/79:11 42 olägenhet.Det finns emellertid praktiskt viktiga fall, där parten har en ovillkorlig rättatt ombesörja delgivningen om han begär det. Sådana regler finns i 5 § lagen(1921:244) om utmälningsed, 94 § växellagen (1932:130), 72 § checklagen(1932:131) och 5 § lagsökningslagen (1946:808). Omden föreslagna omorganisationen av stämningsmannadelgivningen genomförs ochstämningsmannadelgivning anses ha skett endast om stämningsmannen fullgöruppdraget i tjänsten bortfaller enligt departementspromemorian ett väsentiigtmotiv för partema att själva ombesörja delgivning. Med nuvarande ordning tordenämligen en part genom direktkontakt med en stämningsman och mot lämpligersättning kunna få ett ärende snabbare utfört än om det hade gått 'ägen övermyndigheten. Denna ordning är enligt promemorian försedd med vissa nackdelar.Parten - och i sista hand motparten/gäldenären - får betala en inte oväsentligmerkostnad, vilket ter sig olämpligt särskilt i sådana fall därpartsdelgivning begärs utan att motparten har sökt undandra sig delgivning. Denobetingade rätten till partsdelgivning enligt lagen om utmätningsed samtväxel-, check-och lagsökningslagarna föreslås därför upphävd. Härigenom blirregleringen i 2 § DL tillämplig, vilket alltså innebär att partsdelgivningmedges om parten begär det och myndigheten finner det kunna ske utan olägenhet. Somtidigare har nämnts föratsätts att kostnaderna för den del av stämningsmannaverksamhetensom omfattar delgivning på begäran av annan än myndighet skall täckas avavgifter enligt självkostnadsprincipen. Förslagenhar tillstyrkts av , och . Inte hellerrättegångsutredningen har någon erinran mot förslagen medan däremotdomareförbundet anser att det saknas anledning att försvåra partemasmöjligheter i detta hänseende. Stockholmstingsrätt framhåller alt det är mindre tillfredsställande att part genom denobetingade rätten att själv ombesörja delgivning i vissa mål och ärenden kanköpa sig förtur i delgivningskön och vill begränsa rätten till partsdelgivningytteriigare. I 2 § EL bör således enligt tingsrättens uppfattning föreskrivasatt partsdelgivning är tillåten endast om särskilda skäl kan åberopas. har partsclelgivningen på åtskilliga orter fungerat utmärkt.Särskilt ofta barden använts i vräkningsmål och då med avsevärt bättreresultat än delgivning genom myndighetens försorg. Försvåras partemasmöjligheter i detta hänseende finns risk för ett sämre delgiv-ningsresultat.Olägenheterna av att en part, utan att själv ha gett anledning därtill, åsamkasen merkostnad för delgivningen bör man enligt förbundet kunna komma till rättamed genom en regel att part som begär att själv få ombesörja delgivningen självfår svara för kostnaden. uppger att hyresvärdama-borgenärerna brakar utnyttja sinrätt att själva delge eftersom det ofta tar alltför att låtadomstolarna ombesörja delgiv ningen t. ex. i mål om lagsökning ochbetalningsföreläggande. Enligt brakar av samma skäl många av de Prop.1978/79:11 43 tillSABO knutna bostadsföretagen själva ombesörja delgivningen i mål om lagsökningmed yrkande om avhysning. De hyresgäster som här avses låter sig oftast intedelges på vanligt sätt utan stämningsman måste anlitas. har emellertidingen erinran mot de föreslagna ändringarna i lagen om utmätningsed och ilagsökningslagen. Förslagetom en begränsning av rätten till partsdelgivning har samband med frågan omstämningsmannadelgivning skall kunna utföras utom tjänsten. Sistnämnda frågahar jag besvarat nekande i avsnittet 2.6. Som har anförtär det inte tilltalande att parter genom att utnyttja rätten tillpartsdelgivning har kunnat köpa sig förtur i delgivningssam-manhang. Det kaninte uteslutas att angelägna myndighetsdelgivningar härigenom har fått ståtillbaka för partsdelgivningar, som av hänsyn till den ersättning somstämningsmannen har kunnat uppbära från parten har tagits med förtur. Genom attsåväl myndighetemas som de enskildas stämnings-mannauppdrag med några fåundantag - kommer att slussas in till polismyndighetema blir det möjligt fördessa att prioritera ärendena alltefter angelägenhetsgrad. Partsdelgivningensnuvarande dragningskraft kommer sannolikt att minska efter omorganisationen.Eftersom jag också - på skäl som har anförts i promemorian - anserpartsdelgivningen principiellt tveksam i vart fall i sin ovillkorliga formansluter jag mig därför till promemorieförslaget. Någon ytterligare skärpningutöver vad som följer redan av 2 § DL anserjag inte erforderiig. Däremot börregeln i 2 § DL bli tillämplig även i sådana ärenden hos överexekutor, i