prop · G2033 · 1978-12-31 00:00:00 — a. en föreskrift om attsamtliga bestämmelser i lagen (1951: 649) om straff för vissa trafikbrottskall gälla även i fråga om brott som har begåtts utomlands. Inom förekommer i ganska stor utsträckningatt åtal för brott som har begåtts i ett land väcks i det land där denmisstänkte Prop.1978/79: 3 111 vistas.I syfte att underlätta samarbetet i sådana fall har de högstaåklagarmyndigheterna i de nordiska länderna ingått ettsamarbetsavtal om lagföring i annat nordiskt land än det där brottet harförövats. I avtalet, som anknyter till tidigare praxis, anges bl. a. eftervilka grander åklagare skaU pröva i vUket land lagföring bör ske. Avtalet är isin svenska version intaget i RA:s cirkulär C 65 . VidtiUämpningen av överenskommelsen skriftväxlar berörda myndigheter direkt medvarandra. Inom har utarbetats en konvention omöverförande av lagföring i brottmål (lagföringskonventionen), som öppnades förundertecknande . Syftet med denna konvention är att beredamedlemsstatema möjlighet att i varje särskilt fall förlägga lagföringen för ettbrott till den stat där det med hänsyn tUl samtliga omständigheter framstårsom mest ändamålsenligt att den äger rum. Konventionen, som år 1976ratificerades av , har ännu inte trätt i kraft. I samband med beslutet om tillträde tiUkonventionen (prop. 1975/76: 3, JuU 1975/76:14, rskr 1975/76: 22) antogriksdagen en lag (1976: 19) om internationellt samarbete rörande lagföring förbrott (internationella lagföringslagen). Denna lag mnebär att hosstat, som har tillträtt lagföringskonventionen, kan göra framställning om överförandeav lagföring för brott mot svensk lag. En förutsättning är därvid att denmisstänkte har hemvist i den främmande staten eller annan närmare anknytningdit. EnUgt lagen kan överförande av lagföring också ske efter det att dom harmeddelats här. Detta gäUer dock endast om domen inte kan verkstäUas ochutlänmingsförfarande inte heller kan komma till stånd. FramstäUning omöverförande av lagföring medför enligt lagen hinder mot att åtal väcks här.Har åtal hunnit väckas medför framställningen rättegångshinder. På motsvarandesätt medför en framställning om överförande av lagföring att här i landetmeddelad dom inte får verkställas. Framställning medför även att tiden föråtalspreskription här förlängs . Enligt lagen blir det också möjligt för annan stat,som har tillträtt lagföringskonventionen, att i begära lagföring förbrott enUgt dess lag på motsvarande viUkor. Vid prövningen av en sådanframställning upprätthålls kravet på dubbel straffbarhet. Lagen ger också betydandeutrymme för en diskretionär prövning av framställningen. Kommer lagföring tiUstånd här, skall svensk strafflag tUlämpas. Liksom brottmålsdomskonventionen innehåUer lagföringskonventionenbestämmelser som innebär att dom som har meddelats i konven tionsstat i storutsträckning skall tillerkännas rättskraft i annan konventionsstat. Sverigehar gjort samma förbehåll mot dessa regler i lagfö-ruigskonventlonen som ifråga om motsvarande bestämmelser i brott- Prop, 1978/79: 3 112 målskonventionen(prop. 1975/76: 3 s. 156). I övrigt har godtagit de nu berördareglema. Med anledning härav har i samband med antagandet av internationellalagföringslagen gjorts ett tiUägg till 2 kap. 5 a § BrB. Tillägget innebär attlagakraftägande brottmålsdom i stat som har tUlträtt lagföringskonventionentillerkänns rättskraft här i landet under samma förutsättningar som dom i statsom har tillträtt brottmålsdomskonventionen. Detta tiUägg (SFS 1976: 20)träder Uksom intemationella lagföringslagen i kraft den dag regeringenbestämmer. I samband med de nordiska överläggningar som harföregått tUlträdet till lagföringskonventionen har ingåtts ett tUläggsavtal tiUdet i föregående avsnht nämnda nordiska samarbetsavtalet. a. att reglera vissa frågor i förhållande till nordiska länder avvilka båda eller bara det ena är bundet av lagföringskonventionen. 