prop · G203112 · 1978-12-31 00:00:00 — Prop.1978/79:112 .56 Orlsplanen bör anpassas till den lokala arbetsmarknadenssätl att fungeru för de berörda människorna. 1 ortsplanen är mestadelsenskilda kommuner de minsta enheterna. Undantag finns i storstadsregionernaoch vissa primära centra, där en grupp av kommuner bedöms utgöra en funktionellenhel. Detta gäller även vissa primära centra, t.ex. ochSundsvall-Timrå, där den faktiska samhörigheten inellan de ingående kommunernavad gäller bl.a. arbetsmarknaden har fält slå igenom i ortsplanen. Vissa andracenlra, t.ex. . hör på liknande sätl samman medkringliggande kommuner utan all del beaklals i orlsplanen. Jag har tidigare betonat att regionalpolitiken måste utgåifrån människornas faktiska möjligheter all nå sysselsättning och service.Detta har varit en viktiK utgångspunkt i länsstyrelsemas pågående arbete medalt kartlägga lokala arbelsmarknader inom vilka pendling kan ske mellanbostadsort och arbetsplats. Hänsyn måsle därvid naturligtvis las lill allmöjlighelerna lill pendling varierar mellan individer och regioner. Regionalpolitiken bör syfta till att i första hand hjälpade människor som bor i områden där man inte kan nå några alternativasysselsättningstillfällen inom rimligt pendlingsavstånd. Finns det arbele inompendlingsav-ständ från en ort måste arbelspendling ses som ett viktigt medelföratt lösa sysselsättningsproblem på denna ort. 1 ortsplanen bör därför görasen komplettering med den innebörden all områden mellan vilka pendlingen äromfattande, eller där pendlingsavstånden är rimliga bör behandlas sammantagna.Sådana pendlingsregioner gör enligt min uppfattning ortsplanen lill ett bätireinstrument föratt mera rättvist fördela regionalpolitiska insatser. En avgränsning av pendlingsregioner får olika innebörd förkommunerna i skilda delar av landet. 1 bör del i vissa till ytanstora kommuner ofta vara möjligt alt utskilja flera pendlingsregioner. Det ärdär ofta knappast möjligt att arbetspendla från den ena delen av kommunen tillden andra. De kommundelscentra som finns ulpekade i vissa kommuner i inrestödområdet kan ses som en uppdelning i pendlings- och serviceområden. I dedelar av landet där kommunema till ytan är förhållandevis små, dvs. främst isödra och , kan pendlingsregionerna ha en sådan uibredning atlflera kommuner bör uigöra en sådan region. Det bör vara en väsentlig fråga inomlänsplaneringen att avgränsa sådana pendlingsregioner som kan uigöra naturligautgångspunkier för planeringen på olika nivåer. Enligt sysselsättningsulredningen bör möjligheterna atl fåarbete beaktas bättre i den fysiska planeringen. Detsamma gäller möjlighetemaatt anpassa kollektivtrafiken för arbelspendling. 1 riktlinjerna förlänsplanering 1980 uttalas atl del är en ceniral del av arbetet med deregionalpoliliska frågoma alt i den fysiska planeringen åstadkomma enbebyggelsestruktur 1978/79:112 57 som svarar mot högt ställda krav på goda lokalaarbetsmarknader. skall därvid arbeta med all ytterligareförstärka samverkan mellan länsplaneringen och den kommunala planeringen. Arbetsplatsers och bostäders lokalisering avgörs i denkommunala fysiska planeringen. Den kommunala planeringen har byggts ul undersenare år. 1 många kommuner har gjorts överväganden om fördelningen av arbetsplatseroch bosläder i olika orter i kommunen. 1 regeringens beslut i samband medplaneringsskedet i den fysiska riksplaneringen (PM ) har ullalats altplaneringsarbelel för enskilda tätorter där konflikt föreligger med intressetalt bevara jordbruksmark bör innefatta överväganden om fördelningen avbyggandet mellan olika orter inom resp. kommun. En sådan vidareutveckling avden översiktliga kommunala fysiska planeringen bör vara lill fördel för deregionalpoliliska ambitionerna atl öka tillgängligheten till arbetstillfällenainom olika pendlingsregioner. Vidare innebär uppdraget lill länsstyrelsema attkartlägga lokala arbetsmarknader, som jag tidigare nämnt, en service åtkommunerna i arbetet med dessa frågor. De överväganden