prop · G20311 · 1978-12-31 00:00:00 — Kammarrätteni har uppfattat utredningen så att den i vart fall anser det önskvärtmed ett uttryckligt motivuttalande att delgivning skall anses ha skett närmyndigheten har fått telefonbekräftelse att den sökte har fått del av handlingen.Kammarrätten har emellertid svårt att förstå den tankegång som ligger tillgrand för utredningens ståndpunkt. Den grandläggande bestämmelsen om närdelgivning skall anses ha skett finns i 19 § första stycket DL. Enligt denuEibestämmelse har delgivning skett när den sökte har mottagit handUngen, oavsettpå vilket sätt den kommit honom tillhanda. Denna grandläggande bestämmelseskyms emellertid av övriga stadganden i DL, som anger dels vilka bevis som skaHgodtas, dels när delgivning skall anses ha skett trots att den sökte inte harfått handlingen, dels ock hur man praktiskt skaU förfara för att delgivningsverksamhetenskall fungera effektivt. Bestämmelsema måste emellertid ses mot denbakgrunden att en fri bevisprövning skall företas i rättegång och förvaltning.Det behövs därför enlifit kammarrättens uppfattning inga nya bestämmelser föratt domstol eller annan myndighet skaU kunna godta att delgivning har skett omden som har mottagit handlingen vid telefonsamtal bekräftar detta. Delgivningenskall anses ha skett den dag då den sökte enligt vad han uppger - har fått hancUingenoch inte den dag då han muntligen bekräftar mottagandet. För atttelefonbekräftelse skall kunna fungera som bevis om att delgivning har skett fordrasdock att den som tar emot meddelandet är trovärdig, att uppgiften dokumenterasgenom anteckning på dagboksblad eller inneliggande exemplar avdelgivningshandlingen samt att det inte råder någon tvekan om vem som harbekräftat att han har mottagit handlingen. Dessa frågor synes kammarrätten varasådana att de bör regleras i DK och ej i DL. Somtidigare framhållits finns DL:s centrala bestämmelse i 19 § första stycket.Avgörande för om delgivning har skett är således som regel om den sökte hartagit emot den handling som skall delges. Som kammarrätten i påpekatfinns inget hinder i DL mot att en myndighet tillmäter en telefonledes gjordbekräftelse av mottagandet bevisvärde i detta sammanhang. Det är således intefråga om någon ny delgivningsform utan om 1978/79:11 117 ettaltemativt sätt att införskaffa bevisning huravida och vid vilken tidpunktdelgivning har skett. Användningen avtelefonbekräftelser lär av naturliga skäl vara begränsad till de ordinära delgivningsformemaoch då företrädesvis brevdelgivningen. Undantagsvis torde man också den vägenkunna skaffa den kompletterande utredning som kan erfordras när rekommenderadförsändelse kvitteras med stöd av postfullmakt. a. kammarrätten iGöteborg framhållit bör telefonbekräftelse för att kunna tjäna som bevis omdelgivning tas emot av trovärdig person, som genom anteckning på dagboksbladeller på annat sätt dokumenterar uppgiften. Självfallet får det inte rådanågon tvekan om att det verkligen är den sökte som tjänstemannen har talat med. Också när det gäller brevdelgivningtorde telefonbekräftelse jämfört med en skriftlig bekräftelse på delgivningskvittovara förenad med sådana osäkerhetsmoment att den endast undantagsvis bör kommatill användning. Normalt bör myndigheten genom skriftliga eller muntligapåminnelser försöka förmå den sökte att sända tillbaka delgivningskvittot. Förde söktas benägenhet att sända tillbaka delgivningskvittot torde det för övrigtvara opsykologiskt att vid muntiiga påminnelser påpeka att vederbörandebetraktas som delgiven redan genom mottagandet av försändelsen. 