prop · G20311 · 1978-12-31 00:00:00 — Detär emellertid inget oeftergivligt vHlkor att ordinär delgivning och särskildpostdelgivning har prövats och misslyckats innan stämningsmannadelgivning fårske. I vissa fall måst(; man utgå från att de enklare delgivningssätten redanpå förhand är dömda att misslyckas. Det är emellertid som jag tidigare berört- angeläget att myndighetema i möjligaste mån lägger upp sitt arbete så hinner pröva enklare delgivningssätt och inte onödigtvis behöver belastastämningsmannaorganisationen. För detta talar också hänsynen tUl den enskilde,eftersom ju stämningsmannadelgivning som regel inte kan ske Uka diskret somexempelvis brevdelgivning. Stämningsmannadelgivning får således aldrig väljasslentrianmässigt utan måste föregås av en prövning av behovet i det enskildafallet. De synpunkter som rättegångsutredningen har fört fram bör härvidlagkunna tjäna till vägledning. Vadgäller fastighetsägareförbundets erinringar anserjag att valet av delgivningsformi princip inte bör påverkas av om det är en myndighet eller en enskild som haratt ombesörja delgivningen. Om - som jag kommer att föreslå -stämningsmannadelgivningarna i fortsättningen skall utföras av pohsmyndighetemaär det också från aUmän synpunkt önskvärt att de enskUda nyanserar sitt val avdelgivningssätt efter i huvudsak samma regler som myndigheterna. Det ärsäkerligen i många fall riktigt att en hyresgäst som riskerar att bli uppsagdeller vräkt inte viU medverka tiU delgivningen. Att han går så långt att hanvägrar att över huvud taget ta emot en uppsägningshandling torde dock höra tiUundantagen. Det bör således finnas ett avsevärt utrymme för att använda någotordinärt delgivningssätt, exempelvis buddelgivning, i de faU som förbundet harnämnt. 2.6.2Stämningsmannaverksamheter/s organisation VidtiUkomsten av DL var avsikten att delgivningama i stor utsträckning skulleskötas av fritidsarbetande stämningsmän, som skulle arbeta på uppdragsbasisoch förordnas av länsstyrelserna i sådant antal att polisväsendet eller i vartfall dess polisutbildade personal inte skuUe behöva utnyttjas fördelgivningsarbetet. Myndighetema skulle således kunna vända sig direkt tiU deav länsstyrelsema förordnade stämningsmännen med sina uppdrag. Enligtpromemorian har utvecklingen blivit en annan. Systemet med fritidsarbetandestämningsmän har inte alls fått den omfattning som fömtsattes och täckerendast av de ca 400000 årliga stämnings-mannaärendena. Enligtpromemorian är det nuvarande systemet svåröverskådligt och leder tillavsevärda svårigheter för de uppdragsgivande myndighetema. Det skulle därför hastora fördelar om man kunde slussa in stämningsmanna-delgivningama i någonredan bestående organisation. 1978/79:11 31 förslagetbör stämningsmannaverksamheten administrativt anknytas till polisväsendet medRPS som centralmyndighet. Vaije polismyndighet bör svara förstämningsmannadelgivningarfiä i sitt distrikt och ta emot uppdrag från såvälmyndigheter som enskilda. Myndighetema skall således inte behöva vända sigtill den enskilde stämningsmannen utan uppdraget kan sändas tUlpolismyndigheten i den ort där den sökte uppehåller sig. Uppgiften att förordnastämningsmän bör flyttas över från länsstyrelserna tiU de lokalapolisdistrikten (23 § DL). På samma sätt som bör arbetet i första handbedrivas med icke polisutbildad personal, nämligen dels anstäUda stämningsmänvid delgivningscentralema och i de större distrikten i övrigt, delsfritidsarbetande stämningsmän, som knyts tiU den förordnande polismyndigheten. Förslagetom en omorganisation av stämningsmannaverksamheten har vunnit så gott somenhällig anslutning under remissbehandlingen. Endast polisstyrelsen i Göteborgspolisdistrikt och Föreningen anser att någon annanhuvudman än polisväsendet bör övervägas. Polisstyrelsen för framkronofogdemyndighetema som ett lämpligt alternativ och hänvisar tiU sittyttrande över delgivningsutredningens betänkande. I detta har polisstyrelsenanfört bl. a. att delgivningsverksamheten inte är någon egentligpolisverksamhet, att kronofogdemyndighetema har en betydandestämningsmannaverksamhet som ombesörjs av egen personal, att det i storutsträckning är samma personer som söks för delgivning i olika slag av ärendenoch att det finns anledning anta att de som söks för delgivning av polis ochstämningsmän eUer relativt har varit föremål för exekutivaåtgärder. 