prop · G20311 · 1978-12-31 00:00:00 — Exempel på surrogatdelgivning är atthandlingen lämnas tiU hushållsmedlem, hyresvärd eller anställd, som har att isin tur överlämna handlingen till den sökte. Har surrogatdelgivning skettskickas meddelande härom med posten till den sökte under hans vanliga adress. Användningen av såvälsurrogatdelgivning som kungörelsedelgiv-ning/spikning är ibland inskränkt genomavvikande regler i andra författningar som föreskriver att delgivning måsteske med den sökte personligen. Detta gäller särskilt handlingar som underrättarden enskilde om att mål eller ärende har anhängiggjorts om åtgärd av särskiltingripande betydelse för honom. Ett exempel är 33 kap. 6 § (RB), som förbjuder surrogatdelgivning och kungörelsedelgivning av stämning ibrottmål. Enligt samma lagram får surrogatdelgivning ske av stämning i tvistemålendast om det förekommer anledning att den sökte har avvikit eller eljesthåller sig undan. Depå sitt sätt viktigaste reglema i DL kan sägas finnas i 19 och 20 §§ DL, därdet föreskrivs under vilka föratsättningar och delgivningskaU anses ha skett. Enligt 19 § första stycket DL har delgivning skett genomatt den som söks för delgivning har mottagit handlingen i huvudskrift ellerstyrkt avskrift eller kopia oavsett på vilket sätt den har kommit honomtillhanda. Om föreläggande eller annat beslut meddelas vid förhandling, förhöreller annat sammanträde anses enligt 20 § DL delgivning ha skett med den somvar närvarande när beslutet meddelades. Dessa båda stadganden överensstämmerväl med delgivningens syfte att garantera att den som berörs av innehållet ien handling också får tillfälle att ta del av den och vidta de åtgärder han kanfinna påkallade. Frågan om delgivning har skett är i princip föremål för fribevisprövning. Det står alltså klart att - om här bortses frånsurrogatdelgivning och kungörelsedelgivning -det grandläggande är att någon hartagit emot en handling, inte att han genom delgivningskvitto eller på annatsätt har bekräftat mottagandet. En annan sak är att myndighetema inte ärbetjänta av en delgivning som de inte kan belägga och att det därför harföreskrivits att myndighetema vid ordinär delgivning skall begäradelgivningskvitto eller mottagningsbevis. Delgivningbygger således i första hand på att den som söks för delgivning tar emothandlingen. En sådan frivillig medverkan kan inte påräknas i alla situationer.I 19 § andra stycket DL föreskrivs därför att vid särskild postdelgivning ochstämningsmannadelgivning delgivning skall anses ha skett även om den som söksför delgivning vägrar att ta emot handlingen. Ytterligare möjligheter attgenomföra delgivning när den sökte inte vill samarbeta finns, som tidigarenämnts, i bestämmelsema om kungörelsedelgivning. Prop.1978/79:11 72 I19 § tredje stycket DL ges regler om när delgivning skall anses ha skett vidbl. a. surrogat- och kungörelsedelgivning. Ifråga om användningen av de oUka delgivningsformema anförde föredragandedepartementschefen bl. a. följande i propositionen (1970:13) med förslag tiU nydelgivningslag m. m. (s. 97 ff. och 123 ff.). Detär från alla synpunkter lämpliga st om delgivning sker genom vanligt brev medbegäran om delgivningserkännande eller genom rekommenderat brev medmottagningsbevis. Delgivning skall därför i första hand ske på något av dessatvå sätt. Ordinär delgivning genom posten är den bUUgaste delgivningsformenvare sig handlingen sänds i vanligt brev eller i rekommenderad försändelse(rek.). Hos postverket behandlas försändelsen på samma sätt som andraförsändelser av motsvarande slag. Adressaten kan nås snabbt och direkt i sinbostad eller - i vissa fall på arbetsplatsen. Har adressaten ändratvistelseort kan försändelsen eftersändas. Delgiv-ningsmetoden väcker ringauppseende och är därför fördelaktig också för adressaten. Genom att i förstahand använda ordinär delgivning bör man kunna nå resultat i ett stort antalsådana fall