7.3.1.8Fömekande av identitet m. m. (19 § andra stycket DL) Delgivningsutredningenföreslår att ett tillägg görs till 19 § andra stycket DL, enligt vilketdelgivning skall anses ha skett också om person som anträffas vid delgivningsförsökförnekar att han är identisk med den sökte men tillräcklig grund finns förantagande att sådan identitet föreligger. Som en följd av utredningens förslagom slopande av den särskilda postdelgivningen föreslår utredningen attbestämmelserna inskränks till att avse stämningsmannadelgivning. Enligt utredningen har detblivit alltmer vanligt att den person som anträffas vid ett delgivningsförsök fömekaratt han är identisk med den sökte. Trots att stämningsmannen i sådana fall harbelägg för att identitet föreligger anses delgivning med nuvarandebestämmelser i inte kunna genomföras. Utredningen anser detotillfredsställande att någon på detta sätt skall kunna förhala handläggningenav ett mål eller ärende. Om stämningsmannen har tillräcklig anledning att antaatt en anträffad person är identisk med den sökte - detta kan ha vitsordats avgrannar eller den sökte kan vara igenkänd av stämningsmannen börstämningsmannens intyg räcka för att delgivning skall anses ha skett. Givetvisbör motbevisning kunna föras, framhåller utredningen. Prop.1978/79:11 118 Hertaletremissinstanser som yttrat sig på denna punkt är kritiska mot den föreslagnautformningen av detta stycke och ifrågasätter i allmänhet också behovet avlagändringen. Om den sökte är igenkänd av stämningsmannen föreligger t. ex.enligt kammarrätten i inget hinder mot delgivning även om den sökte vägrarta emot handlingen och fömekar sin identitet. Inte heUer kan hinder ansesföreligga mot delgivning i de fall när någon fömekar att han är den sökte menvederhäftiga personer försäkrar för stämningsmannen att identitet föreligger. Isådana fall behövs enligt kammarrätten inget tUlägg i DL men möjligen ettklarläggande i cirkulär eller på liknande sätt tUl stämningsmännen attdelgivning kan genomföras också i de fall då den som anträffas fömekar att hanär den sökte. Däremot bör det, menar kammarrätten, inte komma i fråga attgenomföra delgivningen om stämningsmannen känner tvekan om identiteten. Ensådan ordning synes kunna bli resultatet av utredningens förslag och skulleenligt kammarrätten kunna verka förödande för tilltron till delgivningsinstitutet.Hovrätten över och avstyrker förslaget av liknande skäl.Hovrätten anser att den föreslagna lagändringen skulle kunna misstoUcas så attstämningsmännen släpper kravet på att de för att kunna genomföra delgivningen skaUvara övertygade om att den påträffade är den som söks för delgivning.Föreståndaren för delgivningscentralen i anser däremot att 19 § andrastycket DL bort utformas så att person som vägrar att legitimera sig måsteanses vara den som söks för delgivning. Han framhåller emellertid att den somär igenkänd av stämningsmannen alltid kan delges, ibland efter språngmarschergenom trappor och parker som slutar med att de får handlingen kastad mot sig. Somframhållits under remissbehandlingen kan delgivning enligt 19 § andra stycketDL alltid genomföras om stämningsmannen känner igen den sökte eller genomupplysningar från grannar, av fotografier eller på annat sätt kommit tilluppfattningen att den person han påträffar att identisk med den sökte. Denföreslagna ändringen syftar i princip inte längre än till vad som sålunda fåranses gälla och bör därför inte genomföras. Inte heller bör detkomma i fråga att inlöra en presumtionsregel, enligt vilken den som vägrar attlegitimera sig inför stämningsmannen skall anses vara identisk med den sökte. Förekommerdet vid särskild postdelgivning eller stämningsmannadelgivning att den söktevägrar att ta emot handlingen anses enligt 19 § andra stycket DL delgivningändå ha skett. Prop.1978/79:11 119 Ipraktiken torde det sällan eller aldrig förekomma att posttjänsteman vidsärskild postdelgivning utnyttjar den befogenhet att genomföra delgivning motden söktes vilja som denna bestämmelse inrymmer. Enligt vad som upplysts lärman inom posten inte heller särskilt instraera sina tjänstemän om derasbefogenhet i dessa situationer. Att genomföra delgivningnär den sökte vägrar ta emot delgivningsförsändelsen är en grannlaga uppgift.Det torde vara svårt att sprida erforderlig kännedom om hur man förfar i dessaudda situationer till det stora antal posttjänstemän som får utföra särskild postdelgivning.Från