1likhet med majoriteten av de remissinstanser som har yttrat sig i frågananserjag att en samlad arbetsledning av stämningsmannaverksamheten ärangelägen. Polisen har en över hela landet väl spridd organisation och ombesörjerredan huvudparten av myndigheternas stämningsmannadelgivningar. Polisväsendetär därför enligt min mening bäst lämpat som huvudman för verksamheten. Jagräknar med att huvudparten av delgivningama, som inte är någon egentligpolisiär uppgift, skall kunna ombesönas av icke polisutbUdade stämningsmän, somknyts tUl polisdistrikten som tjänstemän eller uppdragstagare. Omorganisationenbör komma till uttryck i 23 § DL i enlighet med promemorians förslag. Detnärmare tillvägagångssättet när polismyndighets medverkan behövs förstämningsmannadelgivning bör framgå av DF. Jag viU i anslutning härtillframhåUa att i DF - i enlighet med promemorieförslaget bör införas enbestämmelse, enligt vilken polisman endast undantagsvis bör tas i anspråk fördelgivningsuppdrag. Att helt utesluta användningen av polismän idelgivningsarbetet finner jag emellertid inte realistiskt med tanke på deskiftande förhållandena i polisdistrikten. I de tre storstadsdistrikten, därdelgivningsproblemen är mest kännbara, bör man emeUertid som (. n. kunna klaraarbetet med hjälp av de stämningsmän Prop.1978/79:11 32 somär knutna tiU delgivningscentralema. Arbetet vid dessa centraler bör kunnaeffektiviseras genom en omorganisation efter de linjer som har föreslagits iStatskonsultrapporten och fått ett över lag positivt gensvar. Den närmareutformningen av organisationen får prövas i samband med budgetbehandlingeninför /80. Stämningsmannadelgivningkan enligt 3 § tredje stycket och 24 § första stycket DL föratom avstämningsmännen utföras också av nämndeman, publicus, tjänsteman vidsvensk utlandsmyndighet, åklagare, polisman, utmätningsman och exekutivtjänsteman som är underställd utmätningsman. Enligt promemorian lär det endastvara polismännen som vid sidan av stämningsmännen utför någon större mängddelgivningar för andra myndigheters räkning. Även personal vidkronofogdemyndighetema verkställer visserligen en mängd delgivningar men dessatorde så gott som uteslutande gäUa den egna, exekutiva verksamheten. 1promemorian föreslås vissa ändringar i uppräkningen i 24 § första stycket DLav de kategorier som kan utföra stämningsmannadelgivning. Kategorin"utmätningsman och exekutiv tjänsteman som är underställd utmätningsman"föreslås ersatt av "kronofogde och, enligt bestämmelser som regeringenmeddelar, annan tjänsteman vid kronofogdemyndighet". Avsikten är attkronofogdemyndighet genom en ändring av 13 § kronofogdeinstruktionen(1965:687) skall kunna ge stämningsmannabehörighet åt personal även utanförden exekutiva karriären. Vid delgivning med den som är intagen ikriminalvårdsanstalt, häkte, allmän ellerungdomsvårdsskola skall enligt promemorieförslaget tjänsteman vid anstaltenkunna utfö:ra stämningsmannadelgivning. Vadgäller personal vid kronofogdemyndighetema har promemorieförslaget hälsats medtUlfredsställelse av i och kronofogdemyndigheten iStockholm medan RSV motsätter sig att annan än kronofogde och exekutivtjänsteman hos kronofogdemyndighet ges stämningsmannabehörighet.Socialstyrelsen anser att endast tjänsteman i ledande befattning vid deanstalter som nämns i förslaget bör ha stämningsmannabehörighet och att detlämpligen kan anförtros åt regeringen att göra erforderlig avgränsning avpersonalkretsen. Till gruppen av anstalter, vid vilka personalen skall kunnautföra stämningsmannadelgivning med intagen, vill även foga derättspsykiatriska klinikema. Enligt mening behöver av de