där positivt resultat inte kan uppnås med den mer kvalificeradepostdelgivningen. Ordinär delgivning genom postförsändelse medför dock attadressaten måste medverka genom att sända tillbaka ett delgivningserkännandeeller bege sig till en kvittera ut en rekommtsnderadförsändelse. För att delgiv-ningsmetoden skall ge så bra resultat som möjligtbör adressaten besväras i minsta möjliga utsträckning. Delgivningserkännandebör därför alltid få skickas tillbaka portofritt för avsändaren. Ett gottresultat av denna delgivningsmetod föratsätter också att försändelsema sändsut . Beträffandeden form av ordinär delgivning som innebär att handling lämnas genom bud underbegäran om delgivningserkännande ligger det i sakens natur att denna metod intekommer i fråga särskilt ofta utan främst avser fall då den som skall delgesråkar uppehålla sig i myndighetens lokaler eller har fast kontor imyndighetens närhet. Mankan inte alltid räkna med att adressaten är viUig att medverka till ordinärdelgivning genom att skicka tillbcika ett delgivningserkännande eller iförekommande fall uppsöka en postainstalt för att kvittera ut en rekommenderadförsändelse. Detta gäller fnunför allt om adressaten kan vinna tid genom attfördröja delgivningen eller om han helt enkelt inte bryr sig om det pågåendeärendet. Ordinär delgivning är inte heUer lämplig i mycket brådskandedelgivningsfall, t. ex. när preskription är nära förestående eller närförhandling eller förhör skall iiga ram med kort varsel. Det måste därförfinnas möjlighet att anlita andra delgivningsförfaranden om ordinär delgivninginte kan genomföras eller på förhand kan anses utsiktslös. När ordinärdelgivning påräknas inte leda till resuUat bör därför särskild post- Prop.1978/79:11 73 Det är viktigt att myndighetens bedömning att en ordinärdelgivning är utsiktslös verkligen föregås av en noggrann prövning. Omsärskild postdelgivning inte är möjlig eller har misslyckats eller om sådandelgivning av någon anledning inte bör försökas återstår att delge genomstämningsman eller annan vars intyg är fullt bevis om att delgivning har skett. Ett grandläggande intresseär att polismyndighetema inte i onödan och slentrianmässigt belastas meddelgivningsuppdrag. Detta intresse tillgodoses på två sätt. För det första hardelgivningsbestämmelsema byggts upp på sådant sätt att de mera kvalificeradedelgivningsformema i princip inte får användas förrän man har prövat de enklareformema. För det andra bör, när stämningsmannadelgivning bedöms som nödvändig,särskilt förordnad stämningsman och inte polis användas i första hand. Särskildavillkor har således ställts upp för att polis skall få anlitas. I 6 § DK harföreskrivits att polismyndighet får anlitas för stämningsmannadelgivning endastom ärendet är synnerligen brådskande eller om annan särskild anledningförekommer. Somtidigare har redovisats ombesörjs ordinär delgivning av myndigheten själv medviss medverkan av posten enligt rutiner som gäller för postförsändelser iallmänhet. Särskild postdelgivning skiljer sig från ordinär delgivning genomatt den i vissa hänseenden innebär avvikelser från gängse postala rutiner.Gemensamt för ordinär delgivning och särskild postdelgivning är dock attbestyret med delgivning ankommer på personal som är anställd vid myndighetensjälv och vid postverket. Vid stämningsmannadelgivning anlitas däremotpersonal som inte tillhör myndigheten eller postverket. Sedan gammalt ankom det påunderrättema att förordna erforderligt antal stämningsmän med skyldighet attverkställa delgivningar både för myndigheter och enskilda. En avsevärd del avdelgivningsarbetet utfördes inom polisväsendet med anlitande av polismän. Isamband med att polisväsendet förstatligades omorganiserades ocksådelgivningsverksamheten. Man strävade efter att renodla polisverksamheten ochlåta polisutbildad personal endast utföra egentiiga polisuppgifter, medanolika servicefunktioner skulle