den söktes synpunkt lär en delgivning som genomförs trots att han vägrarta emot försändelsen framstå som en tvångsåtgärd, som rimmar mindre väl medpostverksamheten i övrigt. Det kan mot denna bakgrand sättas i fråga om befogenhetenför posttjänsteman att verkställa delgivning i vägransfallen bör sfå kvar. Enligtförslaget till ny lydelse av 3 § andra stycket DL skaU den särskilda postdelgivningenförbehållas de allmänna domstolama och de allmänna förvaltningsdomstolama. Dethar också sagts att möjlighetema att ersätta denna delgivningsform med andrametoder, exempelvis rek. med mottagningsbevis, fortlöpande bör undersökas. Bl.a.med hänsyn härtill kan det finnas anledning att på nytt övervägaom den särskilda postdelgivningen bör behållas. Med tanke på den föresfåendeomdaningen av delgivningsverksamheten ter det sig däremot inte ändamålsenligtatt nu ändra på ifrågavarande bestämmelse. Det kan för övrigt inte uteslutasatt bestämmelsen trots att den inte utnyttjas kan ha en viss psykologiskeffekt till gagn för delgivningsverksamheten. 7.3.1.9 Delgivningvid sammanträde (20 § DL) Omföreläggande eller annat beslut meddelas vid förhandling, förhör eller annatsammanträde anses enligt 20 § DL delgivningen av beslutet ha skett med den somvar närvarande när beslutet meddelades. Endast om det begärs behövermyndigheten tillhandahålla utskrift av beslutet. Dennabestämmelse bör uppmärksammas framför allt i domstolsarbetet. Den möjliggör arbetsbesparingför såväl domstolspersonalen som - i förekommande fall - stämningsmännen ochär fördelaktig också ur allmänhetens synvinkel. När en förhandling måsteställas in eller fortsatt förhandling sättas ut bör domstolen därför sökabestämma tid för den nya förhandlingen i samråd med dem som infunnit sig och muntligenkalla dem till den förhandlingen. Härigenom slipper man skriva ut och delgesärskilda kallelser och minskar - genom samrådet om lämplig tid - risken föratt den kommande förhandlingen måste ställas in. 7.3.1.10 Stämningsmännensanknytning tiU polisväsendet (23 § DL) Enligt 23 § DL skall i varje kommun finnas en eUer flera sfåmningsmän. Stämningsman förordnasav , som också skall föra förteckning över stämningsmännen inomlänet. Prop.1978/79:11 120 Delgivningsutredningenkonstaterar att det i DL föratsätta systemet med fritidsarbetande stämningsmäninte fått den omfattning eller fungerat på det sätt som var tänkt. Huvudpartenav stämningsmannauppdragen har kommit att utföras av polisväsendet, antingen avsärskilt anstäUda delgivningsmän vid delgivningscentralema och i de störrepolisdistrikten eller av annan inom polisväsendet anställd personal.Målsättningen att avlasta den polisutbildade personalen från delgivningsuppdraghar inte kunnat genomföras i åsyftad utsträckning. behövs en effektiv arbetsledning för hela stämningsmannaverksamheten.Näst postverket har polisen den mest utspridda lokala organisationen i landet.Större delen av delgivningsverksamheten är redan administrativt inordnad ipolisväsendet. Utredningen föreslår därför att stämningsmannaverksamhetenadministrativt knyts till polisväsendet och att varje polismyndighet får svaraför verksamheten inom sitt distrikt. Polismyndighetema bör därmed övertalänsstyrelsemas åliggande att förordna stämningsmän. Utredningen utgår frånatt det också i fortsättningen kommer att finnas såväl anställda som fritidsarbetandestämningsmän. Flertaletremissinstanser tillstyrker att stämningsmannaverksamheten administrativt knytstill polisväsendet. I likhet med utredningen räknar de med att den nyaordningen kommer att medföra effektivitetsvinster jämfört med det nuvarandesystemet, som de anser fungera otUlfredsställande. Endast polisstyrelsen iLunds polisdistrikt och Föreningen har en negativinställning. Föreningen anser att förslaget strider mot det alltmer uttaladeönskemålet om en renodling av polisens arbetsuppgifter, att de olikapolisdistriktens möjligheter att svara för verksamheten varierar samt att detfinns risk för att delgivningsuppdragen