som görs i den kommunala fysiskaplaneringen om fördelningen av arbetsplatser och bostäder i olika kommundelarbör kunna uigöra en väsentlig del i kommunernas medverkan i länsplaneringen.Länsstyrelserna bör i samband med länsplaneringen peka på behovet av samordningav den kommunala planeringen inom pendlingsregioner där fler kommuner ingår. Dekommuner som ingår i en pendlingsregion bör själva överväga i vilka former ettinterkommunalt samarbete t.ex. i samband med bebyggelseplaneringen börbedrivas. Enligt min mening är del angelägel med en klarareansvarsfördelning mellan olika administrativa nivåer när det gällersysselsättnings- och regionalpoliliska insaiser av olika slag. 1 princip skallstaten ha ansvarei för balansen mellan pendlingsregioner medan ansvarei förbalansen inom dessa regioner vilar på berörda kommuner och statliga länsorgan.Denna ansvarsfördelning får emellertid inte hårdras. Riktlinjerna för länensplanering måsle fortfarande arbetas fram i samarbele mellan de olika nivåerna.Det måste finnas en ömsesidig påverkan mellan , regional och centralstatlig planering. Staten har centralt tillgång lill många av de medel somkrävs för att förbättra situationen inom en pendlingsregion. Den ansvarsfördelningjag här förordar innebär alt kommunema i sin planering bör ta ett ökal ansvarför sysselsättningsfrågorna. Enligt sysselsättningsulredningen kommer pendlingen inleatl öka lika kraftigt framöver som under de senasle årtiondena. Antaletpersonbilar vänlas inte öka i samma takt som lidigare och det kommer antagligenatt bli avsevärt dyrare att köra bil pä grund av höjda drivmedelspriser m. m.Del kan därför finnas anledning atl redan nu se på hur en stagnerande och iframliden t. o. m. minskande bilpendling kan påverka sysselsältningen. Jagämnar i annat sammanhang föreslå regeringen all uppdra ål länsstyrelserna att ilänsplanering 1980 behandla bl. a. denna fråga då de prövar olika lång- 1978/79:112 58 Jag ämnar också föreslå all länsstyrelsema i detta arbeleskall beakta de förslag om vår framlida energiförsörjning som harförelagts (prop. 1978/79:115). Riksdagenhar genom beslut och fastlagt planeringstal i form avbefolkningsramar för länen som ett underlag för den regionalautvecklingsplaneringen. Dessa ramar, som innehåller antaganden ombefolkningsutvecklingen t. o. m. utgången av , skall statlig myndighetenligt cirkuläret (1973:24) lill statsmyndighetema om iakttagande av beslutetom den regionala utvecklingen (ändrai senast 1977:2), lägga till grund förplaneringen inom sitt verksamhetsområde och för beslut av betydelse församhällsutvecklingen. Riksdagenuttalade att befolkningsramama skulle utformas med beaktande avutvecklingsmöjligheter och utvecklingstendenser i de skilda regionerna och medhänsyn till tillgängliga regionalpolitiska medel. I befolkningsramarna skullefinnas en inbyggd flexibilitet som medgav en planeringsberedskap för att mötade problem som uppstod om utvecklingen gick åt annat håll än vad man haderäknat med. Iriksdagens beslut betonades att en utgångspunkt för planeringen börvara att utvecklingsambitionerna för län och kommuner ansluter till de förlandet som helhet gällande förutsättningarna. Planeringen för sysselsättningoch serviceförsörjning skall därför utgå från vad som resp. år är ettrealistiskt befolkningstal för hela riket. Enligtcirkuläret skall, i enlighet med uttalanden från , planeringen iresp. län i första hand inriktas på en viss del av ramen. För storstadslänenskall planeringen primärt inriktas på den undre delen av ramen. Planeringen iskogslänen och skall primärt inriktas på den övre delen avplaneringsramen. För övriga län skall planeringen i första hand inriktas molmellandelen av resp. befolkningsram. År1977 behandlade (AU 1976/77:23, rskr 1976/77:295) en motion där delbegärdes all skulle undanröja de problem som skapades genom atl fastabefolkningstal infördes i den regionala planeringen. framhöll därvidall uttalande om vilken del av ramen som primärt skall ligga tillgmnd