anförtros personal utan polisutbildning. Dendelgiv-ningsverksamhet som förekom inom polisväsendet skulle därför utföras avpersonal utan polisutbildning som administrativt skulle ingå i polisorganisationen.För behörighet att utföra stämningsmannadelgivning skulle sådan personal haförordnande av underrätt. Genom1965 års reform förstatligades de tidigare kommunala delgivningscentralema iStockholm och och inrättades en delgivnings-central i ,Centralema underställdes den lokala polisorganisationen 1978/79:11 74 meden föreståndare som chef. Delgivningsarbetet på fältet skulle utföras avdelgivningsmän med var och en sitt distrikt. I andra större polisdistrikt, därarbetsuppgiftema gav underlag för minst en man, anställdes särskild ickepolisutbUdad personal, delgivningsmän, som dock till skiUnad fråndelgivningsmännen vid delgivningscentralema ställdes under direkt ledning avpolisbefäl. I de mindre polisdistrikten återstod att utföra delgivningama medhjälp av polispersonal. GenomDL överfördes uppgiften att förordna stämningsmän från underrättema tilllänsstyrelsema, som har att förordna en eller flera stämningsmän för varjekommun. Överflyttandet av befogenheten att förordna stämningsmän grandades påatt det framstod som mindre naturligt att lägga beslutanderätten hosunderrättema när delgivningsförfarandet gjordes enhetligt för rättegång ochförvaltningsförfarande. har ålagts att föra förteckning överstämningsmänrien inom länet men utövar ingen arbetsledning över dem. IDL:s förarbeten (prop. 1970:13 s. 99 ff.) framhöll departementschefen att detpå sina håll förekom att polismyndigheterna slentrianmässigt anlitades fördelgivning i situationer då denna utan tvivel kunde ske på betydligt enklaresätt. En sådan onödig belastning på polismyndighetema måste undvikas. Somberörts ovan borde polismyndigheterna i största möjliga utsträckning befriasfrån delgivningsuppdrag. Detta skulle uppnås dels genomdelgivningsbestämmelsemas utformning, dels genom att särskilt förordnadestämningsmän och inte polis skulle användas i första hand. Med en riktigtillämpning av bestämmelserna borde de fall där det inte går att undvika attpolismyndigheten kopplas in i delgivningsförfarandet inte behöva bli många.Det var således enligt departementschefen angeläget att stämningsmänförordnades till ett sådant antal att de hann med även brådskande uppdrag. Somanmärkts ovan har också i 6 § DK föreskrivits att polismyndighet får användasför stämningsmannadelgivning endast i ärenden som är synnerligen brådskandeeller som av annan särskild anledning kräver att poUsmyndighet anlitas. Omman bortser från den betydande mängd stämningsmannadelgivningar, som i denexekutiva verksamheten utförs av personal knuten till kronofogdemyndigheterna,innebär den nuvarande organisationen av stämningsmannadelgivningen att sådanadelgivningar i princip utförs antingen av personal som är anställd inompolisväsendet eller av fritidsarbetande, särskilt förordnade stämningsmän, somersätts av myndighetema för varje uppdrag de utför. Inom polisiväsendet utförsde flesta uppdragen av icke polisutbildade delgivningsmän vid delgivningscentralemaoch i de större polisdistrikten. Personalen vid delgivningscentralema har intebestämd arbetstid utan verkställer uppdragen vid den tid som bedöms lämpligastför att delgivningen skall lyckas, medan delgivningsmännen i övriga distrikthar bestämd arbetstid som läggs ut av polismyndigheten. Vid delgivningscentralematiUämpas fast grandarvode jämte viss prestationser- Prop.1978/79:11 75 sättning.I övriga polisdistrikt utgår fast lön enligt befordringsgång I C. Resekostnaderersätts särskilt. Delgivningsuppdrag,som nämndeman eller särskilt förordnad stämningsman utför på begäran avmyndighet, ersätts f. n. med . för varje person som söks för delgivning.Dessutom utgår resekostnadsersättning och traktamente enligt allmänna resereglementet.Ersättningama utanordnas av den myndighet