3 Övervakningskonventionens huvudsakliga innehåll m, m. Konventionen består av sex huvuddelar. Del I harrabriken "Grundläggande principer" och innehåller art. 19. Del II "Övervakning"består av art. 1015. Del III, som har rabrUcen "VerkstäUighet avdom", innehåller art. 1621. Del IV med rabriken "Överlåtande av verkställighet"består av art. 2225 och del V, som har rabriken "Gemensammabestämmelser", av art. 2632. Del VI slutiigen,"Slutbestämmelser", innehåller art. 3340. Till konventionen ärfogad en bUaga som anger i vUka hänseenden förbehåU får göras mot konventionen. Huvudsyftet med konventionsbestämmelsema är attgöra det möjligt för anslutna stater att lämna varandra bistånd för återanpassningav lagöverträdare som har dömts eller frigivits vUlkorligt. Detta ändamålkommer till uttryck i art. 1, som också föreskriver att biståndet skall beståav övervakning som är ägnad att underlätta sådana personers skötsamhet ochanpassning i samhäUet samt kontroll av deras uppförande i syfte att vid behovkunna undanröja den vUlkorliga domen eller verkställa redan ådömd påföljd. Art. 2 innehåUer definitioner av vissa uttryck somanvänds i konventionen. Med "lagöverträdare" förstås sålunda den somav domstol har övertygats om brott och erhållit viUkorligt anstånd med ådömandeav påföljd eUer meddelats villkorlig dom som avser frihetsberövande påföljdeller dom vars verkstälUghet vUlkorligt uppskjutits helt eUer delvis, antingenvid tidpunkten för domen eller . I art. 3 och 4 fastslås att avgörandesom läggs tiU grund för framstäUning enligt konventionen måste vara slutligtoch verkställbart samt att gäming som avses med sådan framställning skall varastraffbar enligt lagstiftningen i både den anmodande och den anmodade staten(principen om dubbel straffbarhet). 5 och 6 har den stat där domen har meddelats rätt att på- Prop.1978/79: 3 113 kallabistånd av den stat på vars område lagöverträdaren har sitt hemvist och därvidvälja mellan tre olika former av bistånd. Den första formen (del II avkonventionen) innebär att övervakningen flyttas tUl den anmodade staten och däranordnas i principiell överensstänunelse med de vUlkor och föreskrifter som harmeddelats i den aimiodande staten. Den andra samarbetsformen (del III)kompletterar den första så till vida att den stat som har övertagitövervakningen också får behörighet och skyldighet att verkställa straffet eUerstraffåterstoden, om det viUkorliga anståndet på grand av den dömdesmisskötsamhet förklaras förverkat i den stat där domen har meddelats. I sintredje form (del IV) innebär samarbetet att den anmodade staten heltövertar verkstäUigheten av den vUlkorUga domen eUer den dom som har lett tUlvillkoriig frigivning. Denna samarbetsfonn benämns i konventionen fuUständigtillämpning av dom (complete appUcation of the sentence). 7 anges de grander på vilka en framställning om övervakning,verkställighet eller fullständig tUlämpning av dom kan avslås av den anmodadestaten. EnUgt artikeln är avslag i vissa faU obligatoriskt. Detta gäller om denanmodade staten anser framstäUningen kränka dess suveränitet, äventyra desssäkerhet eUer strida mot grandema för dess rättsordning eller andra väsentiigaintressen eller om framstäUningen avser ett brott beträffande vUket slutiig domhar meddelats i den anmodade staten. Avslag skaU vidare ske om gämingen av denanmodade staten anses antingen som ett poUtiskt brott eller som ett brottförknippat med ett politiskt brott eller som ett rent miUtärt brott, omstraffet preskriberats enligt den anmodande eller den anmodade statens lageller om den dömde har fått nåd eUer amnesti i någon av de båda statema. Art.7 tar också upp vissa faU då den anmodade staten fakultativt kan vägra bifaUtill en framställning. Det gäUer här fall när myndighet i den anmodade statenhar beslutat att åtal inte skall väckas för gärningen eller att åtal skaUnedläggas, när gämingen är föremål för rättegång i den staten och när domen harmeddelats i den dömdes frånvaro. Framställning får vidare avslås i den mån denanmodade staten finner domen vara oförenlig med de principer som gäUer förtillämpningen