för planeringen inte innebär att tekniken med ramar övergivits. Planeringslali form av befolkningsramar är enligt min mening en god grund för fördelnings-och dimensioneringsbeslut av belydelse för regionalpolitiken. Ettav länsplaneringens vikligaste syften är atl åstadkomma en samordning avplaneringen inom olika samhällssektorer. För all nå de regionalpolitiska målenmåsle vissa gemensamma riktlinjer för sådan planering läggas fasl. Somjagtidigare har framhållit är delta till en del en förutsättning för 1978/79:112 59 atlkunna decentralisera beslutsfattandet. Folkmängdens storlek, struktur ochutveckling har stor belydelse för planering inom såväl offentlig som enskildverksamhet. Detta är givna utgångspunkter för planering av t. ex,bostadsbyggandet, utbildning, vägar och sjukvård. Självklartmåsle även andra förhållanden än folkmängdens storlek påverka den översiktligaplaneringen och dimensioneringen av service m. m. Dit hör exempelvis styrkan avmänniskornas krav på god service och samhällets resurser och ambitioner altuppfylla kraven. Arbetetmed att i länsplaneringen ta fram planeringstal för länens befolkning skergenom kontakter mellan organ på central, regional och lokal nivå. Eftersombedömningarna i de flesta fall grundas på gemensamma värderingar avförutsättningarna för demografiska förändringar, näringslivsutveckling m. m.,kan man normalt enas om den sannolika framtida utvecklingen. Planeringslalenför länen måsle som nämnls utgå från befolkningsutvecklingen i rikel. Dennapåverkas främsi av variationerna i födelsetalen och invandringen. Födelsetalenhar under de senasle åren fortsatt atl minska, vilket har inneburil att dennaturliga befolkningstillväxten i landet har gåtl ner. Netloinvandringentill har också minskat. Den har till mycket stor del kommit frånFinland. Antalet invandrare från utomnordiska länder tenderar dock alt öka.Invandringen från har minskal från de extremt höga tal som nåddes åren1969 och 1970. Trots den låga efterfrågan på arbetskraft i haremellertid netloinvandringen därifrån såväl som överstigit 9000personer. var netloinvandringen från ca 8000 personer. Manmåste räkna med all kommer atl försöka begränsa utvandringen lillSverige. Som har framgått är del också ell grundläggande mål för del nordiskaregionalpoliliska samarbetet att verka för en i regionalt hänseende balanseradutveckling i . En förutsättning för att detta mål skall nås är attnettoflyttningen mellan länderna kommer ned på en låg nivå. Delfinns således för landet som helhet flera vikliga fakiorer som gör del svårtatt exakt bedöma befolkningsförändringarna, Närdet gäller all bedömautvecklingen för län och kommuner ökar svårighelerna genom att belydanderegionala variationer finns i flyttningarna men också i födelsetal och dödstal. Medhänsyn till svårighelerna all ange exakta planeringslal anserjag atl dessaliksom bör uttryckas i form av befolkningsramar. Eftersom denplanering som de skall ligga lill grund för avses bli mer inriklad på konkrelaålgärder, bör de dock vara så snäva som möjligl. Det är viktigt atlplaneringstal grundas på realistiska antaganden om de utvecklingstendenser ochutvecklingsmöjligheter som gäller för regionerna. Vidare mäste hänsyn tas lillde regionalpoliliska medel som finns tillgängliga. Närdet gäller de mer långsikliga regionalpolitiska målen för befolkningsutvecklingenär det enligt min mening rimligt atl som riktpunkt ha en Prop.1978/79:112 60 så långt möjligl oförändrad andel av rikets folkmängd i deolika länen. Vissa förändringar är dock svåra att undvika. En del län har enåldersamman-sälining som kräver en stor netloinflytlning för all ett negativtfödelsenelto skall vägas upp. 1 många av dessa län är dessutomförvärvsverksamheten sä läg alt det kan vara svårt atl få tillräckligt mångaarbelslillfällen för all åstadkomma både en höjd förvärvsverksamhet och enneiloinflyllning. 