olikaslagen av nämndemän endast nämndeman i tingsrätt ingå i uppräkningen.Polisstyrelsen i vill ta med även tjänsteman vidallmän sjukvårdsinrättning medan domareförbundet anser att delgivning börkunna ske direkt genom militär chef menar att det oftast rör sig ommilitära mål som enligt 88 § militära rättegångslagen (1948:472) normalt sättsut efter samråd med vederbörande chef. Prop.1978/79:11 33 Enligtmin uppfattning bör uppräkningen i 24 § första stycket DL av de olikakategorier som förutom stämningsman kan utföra stämningsmannadelgivning bärasupp av två principer. För det första bör behörigheten tillläggas endast sådanapersoner, vilkas trovärdighet är sådan att deras intyg i princip inte bör kunnasättas i fråga. För det andra bör stämningsmanna-behörigheten inte komma ifråga i andra fall än då det är motiverat av praktiska och ekonomiska skäl attannan än stämningsman utför stämningsmannadelgivning. Frånde utgångspunkter jag nu har angett finner jag att avgränsningen i nuvarande DLmed några smärre justeringar är riktig. Vad först gällerkronofogdemyndighetema bör uttryckssättet ansluta till den modernareterminologin kronofogde och exekutiv tjänsteman. Detta innebär attstämningsmannabehörigheten knyts till personal i kronofogdekarriären och denexekutiva karriären. Den i promemorian föreslagna utvidgningen, enligt vilkenkronofogdemyndigheten skulle kunna tillägga även annan tjänsteman, dvs.kontorspersonal och administrativ personal, stämningsmannabehörighet, finnerjag i likhet med RSV föra för långt. RSV hänvisar till att delgivningar enligten organisationsutredning som har gjorts inom exekutionsväsendet Gfrprop. 1977/78:129) i första hand skall verkställas av exekutiv personal i denyttre verksamheten och att det mot denna bakgrund inte finns behov av attutnyttja kontorspersonal och administrativ personal för stämningsmannadelgivning. Tillde anstalter vilkas tjänstemän bör kunna genomföra stämningsmannadelgivningmed intagen bör, som anmärkt, fogas de rättspsykiatriskaklinikema. Jag finner inte anledning att belasta lagtexten med någraförtydliganden av vUka kategorier tjänstemän inom de olika myndighetema sombör få utföra stämningsmannadelgivning. Frågan bör vid behov kunna lösas förvarje myndighet genom föreskrift i instruktion eller arbetsordning. Detpraktiska behovet av stämningsmannadelgivning genom nämndeman torde varabegränsat till tingsrätterna. I enlighet med förslag börbehörigheten därför inskränkas till nämndeman i tingsrätt. Militärchef och tjänsteman vid allmän sjukvårdsinrättning finns inte f. n. med iförteckningen över stämningsmannabehöriga befattningshavare. Behov härav synesinte heller föreligga. Normalt torde delgivning i sådana fall kunna ske med deordinära delgivningsmetoderaa. Därvid är det naturligtvis inte uteslutet attnämnda befattningshavare biträder som bud. Skulle den sökte ta emot handlingenmen vägra att fylla i delgivningskvitto kommer, som lagrådet anförde iförarbetena till DL (prop. 1970:13 s. 228), ett under tjänsteansvar utfärdatintyg om delgivningen att få ett högt bevisvärde. För den händelse ärendet hargått tUl polismyndighet för stämningsmannadelgivning bör - som framgår avpromemorians förslag till 9 § DF - delgivningen ske i samråd med de berördabefattningshavama. Föratt ha verkan som stämningsmannadelgivning bör enligt promemo- 1978/79:11 34 nandelgivningen utföras i tjänsten eller - i fråga om nämndeman - för den domstolsräkning vid vilken nämndemannen tjänstgör. Anlitas någon för ettdelgivningsärende som inte kan anses hänförligt till hans tjänst bördelgivningen således anses som delgivning genom bud. I promemorian framhållsatt buddelgivning inte kan genomföras med den som vägrar att alls ta emotdelgivningsförsändelsen. Däremot är enligt 19 § första stycket DL delgivningverkställd om den sökte vägrar att kvittera en försändelse men väl har tagitemot den. Begränsningenav stämningsmannabehörigheten till uppdrag som fullgörs i tjänsten kritiserasav en del remissinstanser medan