av dess egen strafflag, särskilt om den dömde på grand av sinålder inte skulle ha kunnat bli lagförd där. I del II (art. 1015) regleras densamarbetsform som avser endast överflyttande av övervakning. Bestämmelsemahärom innebär i huvudsak att den stat där den dömde eller frigivne har sitthemvist anordnar övervakning i principiell överensstämmelse med de föreskriftersom meddelats I den andra staten samt håUer denna underrättad om den dömdesuppförande imder prövotiden, medan sistnämnda stat beslutar om förverkandeeller annan åtgärd, om den dömde inte följer meddelade föreskrifter eller påannat sätt missköter sig . Enligt art. 10 åligger det denanmodande staten att underrätta den an- Prop.1978/79: 3 114 modadestaten om de viUkor som gäller för övervakningen av den dömde och om desärskUda föreskrifter som kan ha meddelats honom. Sistnämnda stat får, om detär nödvändigt, anpassa föreskriftema till sin egen lagstiftning. får dock enligt art. 11 inte göras strängare än de föreskriftersom har meddelats i domslandet. Närden anmodade staten åtar sig att anordna övervakning skall den enligt art. 12underrätta den anmodande staten om sitt beslut liksom också om alla vidtagnaåtgärder och verkningarna därav. Den anmodande staten skaU vidare enligt art.13 underrättas, så snart fråga uppkommer om förverkande av det viUkorligaanståndet på grund av att den dömde har begått nytt brott eller på annat sätthar åsidosatt vad som åUgger honom . EnUgt art. 14 äger denanmodande staten vid övervakningstidens utgång erhåUa alla erforderliga upplysningar.Domslandet är enUgt art. 15 ensamt behörigt att pröva om den dömde fuUgjortsina skyldigheter och att i enlighet med sin egen lagstiftningbesluta om åtgärder med anledning av hans misskötsamhet. DelIII (art. 1621) av konventionen behandlar samarbete i fråga om verkstälUghetav straff eUer annan frihetsberövande påföljd i den händelse det vUlkorligaanståndet förklaras förverkat i den anmodande staten. I art. 17 föreskrivs attden anmodade staten i sådant fall skall verkställa domen i enlighet med sinegen lagstiftning. Straffet skall enligt art. 19, om det erfordras, ersättasmed det straff eller den påföljd som enligt verkstälUghetslandets lagföreskrivs för liknande brott men skall därvid tUl sin art så nära som möjligtöverensstämma med det straff eUer den påföljd som har ådömts i den anmodandestaten. Omvandlingen får inte innebära en skärpning av straffet. Bifall tiUframstäUningen medför enligt art. 20 att verkställighet inte kan ske idomslandet. Enligtbestämmelsema i del IV (art. 2225) har den anmodade staten att heltöverta tUlämpningen av domen. För detta ändamål skall enligt art. 23 påföljdenomvandlas tUl överensstämmelse med den anmodade statens lagstiftning.Omvandlingen får dock inte medföra någon straffskärpning. Sedan påföljdenomvandlats övertar enligt art. 24 den anmodade staten helt och hållettUlämpningen av domen som om den hade meddelats av någon av dess egnadomstolar. Enligt art. 25 medför bifall tiU en framställning om fullständigtillämpning av dom att verkstäUighet kan ske i domslandet. Konventionenupptager vidare i del V gemensamma bestämmelser om skriftväxling (art. 26 och27), rätt att begära kompletterande upplysningar (art. 28), översättning avhandlingar (art. 29) och kostnader (art. 31 och 32). DelVI (art. 3340) innehåller slutbestämmelser om bl. a.anslutning, ikraftträdande och förhåUandet till andra konventioner.Konventionen är öppen för undertecknande av medlemsstater. Prop,1978/79: 3 115 ministerkommittékan inbjuda även andra stater att ansluta sig. Konventionen träder i kraft tremånader efter deposition av det tredje ratifikationsinstrumentet. I förhåUandetiU stat som ansluter sig därefter sker ikraftträdandet efter dendag då dess ratiflkationsinstrament deponerades hos rådets generalsekreterare. Enligt art. 37 inverkar konventionen inte pååtagande i någon annan befintiig eUer framtida konvention mellan två ellerflera fördragsslutande parter rörande utlämning eUer annan