1 andra regioner är förhållandel del motsatta.Förvärvsverksamheten är där så hög alt det kommer all behövas inflylladarbetskraft för atl klara grundläggande servicebehov för den befolkning somredan bor där. Under 1970-talel har, som jag lidigare har redovisal,befolkningsförskjutningarna mellan och inom länen blivii mindre. En starktbidragande orsak till detta har varit pendlingen, som har ökat både vad gällerantalet pendlare och pendlingsavståndens längd. Därigenom har sådana områdensom ligger inom rimligt restidsavstånd från orter med ökat behov av arbelskraflkunnai behålla eller öka sin folkmängd. Även med omfatlande regionalpoliliska ålgärder måsle delenligt min mening också i framliden ske vissa befolkningsförskjutningar inomoch mellan länen. Befolkningsutvecklingen påverkas av förändringar i antal arbelslillfällenoch typ av arbete som erbjuds. Målel för framliden måste vara att förändringari folkmängdens storlek inle sker i en sådan takt och omfattning att konsekvensernaav dem inle kan överblickas. Del är viktigt all planeringstalen ger utiryck för hurstor folkmängd som behövs och vilken ålderssammansättning som bör eftersträvasför atl del skall vara möjligt alt bibehålla eller uppnå en vissserviceförsörjning. Jag vill i della sammanhang erinra om alt regeringen iriktlinjer för länsplanering 1980 har angett bl. a. att länsstyrelserna vidbehandlingen av sina förslag lill planeringstal skall diskulera konsekvensernaför olika samhällssektorer av förändringar i befolkningens sammansättning,främst i de lägre och högre åldersgrupperna. Länsstyrelserna har fått i uppdrag alt i länsplanering1980 lämna förslag lill planeringstal för . Många samhällsektorerarbetar även med längre planeringsperioder. Länsstyrelserna kommer därför ilänsplanering 1980 att bedöma den totala folkmängden ocharbetskraftsefterfrågan i kommuner och län även för . Det är givelvissvårt all bedöma utvecklingen för en så . Enligt min mening är detemellertid angeläget att länsstyrelserna inom länsplaneringens ram försökerbelysa de regionala konsekvenserna av de beslul med långsikliga bindningar somfallas . Förändringar kan inträffa som leder lill så storaavvikelser från faslslällda planeringslal alt dessa i fortsällningen inle kanläggas lill grund för planeringen. Del måsle därför vara möjligt atl omprövafastlagda planeringstal. Länsstyrelserna i och harbegärt all få höjda planeringstal förår 1985. Som skäl anges att folkrtiängdenredan nu är så 1978/79:112 61 hög alt man närmar sig del övre ramvärdel i den avriksdagen faslslällda ramen. Planeringstalen anger långsiktiga ambitioner för denregionala utvecklingen. Det bör visserligen vara möjligl atl ändra fastlagdaplaneringslal, men så bör inle ske annat än när de visar sig orealistiska atllägga lill grund för planeringen. Tekniken med ramar gör alt man kan beaktaosäkerheten i den regionala utvecklingen. beslut grundadespå anlaganden om fruktsamhet och invandring som resulterar i en tolalfolkmängdför riket som ligger ca 80000 personer högre än statistiska centralbyrånssenaste prognos för riket. Befolkningenberäknas nu öka myckel svagt lill och della skulle lala för en måttlignedjuslering av ramarna för samtliga län. Önskemålen från ochSkaraborgs län innebär en befolkningsutveckling som i bada länen skulle krävaen ärlig netloinflytlning, som med den befolkningsutveckling som kan väntasför riket i huvudsak måste komma genom neliouiflyltning från andra län. Jagkan mot denna bakgrund inte biträda de tvä länsstyrelsernas önskemål omförändrade planeringstal. Jag är inte heller beredd all föreslå allmännanedjusleringar av de tidigare fastställda ramarna utan vill erinra om attregeringen i det nämnda cirkuläret (1973: 24) föreskrivit att dessa skallhålla en planeringsberedskap för att möta de problem som kan uppstå omutvecklingen avviker från vad som har förulsetls. Planeringen måste exempelvisla hänsyn till atl det sannolikt kommer att födas ett väsentligt mindre antalbarn än vad vid har varil vana vid. Också vissa av länsstyrelserna i skogslänen har berörtplaneringstalen i sina länsrapporter. De har konstaterat atl utvecklingenknappasl