kommer att belasta den personal som äravsedd för direkta polisuppgifter. Enligt föreningens mening borde i ställetövervägas om inte kronofogdemyndighetema kan svara för stämningsmannadelgivningama.Polisstyrelsen uttalar liknande synpunkter. Delgivningsutredningensförslag att ansvaret för att förordna stämningsmän flyttas över från länsstyrelsematill polismyndighetema i de olika polisdistrikten och att stämningsmannaverksamhetenadministrativt knyts till polisväsendet har tillstyrkts av det helt övervägandeantalet remissinstanser, däribland RPS. Den av gjorda utredningenhar kommit till samma resultat. Den föreslagna nyordningen bör komma tilluttryck i 23 § DL. Av paragrafen bör framgå att polismyndighet har att förordnastämningsmän tiU det antal som behövs inom distriktet. Frågan om stämningsmännenskall knytas till distriktet genom anstäUning eller arbeta på Prop.1978/79:11 121 uppdragsbasisbehöver lika litet som f. n. besvaras i DL. I paragrafen sägs således endastatt det är polismyndigheten som har att svara för att tillräckligt antallämpliga personer inom distriktet ges behörighet att utföra stämningsmannadelgivningar. De av polismyndighetemaförordnade stämningsmännen kommer inte heller i fortsättningen att svara församtliga stämningsmannadelgivningar. Som framgår av 3 § tredje stycket och 24 §första stycket DL finns vid sidan om stämningsmännen ytterligare kategorier,vilkas intyg har verkan som fuUt bevis om delgivning. Det torde varaofrånkomligt och i vissa distrikt och situationer också mest rationellt att polismyndighetemai stället för stämningsman anlitar polisman, som ingår i uppräkningen av demsom enligt 24 § första stycket DL kan utföra stämningsmannadelgivningar. Detbör ankomma på RPS att, med beaktande av vad JO uttalat i fråga om delgivninggenom uniformerad personal (JO:s ämbetsberättelse 1972 s. 77), utfärda närmareanvisningar i detta avseende. En motsvarighet till nuvarande 6 § förstastycket andra punkten DK bör dock tas in i DF. Som närmare kommer attutvecklas i anslutning till 24 § DL bör stämningsmannadelgivningar som utförsav de övriga kategorier som nämns i 24 § första stycket DL liksom f. n. iförsta hand avse vad som krävs för den egna verksamheten. Den av polismyndighetemaadministrerade stämningsmannaverksamheten kommer däremot att omfatta uppdragfrån sådana myndigheter som inte själva kan utföra stämningsmannadelgivningaroch från enskilda. Det är självfallet angeläget att organisadonen inte belastasi onödan. Som utvecklats i anslutning till 3 § DL bör myndigheterna i förstahand begagna sig av de enklare ordinära delgivningsformema. Motsvarande börsjälvfallet gälla också när enskild har att ombesörja delgivning. 7.3.1.11Andra kategorier med stämningsmannabehörighet m.m. (24 § första stycket DL) Stämningsmannadelgivningutförs enligt 3 § tredje stycket DL inte bara av stämningsman utan även av"annan vars intyg utgör fullt bevis om delgivning". De kategoriervarom här är fråga räknas upp i 24 § första stycket DL. Enligt detta lagramgäller intyg av stämningsman som fullt bevis om att delgivning skett på sättsom anges i intyget. Samma vitsord tillkommer även intyg av nämndeman, notariuspublicus, tjänsteman vid svensk utlandsmyndighet, åklagare, polisman,utmätningsman och exekutiv tjänsteman som är understäUd utmätningsman. Enligtsista punkten, som här t. v. kan lämnas åt sidan, gäller detsamma även intygsom utfärdas av tjänsteman vid postverket enligt bestämmelser som regeringenmeddelar samt intyg som utfärdas enligt särskilda föreskrifter om anslag påkommunens anslagstavla. Prop.1978/79:11 122 Delgivningsuttedningenföreslår att åklagare och nämndeman utgår ur uppräkningen i 24 § första stycketDL. Utredningen framhåller att det är ganska ovanligt att nämndeman utfördelgivning. Ur förtroendesynpunkt är han visserligen att jämställa medtjänsteman hos myndighet men uppdraget blir för honom en fritidssyssla förvilken han bör uppbära ersättning. Han bör därför ha stämningsmannaförordnande.Utredningen