form av inbördesrättshjälp i brottmål (punkt 1). Enligt punkt 2 i samma artikel får defördragsslutande partema mte ingå bilaterala eller multUaterala överenskommelsermed varandra i ämnen som behandlas i konventionen utom för att göra tUlägg tUlkonventionens bestämmelser eller underlätta tUlämpningen av dess principer. Omtvå eller flera fördragsslutande stater redan har genomfört eUer sedermeragenomför en enhetiig lagstiftning i frågor som regleras av konventionen,hindrar denna emellertid inte att de även i fortsättningen reglerar dessafrågor meUan sig på detta sätt (punkt 3). Stater som upphör att tUlämpakonventionens bestämmelser på sina inbördes förhåUanden skaU underrättageneralsekreteraren om detta. Konventionen gäller t. v. Uppsägning sker genomanmälan till generalsekreteraren och träder i kraft föranmälan. Enligt bilagan tiU konventionen fårfördragsslutande part förbehålla sig rätten att inte alls eller bara delvisgodtaga bestämmelsema om verkställighet eller fullständig tUlämpning av domUksom att inte godtaga bestämmelsen i art. 37 andra punkten om förbud för defördragsslutande partema att ingå bUaterala eller multUateralaöverenskommelser med varandra i ämnen som behandlats i konventionen. Övervakningskonventionen trädde i kraft den 22augusti 1975, då som tredje stat ratificerade den. ItaUen godtog därvidkonventionen i dess helhet. De tre övriga stater som har ratificeratkonventionen , och har däremot gjort förbehåll.Frankrike har sålunda inte godtagit vare sig del III eller del IV avkonventionen. har gjort förbehåll mot del III i kon ventionen. Vidarehar förklarat att man kommer att avslå er framställning om fullständigtillämpning av dom (enligt del IVi konventionen), om den dömde genomlagakraftägande dom i annan stat än den som gjort framställningen har dömts förgämingen och påföljden har verkstäUts eUer håller på att verkställas eller dendömde har befriats från påföljd för gämingen. har också förklarat attbestämmelsema i del II och del IV i konventionen inte avBelgien kommer att tiUämpas på domar som har meddelats i den dömdes frånvaro.Slutligen har förklarat att inte godtar förbudet motsidoöverenskommelser (art. 37 punkt 2) med hänsyn till att ett särskUtverkstäUighetssamarbete har anordnats mellan Benelux-ländema. hargjort samma förbehåll och förklaringar som . 1978/79: 3 116 4 Frågans tidigare behandling Frågan om godkännande av övervakningskonventionenoch om lagstiftning med anledning därav behandlades vid departementsöverläggningarmellan , , och . Därvid enades manfrän dansk, norsk och svensk sida om att man borde söka etablera samarbete medkonventionsländerna i fråga om övervakning, dvs. enligt del II ikonventionen, men att ett mera långtgående samarbete enligt delarna III och IV t.v. borde anstå. Man var vidare ense om att konventionen inte borde gälla mellande nordiska länderna inbördes. Inom upprättades i aprU 1965en promemoria (stencU Ju 1965: 7) med redogörelse för konventionen och utkasttiU lag om samarbete med vissa länder angående övervakning av personer dömdatill påföljd för brott. Efter remiss avgavs yttranden över promemorian av RÄ,, hovrätterna för och ,, kriminalvårdsnämnden, rikspoUssty-relsen, , , överståthål-larämbetet, länsstyrelseni , rådhusrätterna i , och , Sverigesadvokatsamfund. Föreningen och skyddsassistenter samtSvenska fångvårdssäUska-pet. Remissinstanserna överlämnade yttranden, RA frånöveråklagarna i Stocidiolm, och , överståthållarämbetet frånpohsmäs-taren i samt i från polismästareni och skyddskonsulenten i Lunds distrikt. I promemorian uttalades att det från svensksynpunkt skuUe vara värdefullt att införa möjlighet att även utom de nordiskaländerna anordna övervakning av dem som döms till skyddstillsyn eller frigesvillkorligt. Härigenom skulle förutsättningarna ökas att tillämpaskyddstiU-syn beträffande utlänningar som saknar stadigt hemvist i riket ochatt begränsa anstaltstidens längd för dem när de har ådömts fängelse. Påmotsvarande sätt skulle enligt promemorian samverkan