kan bli så gynnsam som planeringslalen förutsätter och alt de därför ipraktiska beslut väljer atl utgå från något lägre värden. Destörsta'skillnaderna mellan befolkningsutvecklingen i aktuella prognoser ochriksdagens ställningstagande föreligger för . Regeringen harnyligen föreslagil åtgärder för alt främja sysselsättningen iNorrbotten (prop. 1978/79:127). Effekterna av dessa och andra insaiser somregeringen vidtagit bör enligt min mening leda till atl skillnaden mellanutvecklingstendenserna och de av antagna planeringstalen minskar. Mot bakgrund av vad jag här redovisat finner jag såledesingen anledning atl föreslå någon ändring i de av beslutadeplaneringstalen för liden t. o.m. Det försia beslutet om en geografisk avgränsning av ellstödområde för den lokaliseringspoliiiska stödverksamheten fattades avriksdagen . Siödområdet har därefter utvidgats och differentierats vidflera tillfällen. För stödverksamheten finns ett allmänt stödområde, ettinre slödom- Prop.1978/79:112 62 rade och en s. k. grå zon. Det allmänna siödområdetomfattar , . Västemorrlands och länsamt delar av . , , och ,och län. Inre siödområdet omfattar samt delar avNorrbollens, , , , ochVärmlands län. Den s. k. grå zonen, slutligen, omfattar delar av ,, , , , och samt Uppsalalän. Dessulom finns ell antal kommuner i , ,, och som t,o.m. istödhänseende skall jämställas med kommunema i den grå zonen. Nuvarandestödområdesindelning framgår av förordningen (1970:180) om statligtregionalpoliliskl slöd. Det börockså nämnas atl efter beslut av riksdagenhösten 1978 i anledning av prop. 1978/79:49 särskilt regionalpoliliskl stödtemporärt utgår i varvsregionerna (1978/79:17, rskr 1978/79:115). föreslår riktlinjer ochbedömningsgrunder för en mer differentierad stödområdesindelning än den somgäller f.n. Kommitténs förslag innebär en indelning i inre stödområde 5 och 6,allmänt stödområde 3 och 4 saml övrigt stödområde I och 2. Den högre siffrani resp, stödområde markerar ell större behov av stödinsatser. Kommittén framhåller att förhållandena ändrasoch att det därför inte går att en gång för alla peka ut vilka regioner somskall räknas som problemområden. Ändringar i siödområdesindelningen bör dockinte ske alltför ofta, eftersom det är nödvändigt med en viss stabilitet i verksamheten.Sysselsättningssvårigheter som bedöms vara av övergående nalur skall intepåverka beslut om ett områdes inplacering i stödområde. Enligt sysselsättningsulredningen fungerar den nuvarandestödområdes-indelningen i sina huvuddrag tillfredsställande. Den speglar islorl de skillnader som råder mellan olika regioner och ger också betydandemöjligheler att särbehandla dem. Någon större förändring av den stödområdesindelningsom har vuxit fram under praktiskt regionalpoliliskl arbete ärinte motiverad. Enligt kommittén kan dock stödområdessystemet utvecklas vidareoch kommittén anger vissa principer för della. Dessa är i korthet följande. Tyngdpunkten i stödinsatserna bör liksom ligga påde s. k. skogslänen. Del finns dock även i södra och mellersta Sverigeregioner med ett utsatt sysselsättningsläge som bör kunna hänföras tillstödområdet. Del är väsentligt all siödområdessystemet ger ökat ulrymme allpåverka arbetstillfällenas lokalisering också inom länen. Inom en och sammakommun bör reglerna för det regionalpoliliska stödet i princip vara lika. Detfinns emellertid ett antal vidsträckta kommuner vars delar skiljer sig åt såmycket att del är nödvändigt alt kunna göra en mer nyanserad bedömning avbehovet av slöd. Stödbehovet börenligt kommittén bedömas efter sysselsättningsgraden. Prop.1978/79:112 63 arbetslöshetssiffrorna över ,befolkningsutvecklingen, det geografiska lägel saml den allmännasysselsättningsbilden i länet. Att en kommun i ett län med en allmänt sett lågsysselsättning har en i och för sig bra sysselsältningssituation bör intehindra alt den kan placeras i något av stödområdena. Remissinstanserna godiar i stort de riktlinjer ochbedömningsgrunder som kommittén föreslår för