anmärker vidare att exekutiv personal som regel fuUgör uppdragendast inom det egna verksamhetsområdet men i vart fall i avbidan på den nya utsök-ningsbalkenbör stå kvar som särskilt angiven kategori. Även behörigheten för publicusoch tjänsteman vid svensk utlandsmyndighet bör sfå kvar enligt utredningen. förslag att den särskilda postdelgivningen slopas följer vidareatt särskilt stadgande inte behövs för intyg som utfärdas av tjänsteman vidpostverket. Paragrafensandra stycke bör enligt utredningen stå kvar oförändrat. Förslagetatt låta bestämmelsen om åklagares behörighet utgå har kommenterats avöveråklagaren i och länsåklagarmyndighetema i ochSkaraborgs län. Överåklagaren biträder utredningens förslag eftersom åklagarennumera aldrig utför delgivning medan länsåklagarmyndighetema ifrågasätter ominte åklagarens behörighet bör kvarsfå. Visserligen torde åklagarna sällan görabrak av sin behörighet men situationer kan uppkomma - t.ex. vid åtal straxföre preskriptionstidens utgång - då det är praktiskt och Iämpli|;t attåklagaren har denna behörighet. Enligt länsåklagarmyndighetema kan detinte'finnas någon olägenhet av att behörigheten sfår kvar. RSVföreslår att benämningen i ftåga om exekutiva befattningshavare förkortas till"utmätningsman och exekutiv tjänsteman". iStockholm utgår från att det är ett gemensamt intresse hos kronofogdemyndighetemaatt vid beliov ha tillgång även till annan tjänsteman, vars intyg gäller somfullt bevis att delgivning har skett. Detta intresse föreslås tillgodosettgenom ett tillägg tiU 24 § första stycket sista punkten, enligt vilket sådanbevisverkan skall omfatta intyg som utfärdas även av annan tjänsteman vidkronofogdemyndighet enligt bestämmelser som regeringen meddelar. I 24§ första stycket DL nämns förutom stämningsmän ytterligare någrapersonkategorier som kan utföra stämningsmannadelgivning. Dessa kategorier haralltså befogenhet att verkstäUa delgivning även om den sökte vägrar ta emothandlingen och deras intyg har tillagts särskilt bevisvärde. Gemensamt fördenna grapp - nämndeman, publicus, tjänsteman Prop.1978/79:11 123 vidsvensk utlandsmyndighet, åklagare, polisman, utmätningsman och exekutivtjänsteman sqm är underställd utmätningsman - är att de uppfyller det krav påtrovärdighet som måste stäUas på den soin skaU utföra stämningsmannadelgivning.Om här t. v. bortses från publicus och tjänsteman vid svenskutlandsmyndighet torde däremot de olUca kategoriemas befattning med delgivningarskifta både i omfattning och tUl funktionen. Nämndeman torde således sällan utföradelgivningar och då närmast åt den domstol vid vUken han är utsedd. Inte heUeråklagare lär fullgöra uppdrag utanför vad som faller inom den egna verksamhetenoch även detta torde vara mycket säUsynt. Stämningsmannadelgivningar avpolisman är däremot tämligen talrika och avser dessutom uppdrag som härrör frånandra myndigheter. Också den delgivningsverksamhet som utförs av personal vid kronofogdemyndighetema(utmätningsmän och exekutiva tjänstemän underställda utmätningsman) äromfattande men torde uteslutande avse den exekutiva verksamheten. Kronofogdemyndighetematorde i princip vara självförsörjande när det gäller stämningsmannadelgivningar. Ianslutning till 23 § DL har sagts att de stämningsmän som förordnas av polismyndighetemaoch vid förekommande behov även polispersonal bör utföra delgivningsuppdrag somlämnas från andra myndigheter och från enskilda. Polisman bör därför finnaskvar i den kategori vars intyg gäller som fullt bevis om delgivning. Inte minst för attbegränsa behovet av stämningsmän är det angeläget att den omfattande stämningsmannadelgivningenpå det exekutiva området även i fortsättningen kan skötas avkronofogdemyndighetemas egen personal. Eftersom åtskilliga delgivningar enligtvad kronofogdemyndigheten i anfört utförs av personal som inte kanräknas till de exekutiva tjänstemännen bör kronofogdemyndighetema också hamöjlighet att utföra stämningsmannadelgivningar med annan personal. Det synesnämligen