från svensk sida efter delinjer som dragits upp i konventionen öka möjligheterna för svenska medborgaresom begått brott i annat land att där erhålla villkorligt anstånd medavtjänande av frUietsstraff. Det konstaterades vidare i promemorian attförutsättningarna syntes vara goda för att ett samarbete skuUe komma tUl ståndi fråga om överflyttning av övervakning från ett land till ett annat. Däremotansågs den form av samarbete som avser verkställighet av frihetsstraff eUerarman frihetsberövande påföljd vara svårare att genomföra. En samverkan frånsvensk sida av det slag som avses i delama III och IV ikonventionen borde därför enligt promemorian inte ske i dåvarande läge. Flertaletremissinstanser tiUstyrkte eller ställde sig positiva till att 1978/79: 3 117 Sverigeskulle ansluta sig till konventionen och etablera samarbete i fråga om övervakningenligt bestämmelsema i del IIav denna. Från ett par hållifrågasattes dock främst med hänsyn till olikheterna i ländernas rättssystem det praktiska värdet av att ett sådant samarbete kom till stånd. Frågan om samarbetet borde begränsas tillövervakning eUer omfatta även verkställighet enligt någon av delarna III och IV i konventionen var föremål för delade meningar. Flera instanser bland dem RÄ, hovrätten för , rådhusrätt och Sverigesadvokatsamfund delade åsikten att samarbetet med konventionsländerna t. v.borde begränsas tiU övervakning. Samma uppfattning hade hovrätten för VästraSverige, som dock underströk att samarbetet borde fortsättas ochutbyggas ytterligare så att från svensk sida en anslutning kunde ske även tilldelarna III och IV. , överståthållarämbetet ochpolismästaren i fann frågan vara i viss mån tveksam.Kriminalvårdsnämnden Ifrågasatte sålunda om Inte borde tillträdakonventionen i dess helhet. Med hänsyn tUl de praktiska svårigheterna vidverkställighet av frihetsberövande påföljder var nämnden dock införstådd medatt samarbetet från svensk sida t. v. begränsades enligt förslaget.Kriminalvårdsstyrelsen däremot ansåg att betydande olägenheter skulle varaförenade med att begränsa samarbetet tiU enbart övervakning enligt del II i konventionen. En svensk anslutning till konventionen borde därföromfatta även verkstälUghetsreglema. Som skäl för sin uppfattning anfördestyrelsen bl. a. att vissa beslutsfunktioner beträffande verkställighetenannars skulle komma att ligga kvar i domslandet, något som skulle kunna ledatiU praktiska problem av skUda slag, bl. a. kommunikationssvårigheter.Liknande synpunkter anfördes också av Föreningen skyddsassistenter samt skyddskonsulenten i Lunds distrikt. promemoria föranledde inte någonlagstiftningsåtgärd från svensk sida. Inte heller något annat nordiskt land harhittills tillträtt övervakningskonventionen. Av de nordiska länderna är det f.n. bara som har undertecknat konventionen. 5 Överväganden och förslag 5.1Sveriges tillträde tiU övervakningskonventionen Den internationella rörligheten påverkar i dagskilda områden av samhällslivet. Sålunda har även brottsligheten fått enalltmer internationell karaktär. Till följd bl. a. av de livligarekommunikationerna mellan länderna inträffar det allt oftare att brott begås iannan stat än den där gärningsmannen har sitt hemvist. Nuangivna förhållanden ger utslag bl. a. i kriminalstatistiken. 2 1978/79.1 saml. 1978/79: 3 118 brottmålsdomaroch beslut om åtalsunderlåtelser som meddelades i avsåg ca 8800 eller utländska medborgare. Omkring 1000 av dessa domar ochbeslut gällde utomnordiska medborgare som inte var kyrkobokförda här i landet.Under år 1975 intogs drygt 1 800 tUl fängelse dömda utiändska medborgare isvensk kriminalvårdsanstalt. Av dessa hade mer än en tredjedel dömts tUl fyramånaders fängelse eller däröver. I av fallen förelåg förordnande omförvisning i domen. Det förekommer också att svenska medborgare ärberövade friheten i utiändska fängelser. F. n. finns i utomnordiska fängelsersåvitt känt något tiotal svenska medborgare som avtjänar frUietsstraff.Strafftiden varierar i dessa faU mellan och . BrottsUghetens ökade intemationaUsering har skapatbehov av ett mtensifierat samarbete mellan staterna när det gäller olikabrottsbekäm-pande åtgärder, däribland verkställighet av utländskabrottmålsdomar. Inom förekommer ett långtgående samarbetei fråga om domsverkställighet som regleras genom enhetiig lagstiftning. För Sverigesdel är huvudbestämmelsema om detta samarbete intagna i den s. k. nordiskaverkställighetslagen (1963:193, NVL). Det nordiska samarbete som grundas pådenna lag omfattar verkställighet av böter, ordinärt frihetsstraff, förverkandepå grand av brott samt anordnande av övervakning av viUkorligt dömd ochvillkorligt frigiven. Under en följd av år har vidare inom Europarådetbedrivits arbete på att få tUl stånd en omfattande samverkan mellanmedlemsstaterna på brottsbekämpningens område. Verksamheten har haft som målatt åstadkomma att medlemsstaternas resurser för hindrande och beivrande avbrott blir utnyttjade på bästa möjliga sätt. Den har dessutom syftat tiU atttillvarata den brottsliges rättigheter och främja hans återanpass-nuig. arbete på detta område har lett framtiU en rad konventioner som har tillträtts av , Ar 1957 tillkom enkonvention om utlämning för brott, som ratificerades av . Bestämmelserom rättshjälp i brottmål finns i den s. k. rättshjälpskonventionen från år1959, som för del trädde 1968. Den innehåller regler omsamverkan beträffande delgivning, bevisupptagning och vissa andra begränsadeåtgärder. trafikbrottskonvention, som också har tillträtts avSverige, finns bestämmelser om samverkan för bl. a. lagföring i fråga omvägtrafikbrott. har vidare anslutit sig tiU 1970 årsbrottmålsdomskonvention och lagföringskonvention. Av de nu berörda konventionema är det i främstarummet brottmålsdomskonventionen som reglerar samarbete i fråga omdomsverkstäUig-het. Enligt denna konvention och den med anledning av Sverigestillträde antagna lagen (1972: 260) om internationellt samarbete rörande 1978/79:3 119 verkstäUighetav brottmålsdom (IVL) kan åta sig att efter framställning verkstäUabrottmålsdom som har meddelats i konventionsstat och som avser frihetsberövandepåföljd, böter eller förverkande. Det är också möjligt att från svensk sidabegära verkställighet i annan konventionsstat av frihetsberövande påföljd,böter eller förverkande som har ådömts här i landet. IVL erbjuder möjUghet attförordna om överflyttning av verkstälUghet även i förhållande till stat sominte har anslutit sig till brottmålsdomskonventionen, såvida har ingåttöverenskommelse med staten om verkställighetssamarbete. När synnerliga skälföreUgger kan regeringen slutligen under vissa fömtsättningar förordna attverkställigheten av frihetsberövande påföljd skall överflyttas i visst konkretfall utan att generell överenskommelse med den främmande staten föreUgger. Varken brottmålsdomskonventionen eller IVL avserkriminalvård i frihet. Utanför det nordiska verkstälUghetssamarbetet saknassålunda f. n. möjlighet att flytta sådan kriminalvård från till annatland eller omvänt. Inom ramen för det europeiska samarbetet regleras dennafråga av övervakningskonvention som inte har tillträtts av Sverige.Samarbetet enligt denna konvention består i övervakning i syfte att delsunderlätta viUkorligt dömda eUer vUlkorligt frigivna personers anpassning isamhället, dels kontroUera deras uppförande för att kunna ingripa om de skullemissköta sig. Frågan om anslutning tUl övervakningskonventionenbehandlades vid nordiska departementsöverläggnmgar . Idåvarande läge kom arbetet emellertid inte att leda fram till beslut omtiUträde från någon nordisk stats sida. Vid nya överläggningar meUan företrädare förjustitiedepartementen i , , och har sakentagits upp på nytt. Därvid har man från dansk, norsk och svensk sida enats omatt åter aktualisera frågan om ett tillträde till konventionen, låt vara medvissa förbehåll. Från kriminalpolitiska och humanitära synpunkter ärett utvidgat internationellt samarbete även i fråga om kriminalvård i frihetotvivelaktigt förenat med fördelar.