som har begärt delgivningen. Någonreglering av ersättningen när stämningsman anlitas utan förmedling avmyndighet finns inte. Redankort tid efter DL:s tillkomst framfördes - särskilt från de allmännadomstolama - flera anmärkningar mot delgivningsförfarandet. Anmärkningarnagällde samtliga former av delgivning. Särskilt hård kritik riktades mot olikadetaljer i systemet med stämningsmän. Med hänsyn särskilt till de stora effektivitetsförlusterför domstolama som misslyckade delgivningsförsök innebär och till de storakostnader som delgivningsförfarandet vållar det allmänna tillsattes iseptember 1972 en utredning' för att göra en teknisk översyn avdelgivningsbestämmelsema. Särskild uppmärksamhet skulle ägnas åtorganisationsfrågor, däribland även organisationen av delgivningscentralema iStockholm, och . (Ju 1972:10) avlämnade delbetänkandet (Ds Ju 1974:15) Förenkladdelgivning och sitt slutbetänkande (Ds Ju 1975:19) Förenkladdelgivning 2 Delgivningscentralema. I1974 års betänkande föreslår delgivningsutredningen ändringar i 33 kap. 6 § RBsamt i 3, 15, 19, 23 och 24 §§ DL. Även åtskilliga paragrafer i föreslåsändrade. Ändringsförslagen syftar till att öka användningen av ordinärdelgivning, i första hand med vanligt brev eUer bud. Domstolar och andramyndigheter bör mer än själva svara för att en person nås av delgivning.Vanliga brev- och telefonkontakter bör i ökad omfattning vara huvudmedel iverksamheten. Den särskilda postdelgivningen föreslås slopad. Genom de ökadeinsatserna från de uppdragsgivande myndigheternas sida bör ocksåstämningsmännens arbete kunna effektiviseras och mera inriktas på dekvalificerade fallen. Önskemålet om en effektivisering ligger också bakomutredningens förslag om en samlad arbetsledning för allstämningsmannadelgivning, såväl den som f.n. sköts inom polisväsendet som densom utförs av de stämningsmän som förordnat. 'Utredningsman expeditionschefen . Prop.1978/79:11 76 Stämningsmannadelgivningenbör således administrativt knytas till polisväsendet med () som centralmyndighet. De enskilda polismyndighetema bör svara fördelgivningsverksamheten var och en inom sitt distrikt. Polisutbildad personalbör endast undantagsvis befatta sig med delgivningsarbete. Myndighetemahar enligt delgivningsutredningen i huvudsak behållit de delgivningsformer somde använde före DL:s tillkomst. Detta har medfört att stämningsmannadelgivninganvänts i alltför stor utsträckning. För att minska belastningen påstämningsmiinnen framhåller utredningen att delgivning i första hand bör skemed vanligt brev eUer med bud. För att uppnå en förbättrad svarsfrekvens viddelgivning med brev föreslås en rad olika åtgärder. Sålunda bör myndighet fogaett svarskuvert till delgivningskvittot (3 § DK). En annan metod att förbättraresultatet av brevdelgivning är att genom en särskild etikett fästa den söktesuppmärksamhet på nödvändigheten att retumera delgivningskvittot. Påminnelseper telefon har visat sig ge gott resultat och bör därför utnyttjas i störreomfattning (13 § DK). Försöksverksamhet med kväUstjänstgöring som utredningenhar initierat för detta ändamål på vissa myndigheter har gett gott resultat. UtredningenframhåUer vikten av att myndighetemas arbete planeras så att fleradelgivningsförsök vid behov skall hinna göras. Kallelse till förhandling bördärför vanligtvis sändas ut senast ca en månad före den utsattaförhandlingsdagen. Deföreslagna ändringama i 3 § DL innebär bl. a. att rek. med mottagningsbevis,som främst används av förvaltningsmyndighetema, skall användas först om detfinns anledning till det, dvs. när man har skäl att anta att den som söks fördelgivning inte självmant retumerar ifyllt delgivningskvitto. Delgivningsformensärskild postdelgivning uppvisar enligt utredningen allt sämre effektivitet,bl.a. beroende på svårigheten att anträffa folk på bostadsadressen underarbetstid. Med hänsyn till delgivningsformens dåliga effektivitet och