andra, som inte har någon erinran motbegränsningen som sådan, sätter i fråga om den inte borde komma till uttryck ilagtexten. Omden omorganisation av stämningsmannaverksamheten genomförs som jag nyssförordade kommer även stämningsmännens stäUning att påverkas. Omorganisationeninnebär att stämningsmannadelgivningarna samlas till polismyndighetema - utom ifall där den handläggande myndigheten själv kan utföra dem och attstämningsmännen knyts fastare till dessa myndigheter. Den nuvarande ordningen,i vilken delgivningsuppdra-gen förutsätts i vid omfattning lämnas avmyndigheter och enskilda direkt till en kader av bisysslande stämningsmän,ersätts således med ett system där uppdrag lämnas till polismyndighet som låterutföra dem genom de stämningsmän eller, undantagsvis, de polismän som är knutnatill myndigheten. Detär viktigt för att den nya ordningen skall fungera att delgivningsupp-dragenlämnas till polismyndigheten och ej till stämningsmannen. haransvaret för verksamheten och skall sörja för att de tillgängliga resursema användspå bästa sätt med tanke på inneliggande delgivningsuppdrag. Planeringen skulleavsevärt kunna förryckas om det vore möjligt för uppdragsgivare att även ifortsättningen vända sig direkt till viss stämningsman. Omsålunda stämningsmännen i fortsättningen inte får ta emot delgivningsuppdragannat än från arbetsledningen är det naturligt att stämningsmannabehörighetenknyts till just dessa uppdrag. Förståndpunkten talar också att bevisvärdet av stämningsmannens intyg självfalletär större om han utför uppdraget i tjänsten och inte står i uppdragsförhållandetill den som begär delgivningen och har ett särskilt intresse av att få denutförd. En stämningsmannadelgivning som utförs på uppdrag av enskild och motsärskilt överenskommen ersättning får således anses mindre ägnad att uppfylladet principiella krav på oangriplighet som är grundläggande för regleringen i24 § första stycket DL. Attuppdragen enligt vad jag nu har förordat skaU lämnas tiU stämningsmännen frånderas arbetsledning bör inte hindra att man främst för brådskande faU träffaröverenskommelser på det lokala planet om praktiska arrangemang som medger atthandlingarna kan tas emot av stämningsmän- Prop.1978/79:11 35 nendirekt från uppdragsgivarna. I polisdistrikt där polismyndigheten och en störreuppdragsgivare som en tingsrätt ligger i samma ort kan det t. ex. varapraktiskt att brådskande ärenden hämtas av stämningsmannen på tingsrätten ochredovisas direkt till domstolen. Det bör ankomma på RPS att meddela anvisningarom diarieföringen av ärendena i sådana situationer. Jag förutsätter också attdetta och andra praktiska spörsmål tas upp och får en lämplig lösning vid dekontakter som enligt min uppfattning bör förekomma mellan de störreuppdragsgivarna och polisväsendet på såväl central som lokal nivå. Ocksåför de övriga kategorier som enligt 24 § första stycket DL får utförastämningsmannadelgivning finner jag skäl att knyta behörigheten till uppdrag itjänsten. Att detta inte kan gälla för publicus och nämndeman i tingsrättligger i sakens natur. För publicus bör någon begränsning inte gällamedan nämndemannens behörighet med tillämpning av mitt resonemang i fråga omdelgivning genom tjänsteman bör avse endast uppdrag som lämnas av dentingsrätt vid vilken nämndemannen tjänstgör. Denbegränsning av stämningsmannabehörigheten som jag här har förordat är enligtmin uppfattning så pass betydelsefull att den, som några remissinstanser harpåpekat, bör framgå av lagtexten. Detta bör ske genom ett tillägg till 24 §första stycket DL. Även 3 § tredje stycket DL bör jämkas i konsekvens härmed. Jagvill avslutningsvis på nytt understryka vad som i promemorian har sagts ommöjligheten att utnyttja mindre kvalificerade delgivningsformer som alternativtill stämningsmannadelgivning. Åtskilliga delgivningar som utförs avstämningsmän för enskilds räkning torde således med fördel kunna genomförasgenom något av de ordinära delgivningssätten, exempelvis