vilkasökanden f. n. har en ovillkorlig rätt till partsdelgivning enligt 195 a §utsökningslagen (1877:31 s. I).Detta lagmm avser bl. Till promemorians ändringar av lagsökningslagen m.fl.författningar bör således fogas en motsvarande ändring i 195 a §utsökningslagen. Somjag antydde lär partema i fortsättningen endast mera undantagsvis finnaskäl att begära att själva få ombesörja delgivningen. I fall dåstämningsmannadelgivning med hänsyn till omständigheterna är motiverad redanfrån början, bör det nämligen ligga i partens intresse att visa detta förmyndigheten, som med ledning bl. a. av partens upplysningar avgör vilketdelgivningssätt som skall väljas och vilken skyndsamhet som skall begäras avpolismyndigheten om stämningsmannadelgivning beslutas. Irättsfallen RÅ 1973 ref 42 (RRK 1973:32) och NJA 1975 s. 193 harregeringsrätten och högsta domstolen, båda domstolarna med knapp majoritet,kommit till skilda slut beträffande betydelsen av att rekommenderad försändelsemed mottagningsbevis har kvitterats ut av annan än den sökte med stöd av en avden sökte utfärdad postfullmakt. Regeringsrättens majoritet fann att delgivninghade skett när postfullmäktigen hade kvitterat ut försändelsen medanminoriteten ansåg att delgivningen inte var fullbor- Prop.1978/79:11 44 dadförrän han hade överlämnat försändelsen tiU den sökte. Enligt högsta domstolensmajoritet kunde fullmakt att utkvittera rekommenderad postförsändelse inteanses medföra behörighet att mottaga delgivning. Minoriteten ansåg däremot atten försändelse, som utkvitteras av ombud enligt bestämmelsema om rekommenderadeförsändelser, enligt fuUmaktsrätts-liga regler är att betrakta som mottagen avadressaten när utkvittering sker och att försändelsen därför är delgiven honomvid denna tidpunkt. Delgivningsutredningenföreslog att till 19 § första stycket DL skulle göras ett tillägg, enligtvilket delgivning har skett genom att handlingen har utkvitterats av den somhar erhållit postfullmakt av den sökte. Förslaget fick ett blandat mottagande.Kritikerna pekade bl. a. på att risk förelåg för rättsförlust och på attpostfullmakten enligt förslaget skulle få en vidare innebörd än enrättegångsfullmakt. Enligtdepartementspromemorian måste huvudregeln i 19 § första stycket vara enutgångspunkt för bedömningen. Bestämmelsen att delgivning har skett när den somsöks för delgivning har mottagit handlingen återspeglar det grandläggandesyftet med delgivningen, nämligen att bereda den sökte tillfäUe att ta del avförsändelsens innehåll. Endast i vissa särskilt angivna fall genombrytshuvudregeln av legala presumtioner, bl.a. när den sökte vägrar ta emothandlingen och vid surrogat- och kungörelsedelgivning. Delgivningsutredningensförslag innebar att en presumtionsregel skulle införas också när det gällerordinär delgivning, närmast svarande mot surrogatreglema i 12 och 13 §§ DL.Postfullmäktigen har emellertid enligt promemorian inte samma möjligheter somvid surrogatdelgivning att avstyra delgivning om han inte kan överlämna försändelsentill den sökte. Postfullmakten innebär inte något bemyndigande förpostfullmäktigen att öppna försändelsen och än mindre att vidta åtgärd som kanföranledas av försändelsens innehåll. Adressaten kan kvittera försändelsen ibostaden eller på kontoret men kan anlita bud för att hämta ut den påpostanstalten. Det omedelbara behovet av att använda postfullmakt inskränkersig därför till fall när adressaten inte själv kan kvittera försändelsen, t.ex. på grund av en resa. Enligt promemorian är det med hänsyn härtill snarastmer sannolikt att försändelsen inte når den sökte som den har kvitteratsut av postfullmäktigen än att motsatsen inträffar. 1promemorian avvisas därför delgivningsutredningens förslag. Enligt promemorianfinns i dessa fall inte skiil att frångå huvudregeln i 19 § första stycket DL,enligt vilken det avgörande bör vara när försändelsen kommer den sökte tillhända. Enbart den omständigheten att innehavare av post-fullmakt har kvitteratut en försändelse bör således inte betyda att delgivning har skett. Om detdäremot av övriga omständigheter, exempelvis genom ett telefonsamtal, kanutrönas när försändelsen har kommit den sökte ull hända kan förutsättningar fördelgivning likväl föreligga. Enligtpromemorian kan ett liknande problem uppstå när den sökte själv skriver påmottagningsbeviset men låter hämta försändelsen med bud. Prop.1978/79:11 45 Adressatenhar alltså uppmärksammats på försändelsen och själv kvitterat den.Sannolikheten för att han också får del av den är emellertid betydligt störreän i postfullmaktsfallen, eftersom han själv kan bevaka att den kvitteradeförsändelsen kommer honom till hända. Det är därför rimligt att den sökte idessa fall själv står risken att försändelsen, sedan den väl har lämnats ut frånposten, försenas eller kommer bort på vägen. 