deföretagsekonomiska fördelar det skulle innebära för postverket att befrias fråndelgivningsskyldigheten, föreslår utredningen att delgivningsformen särskildpostdelgivning utmönstras ur DL. Utredningenanser att villkoren för att använda stämningsmannadelgivning bör skärpas. Somgrand för sin inställning framhåller utredningen att stämningsmannadelgivningär tidsödande och dyrbar. Dessutom bör den sökte - för att onödig irritationskall undvikas - kunna förstå att det finns motiv för att myndigheten använderstämningsman för delgivningen. Att den sökte har flyttat från uppgiven adresskan enligt uttedningen inte motivera att stämningsman anlitas. Ofta kannämligen med hjälp av personnummer ny adress lätt tas fram ur HlnsstyrelsensADB-baserade register över befolkningen i länet (personbandet). När den somskall delges motsätter sig delgivning bör emellertid stämningsman finnas atttillgå för att genomföra delgivning. Enligt den föreslagna lydelsen av 3 § DLföratsätts att Prop.1978/79:11 77 detfinns särskild anledning anta att delgivning genom brev, bud eller rek. Förslagettill ändring i 15 § DL går ut på att underiätta förutsättningama förkungörelsedelgivning/spikning. 1 15 § andra stycket DL krävs att det inte kanklarläggas var den sökte uppehåUer sig och att det finns anledning anta att hanhar avvikit eller på annat sätt håller sig undan. Detta föreslås ändrat till attanledning förekommer att den sökte har avvikit eller på annat sätt undandrarsig delgivning. Ändringen i 33 kap. 6 § RB anknyter till det föreslagnauttryckssättet "undandrar sig delgivning". I 19 § DL föreslås tvåändringar. Delgivning skaU således anses ha skett dels om handling harutkvitterats av den som har erhållit postfuUmakt av den sökte Gfr RÅ 1973 ref 4= RRK R 73 2:32; motsatt utgång i NJA 1975 s. 193), dels om person somanträffas vid stämningsmannadelgivning förnekar att han är identisk med densökte men tillräcklig grand finns för antagande att sådan identitetföreligger. Denföreslagna administrativa anknytningen tiU polisväsendet framgår av 23 § DL,enligt vilken stämningsmännen skall förordnas av polismyndigheterna tillerforderligt antal i varje distrikt. I 24§ DL föreslås att nämndeman, åklagare och - som en följd av slopandet av densärskilda postdelgivningen - tjänsteman vid postverket utgår ur den uppräkningav befattningshavare vars intyg gäller som fullt bevis att delgivning harskett på det sätt som anges i intyget. Deföreslagna ändringarna i DK är i stor utsträckning följdändringar till att densärskilda postdelgivningen slopas. I övrigt avser de främst åtgärder för atteffektivisera och förenkla den ordinära delgivningen (svarskuvert,påminnelseratiner) samt konsekvenser av nyordningen på det administrativaområdet. Delgivningsutredningensslutbetänkande, som i första band avser organisationen avdelgivningscentralema i , och , innehåller bl. a.förslag om att den nuvarande distriktsindelningen vid del-givningscentralemasstämningsmanna- och spaningssektioner skall slopas och personalen sammanföras iarbetsgrapper. Vidare bör enligt utredningen systemet för ersättning till de fältarbetandestämningsmännen omprövas. Slutbetänkandetinnehåller också en uppföljning av de rationaliseringsförslag som utredningenlagt fram i sitt första betänkande. Det konstateras att åtskilliga myndigheterhar utökat och aktiverat sin ordinära delgivning och attstämningsmannadelgivningarna blivit mera kvalificerade. Prop.1978/79:11 78 Efterremiss har yttranden över delbetänkandet (Ds Ju 1974:15) Förenklad delgivningavgetts av justitiekanslem (JK), riksåklagaren (), , hovrättenöver Skånt. och , kammarrätten i , (),domstolsväsendets organisationsnämnd (), , postverket,statskontoret, (), länsstyrelsemas organisationsnämnd,länsstyrelsema i , , , och samtNorrbottens län, poUsstyrelsema i Stockhobn och , ,, och föreningen . Remissinstansemahar bifogat ytti-anden, RÅfrån överåklagarna i , och