siödområdesindelningen.Remissinstanser, som företräder länen i Syd- och , anser atl ävenregioner i dessa län bör kunna komma ifråga för regionalpoliliskl stöd medan desom förelräder länen i norra anseratt siödet måste koncenireras mer äntidigare till skogslänen. En koncentration av stödinsatserna förespråkar ocksåAMS, LO, SAF och . De allra flesta remissinstansemaansluter sig lill kommitténs förslag om bedömningsgrunder förstödområdesindelningen. Några remissinstanser vill komplettera medbedömningsgrunder utöver dem som kommittén föreslagit. För egen del ansluter jag mig i likhet med flertaletremissinstanser till förslagen om riktlinjer och bedömningsgrunder försiödområdesindelningen. Innan jag övergår lill att redovisa ett förslag lillinplacering av kommunerna i olika stödområden vill jag särskilt beröra någraprincipiella frågor som kommittén lagil upp. Behovei av nya arbetstillfällen för atl utjämnasysselsättningsgraden måste enligt min mening ges stor lyngd vid en bedömningav vilka regionalpolitiska insaiser som bör komma ifråga i olika regioner. Denviktigaste utgångspunkten för en sådan bedömning bör vara nuvarande ochframlida behov av arbete förde människor som bor i regionen, Sysselsättningssitualionen i en kommun kan givetvis inlebedömas isolerad från läget i närbelägna kommuner och i länel som helhet. Enkommuns geografiska läge, pendlingsmöjligheterna och den allmänna sysselsättningsbildeni den större region där kommunen ingår måste därför också beaktas vidindelningen i stödområden. Befolkningsutvecklingen är en annan viktig faktor när detgäller atl bedöma behovei av insatser i skilda kommuner. Folkmängdens storlekoch struktur som underiag för service måste bedömas när man anger behovei avinsaiser för atl öka antalet arbetstillfällen och därmed påverka befolkningsutvecklingeni en region. Snabba och omfatlande befolkningsförändringar innebär ocksåpåfrestningar både för de människor som direkt berörs och för kommunernasinplacering i stödområden. Befolkningsutvecklingen - både bakåt och framåt iliden - måsle därför beaktas när behovet av regionalpoliliska stödinsatserskall bedömas. Kommuner med en i och för sig god sysselsältningssituationmen som ligger i län med en låg sysselsättningsnivå bör somsysselsättningsulredningen föreslår kunna komma ifråga för slöd. Därvid blirinte problemen på den egna orten, ulan behovei av en allmän försiärkning avsysselsättningen i länel avgörande. Situationen uppkommer främst i de län somnu Prop.1978/79:112 64 ligger inom stödområdet eller den s. k. grå zonen. Detfinns också kommuner med låg sysselsättningsgrad belägna i frånsysselsättningssynpunkt förhållandevis bra län. Behovei av stödinsatser kan dåvara mindre än för liknande kommuner som ligger i län med allmännasysselsättningssvårigheter. Situationen är inte ovanlig i landets södra ochmellersta delar. Bedömningsgrunderna för stödområdesindelningen kommer attkräva underlag som gör det möjligt att skapa en riktig och rättvis indelningmed utgångspunkt i situationen i olika delar av landet. Det är nalurligl all sådantmalerial redovisas i länsplaneringen. Genom anknytningen till länsplaneringenuppnår man att problembeskrivningar och målformuleringar bättre kopplas tillförslag lill ålgärder. Del blir vidare möjligt att avstämma detregionalpolitiska stödet med planeringen inom andra samhällsområden. Del kansom några remissinstanser har framfört vara önskvärl att vid inplacering istödområde ibland tillämpa fler bedömningsgrunder än dem som jag har angivithär. Genom kopplingen till länsplaneringen bör dock goda möjligheter finnas attfå fram fler omständigheter alt beakla vid bedömningen. Jag övergår så till frågan om inplaceringen av kommuner istödområden. Även om del finns endast tre stödområden, har i denprakliska lill-lämpningen av systemet stöd meddelats efter en mer nyanseradbedömning. Delta är en naturlig utveckling med hänsyn till de skiftandeförhållanden som råder i olika områden. Stödområdessystemet måste avpassashärefter.