buddelgivning. Jagåterkommer till detta i avsnittet om partsdelgivning (2.8). har det blivit allt vanligare att en person somanträffas vid ett delgivningsförsök förnekar att han är identisk med den somsöks för delgivning. Trots att stämningsmannen har belägg för att det är densökte han har att göra med kan enligt utredningen delgivning inte ske mednuvarande bestämmelser i . Utredningen fann det otillfredsställande om manpå detta sätt skulle kunna förhala handläggningen av ett mål eller ärende ochföreslog ett tillägg till 19 § andra stycket DL. Enligt förslaget skulle vidstämningsmannadelgivning delgivning anses ha skett om person som anträffas viddelgivningsförsök förnekar att han är identisk med den sökte men tillräckliggrund finns för antagande att sådan identitet föreligger. Delgivningsutredningensförslag väckte kritik under remissbehandlingen. 1 departementspromemoriankonstateras att författningsändringen i 1978/79:11 36 principinte syftar längre än till vad som gäller och därför inte börgenomföras. Det påpekas att delgivning enligt 19 § andra stycket DL aUtid kangenomföras om stämningsiriannen känner igen den sökte eUer genom upplysningarfrån grannar, av fotografier eller på annat sätt har kommit till uppfattningenatt den person han har påträffat är den han söker för delgivning. Uttalandenai promemorian har berörts av och rättegångsutredningen,som båda godtar promemorians synpunkter. Även jag anser, på skäl som haranförts i promemorian, att någon ändring av 19 § DL inte behövs i det aktuellahänseeindet. Enligt4 § DL kan myndigheterna genom telegraf, telefon eller på liknande sättbefordra meddelande som sksili delges tUl den som skall utföradel-givningsuppdraget enligt bestämmelser som regeringen meddelar. Sådanabestämmelser finns i 8 § DK, enligt vilken myndighet, om särskild skyndsamhetär påkallad, med hjälp av telefon, telegram eller telex kan befordrameddelandet till den som skall ombesörja stämningsmannadelgivning. I sammaparagraf finns även närmare föreskrifter om hur meddelandet skaU upptecknas,skrivas ut och lämnas tull den sökte. I promemorian föreslås en smärreredaktioneU ändring i 4 § DL. Det bör sålunda enligt promemorian föreskrivasatt meddelandet skall kunna befordras genom telefon, telegram eller på annatliknande sätt. Förslagethar inte föranlett närmare kommentarer från remissinstansernas sida. Jagtillstyrker lagändringen, som närmast är av redaktionell art men samtidigtanger att telefonen i dessa fall bör komma i första rummet somkommunikationsmedel. 2.7Kungörelsedelgivning (3 § fjärde stycket, 15 § andra stycket samt 17 och 22 §§DL) 1departementspromemorian tas även upp vissa frågor om kungörelsedelgivning. Bl.a. diskuteras ett förslag av delgivningsutredningen om ändring avföratsättningama att tillgripa kungörelsedelgivning vid delgivning med personmed känt hemvist i riket. När varken den sökte eller någon som kan ta emotsurrogatdelgivning kan påträffas får enligt 15 § andra stycket DLkungörelsedelgivning användas om det inte kan klarläggas var den sökteuppehåller sig och det finns anledning anta att han har avvikit eller på annatsätt håller sig undan. föreslog att förutsättningen attdet inte kan klariäggas var den sökte uppehåller sig skulle utgå ur lagtextenoch att det avslutande vUlkoret skulle ändras till "anledning förekommeratt den sökte avvikit eller på annat sätt undandrar sig delgivning".Enligt utredningen har det framför allt i storstadsområdena blivit alltmeravanligt att den sökte vägrar att öppna dörren för stämningsmannen. På dettasätt kan han hindra stämningsmannadelgivning utan att förutsättningar finnsför att tillgripa kungörelsedelgivning. Man kan nämligen -ansåg utredningen - idessa fall inte anse att det inte kan klariäggas var 1978/79:11 37 densökte uppehåUer sig och det är också osäkert om det kan anses att den söktehåller sig undan. I promemorian framhåUs attkungörelsedelgivning - inbegripet de alternativa formema spikning ellersärskiU överlämnande - bör komma i fråga endast