1 19 § föreslås därför ett nyttstycke. Enligt detta skall, om den sökte har kvitterat postförsändelse somhämtas av bud på postanstalt, delgivning anses ha skett när försändelsen harhämtats. Av den föreslagna lydelsen, som enligt promemorian tordeöverensstämma med vad som redan gäller i den praktiska tillämpningen, skullemotsättningsvis framgå att delgivning inte anses ha skett i och med attpostfullmäktig har kvitterat försändelsen. Promemoriansinställning i postfullmaktsfrågan delas av de flesta remissinstanser som haryttrat sig på denna punkt. Till dem som uttryckligen tillstyrker eller godtarpromemorians förslag hör RÅ, , , kammarrätteni , rättegångsutredningen, domareförbundet och Sverigesadvokatsamfund. RRV och kommunförbundet är däremot kritiska och ansluter signärmast till delgivningsutredningens förslag. Sveahovrätt sätter i fråga om det är nödvändigt att infora det nya stycket i 19 §DL. Den föreslagna regeln torde nämligen innebära en absolut presumtion att densökte skall anses delgiven när budet hämtar försändelsen på posten. 1 de -förmodligen sällsynta fall - där försändelsen därefter inte når den sökte kandenne komma att lida rättsförlust, eftersom delgivningen inte får motbevisas.Enligt kammarrätten i torde effekten av regeringsrättens avgörandekvarstå för förvaltningsmyndigheternas och förvaltningsdomstolarnas del ochinte kunna raderas ut genom uttalanden i förarbetena till en teknisk översynav DL. För att helt ta bort effekten av rättsfallet bör man enligtkammarrättens uppfattning i DL införa en uttrycklig bestämmelse om attutkvitterande av handling med stöd av postfullmakt inte innebär delgivning medden sökte förrän han har fått försändelsen. RÅkonstaterar att promemorieförslaget utgår från den praxis som gällerför de allmänna domstolama. På skäl som har angetts i promemorian måste enligtRÅ den ståndpunkt som sålunda har intagits i behörighetsfrågan godtas, vilketdock medför praktiska olägenheter som inte har berörts i promemorian. Antaletfall där den sökte varken själv eller genom behörigt ombud har kvitteratförsändelsen utan detta har verkställts endast av den som innehar postfullmakttorde nämligen inte vara obetydligt utanför de allmänna domstolarnasverksamhetsområde. RÄ anser att frågan är av sådan vikt att den måste närmareövervägas innan den föreslagna ändringen av 19 § DL genomförs. EnligtRRV förekommer delgivning genom rekommenderad försändelse medmottagningsbevis vid de allmänna domstolarna. 1978/79:11 46 uppgesskälet vara att man inte anser kvittering av försändelse med stöd avpostfullmakt som fullgod bevisning att delgivning har skett. Endast undantagsvistorde det emellertid enligt RRV behöva förekomma att någon lider rättsförlustpå grand av att handling inte överiämnas till adressaten av bud ellerfullmaktshavare. 1 de fall detta skulle inträffa torde den som liditrättsförlusten kunna besvära sig över domvilla enligt 59 kap. I § tredjestycket RB. RRV anser därför att det föreslagna tillägget till 19 § DL börutformas så att såväl kvittering med stöd av postfullmakt som hämtning avförsändelse genom bud skall kunna betraktas som bevis om genomförd delgivning. Somnyss nämnts anser även kommunförbundet att i DL bör införas en bestämmelse omdelgivning genom postfullmäktig i huvudsaklig överensstämmelse med vaddelgivningsutredningen föreslog. 1 annat fall får man en icke önskvärdbegränsning av möjligheten att använda systemet med rekommenderadeförsändelser med mcttagningsbevis. Den i departementspromemorian föreslagnalösningen framstår enligt kommunförbundet som tveksam i belysning av allmännafullmaktsrättsliga regler. Möjligheten att låta postfullmakt avse ävenutkvittering av delgivningsförsändelser ter sig särskilt motiverad i fråga omvissa juridiska personer. Uppenbarligen kan det då inte vara särskilt praktisktatt Iranske behöva tillgripa ett annat och omständligare delgivningssätt,särskilt som i sådana fall den som är postfullmäktig ofta också har engenerell :Fullmakt att företräda huvudmannen. Befarade olägenheter frånrättssäke:rhetssynpunkt kan undvikas genom lämplig utformning av det formulärför postfullmakt som posten tillhandahåller. Av formuläret bör således klartframgå vilken innebörd postfullmakten har beträffande delgivning.