mindre lämpligt att polismyndighetema förordnar denna personal sominte är avsedd att utföra delgivningar utanför det egna verksamhetsområdet. Av24 § första stycket DL bör således framgå att intyg av kronofogde och, enligtbestämmelser som regeringen meddelar, annan tjänsteman vid kronofogdemyndighethar samma vitsord som intyg av stämningsman. Sådana bestämmelser kan lämpligentas in i 13 § kronofogdeinstraktionen (1965:687). Som nämndes är den delgivningsverksamhetsom utförs av nämndemän av ringa omfattning. Särskilt i mycket vidsträcktadomsagor bör det emellertid vara möjligt att avlasta polisväsendets delgivningsresursergenom att tingsrätten i stället vidtalar en nämndeman att utföra enstaka delgivningar.På de skäl länsåklagarmyndighetema har anfört bör också åklagare finnas kvar iuppräkningen i 24 § första stycket DL. Detsaknas i detta sammanhang anledning att gå in på delgivningar som utförs avtjänsteman vid svensk utiandsmyndighet. Det är med hänsyn till Prop.1978/79:11 124 notariuspubUcus' övriga funktioner naturligt att även han kvarsfår bland de stämningsmannabehöriga. Anslagpå kommunens anslagstavla synes efter den nya lagstiftningen om kungörande imål och ärenden vid myndighet inte längre fylla någon funktion i delgivningssammanhang.Vad som sägs härom i 24 § första stycket tredje punkten DL bör utgå och enviss omredigering göras beträffande vad som sägs om särskild postdelgivning isamma punkt. Detsärskilda bevisvärde som tillkommer intyg av de kategorier som nämns i 24 §första stycket DL bör int:e gäUa i andra fall än då delgivningen utförs itjänsten eller - i fråga om nämndeman -för den domstols räkning, vid vilken hantjänstgör. Anlitas någon för ett delgivningsärende som ej kan anses hänförligttill hans tjänst kan delgivningen inte räknas som stämningsmannadelgivningutan bör anses som delgivning genom bud. Detta innebär bl. a. att delgivninginte kan genomföras med den som vägrar ta emot delgivningsförsändelsen. Däremotmöter som utvecklats i annat sammanhang - inget hinder mot att delgivninganses verkställd även om den sökte vägrar kvittera en mottagen försändelse. Enligt6 § DK bör stämningsmannadelgivning med den som är intagen ikriminalvårdsanstalt, häkte, aUmän ellerungdomsvårdsskola ske genom tjänsteman vid anstalten. Stämningsmannadelgivningmed den som är intagen på allmän sjukvårdsinrättning bör ske genom styresmaneller kurator vid inrättningen och stämningsmannadelgivning med den somfullgör tjänstgöring vid krigsmakten genom hans chef. Innebördenav denna bestämmelse har enligt uppgift våUat problem i den praktiskatillämpningen. Det förhåUandet att de befattningshavare som nämns i paragrafeninte är upptagna i förteckningen över dem, vars intyg gäller som fullt bevis omdelgivning, pekar på att befattningshavama närmast skall förmedla delgivningsförsändelsen,dvs. tjänstgöra som bud. Uttrycket stämningsmannadelgivning är således någotoegentligt. Vid buddelgivning finns inte möjlighet att genomföra delgivning omden sökte vägrar att ta emot handlingen. När det giiller delgivning med densom är intagen på kriminalvårdsanstalt, häkte, allmän ungdomsvårdsskola, där antalet delgivningar kan beräknas vara tämligenbetydande, bör det vara möjligt för myndighetema att vända sig direkt tiUanstalten och få stämningsmannadelgivning utförd av tjänsteman vid anstalten.Dessa tjänstemän bör därför tas med i förteckningen i 24 § första stycket DLsåvitt gäller delgivning med intagen. Förövriga kategorier, där delgivningar är betydligt sällsyntare, bör stämningsmannabehörighetdäremot inte komma i fråga. Av DF bör framgå att sfåmningsmannadelgivning i de:ssafall bör ske i samråd med styresman, kurator eller militär chef.Stämningsmannen bör således i dessa fall ta kontakt med dessa befattningshavcireoch komma överens om dessa vill tjänstgöra som bud eller om de hellire önskaratt delgivningen utförs av stämningsmannen. 1978/79:11 125 Dennya lagstiftningen och den nya organisationen bör träda i tillämpning den Ijuli 1979.