i undantagsfaU.Kungörelsedelgivning är i lagstiftningen kringgärdad av regler som skallgarantera att den tillgrips endast när annat, säkrare delgivningssätt inte stårtUl förfogande. Man måste därför alltid först försöka klcirlägga var den sökteuppehåller sig. Sådana efterforskningar bör enligt promemorian inte drivas inabsurdum. Genom förfrågningar torde det dock vara möjligt för enstämningsman att få reda på var den sökte uppehåller sig och verkstäUastämningsmannadelgivning. Med hänvisning tUl ett JO-uttalande (JO 1970 s. 72)framhålls att det i dessa svårdel-givna fall inte är något som hindrar attdelgivningen verkställs i former och på plats som annars bör undvikas av hänsyntill den sökte, t. ex. på arbetsplats, i offentlig lokal eller på allmänplats. I den situation som delgivningsutredningen redogjorde för bör detenligt promemorian i allmänhet gå att genomföra en stämningsmannadelgivning medtillämpning av 19 § andra stycket DL. Om stämningsmannen själv har kunnatkonstatera eller genom upplysningar av grannar eller på annat sätt vet att densökte finns i en lägenhet men denne vägrar att öppna dörren bör detta nämligenkunna betraktas som att den sökte vägrar att ta emot handlingen. Ett lämpligtförfaringssätt är enligt promemorian i så fall att stämningsmannen stopparhandlingen i den söktes brevlåda eller brevinkast och försöker att muntligenupplysa den sökte om sitt ärende. Av dessa skäl och då det av delgivningsutredningenföreslagna uttrycket "undandrar sig delgivning" har samma innebördsom den nuvarande lydelsen "håller sig undan" föreslås i promemorianingen ändring av 15 § andra stycket DL. JK,och domareförbundet är kritiska mot den uppfattning som försfram i promemorian. JK,som anser att frågan bör övervägas ytterligare, delar inte åsikten att endelgivning kan verkstäUas med stöd av 19 § andra stycket DL om den söktebevisligen finns i en lägenhet men vägrar öppna. Han anmärker att detförfarande som förordas i promemorian för dessa fall, frånsett den muntligaupplysningen, är identiskt med den s. k. spikningen, som inte får användas närdet kan klarläggas var den sökte uppehåller sig. Domstolsverketfinner det otUlfredsstäUande att vissa personer genom att systematiskt gåunderjorden för delgivningsmännen skall kunna undandra sigbetalningsskyldighet. Spikning, som ju föratsätter särskilt beslut av domstoleller annan myndighet, får antas komma att även användas med storåterhållsamhet. Mot den bakgrunden finner det vara till fördelför rättssäkerheten sedd i ett större sammanhang att det går att genomföravissa civilrättsliga förfaranden även mot denna grupp. förordardärför att 15 § andra stycket DL - och tiU följd härav även 33 kap. 6 § RB -utformas i enlighet med delgivningsutredningens förslag. 1978/79:11 38 Domareförbundetanser visserligen att delgivning kan ske genom att försändelse stoppas ingenom brevinkast i en låst dörr, när det är klarlagt att den sökte uppehållersig i lägenheten. Däremot kan det enligt förbundet starkt sättas i fråga omförsändelsen i sådant fall bör fästas utanpå dörren eller läggas i en utvändigbrevlåda, eftersom försändelsen då lätt kan korn-mas åt av obehöriga. Förbundetvill förorda att för sådana fall skapas möjlighet till kungörelsedelgivninggenom att, i enlighet med delgivningsutredningens förslag, orden "och kandet ej klarläggas var han uppehåller sig" utgår ur lagtexten. Stockholmstingsrätt ansluter sig till de synpunkter som redovisas i promemorian. delar uppfattningen att delgivningsutredningens förslagkan föra för långt. Ä andra sidan är det enligt rättegångsutredningen tydligtatt myndigheterna måste ges effektiva medel för delgivning av personer somsöker sabotera alla delgivningsförsök. I fallet där stämningsmannen är säkerpå den söktes identitet men denne vägrar öppna dörren framstårkungörelsedelgivning som en oegentlig delgivningsform. 1 StäUet bör delgivningi dessa fall anses ha skett genom att handlingen stoppas ned i den söktesbrevlåda eller fästs på hans dörr.