åklagardistrikt samt fråncheferna för länsåklagarmyndighetema i , och , Sveahovrätt från , , och tingsrätter samtfrån hyresnämndskansliema i och , hovrättenöver och från , och tingsrätter, länsstyrelseni fiån kronofogdemyndigheten i och lokalaskattemyndigheten ii fögderi, länsstyrelseni från , kronofogdemyndighetema iNorrköpings och distrikt, lokala skattemyndigheten i Lindesbergsfögderi samt och kommuner, länsstyrelseni från poUsstyrelsema i , och samt Malmökommunstyrelse, länsstyrelseni från poUsstyrelsema i , och Kirana,kronofogdemyndighetema i och Kirana samt länsstyrelsensmervärdeskatteenhet, polisstyrelseni från föreståndaren för delgivningscentralen iStockholms polisdistrikt samt polisstyrelseni från delgivningscentralen i . Remissyttrandenöver betänkandet (Ds Ju 1975:19) Förenklad delgivning 2 Delgivningscentralemahar a>'getts av , hovrätten över och , hovrättenför , , , Malmötingsrätt;, kammarrätten i , rikspoUsstyrelsen, , statskontoret,, länsstyrelsernas organisationsnämnd, länsstyrelsema iStockholms, och , polisstyrelseefter hörande av delgivningscentralen i , polisstyrelseefter hörande av delgivningscentralen i , ,advokatsam- Prop.1978/79:11 79 fund.Svenska kommunförbundet och (TCO - S). Någraremissinstanser har begränsat sina yttranden tiU att avse vissa särskildafrågor. Remissinstansemaär i allmänhet positivt instäUda till huvuddragen av de förslag utredningen harlagt fram. Detta gäller förslagen till ökad och förbättrad användning av deordinära delgivningsformema likaväl som förslaget attstämningsmannaverksamheten administrativt knyts till polisväsendet.Utformningen av lagtexten ifrågasätts däremot av några remissinstanser.Utredningens förslag till omorganisation av deigivningscentraler-na iStockholm, och har fått ett blandat mottagande. Iavsnitt 7 kommer delgivningsutredningens förslag och remissyttrandena attkortfattat redovisas i anslutning till de enskilda paragrafer i , i vilkaändring har föreslagits eUer kan övervägas. Chefenför uppdrog den 1 febraari 1977 åt attutföra viss utredning om delgivningsverksamhetens organisation. Utredningeninleddes med en förstudie, som redovisades i form av en förstudierapport den 27april 1977. fick härefter i uppdrag att genomföraen huvudstudie rörande delgivningsverksamhetens organisation i enlighet medvad som anges i en upprättad promemoria "Riktiinjer föröversyn av delgivningsverksamhetens organisation". Enligt riktiinjemaskulle utarbeta en detaljerad organisationsplan för den nyaorganisationen av stämningsmannaverksamheten. Som allmänna utgångspunkter förutredningsuppdraget angavs följande. Enviktig föratsättning för att domstolamas och förvaltningsmyndighetemas arbeteskaU fungera effektivt är att delgivningsförfarandet är tillfredsställandeanordnat. De nuvarande svårighetema på området tenderar att i allt störreomfattning inkräkta på myndighetemas och inte minst domstolamas effektivitet.Till detta bidrar också att den tilltagande mängden delgivningar utan sambandmed mål eller ärenden hos myndighet, såsom uppsägningar för föriängning avhyresavtal m. m., belastar delgivningsor-ganisationen i stor utsträckning. Föratt åstadkomma en förbättring krävs bl. a. att systemet med stämningsmannadelgivningges en mer ändamålsenlig utformning. Härför behövs troligen organisatoriskaändringar. Som delgivningsutredningen har påpekat behövs sannolikt en samladarbetsledning för all stämningsmannadelgivning om verksamheten skall kunnaeffektiviseras. Utredningens förslag att verksamheten administrativt knytstill polisväsendet är ett exempel på hur den kan effektiviseras. Även andraaltemativ bör dock undersökas. organisation bör liksom den nuvarande grandas på att såväl fast anställdpersonal som särskilt förordnade personer ombesörjer delgiv- 1978/79:11 80 ningsuppdrag.Som har framhållits i proposition 1970:13 s. 100 bör organisationen utformasså att polisutbildad personal i princip inte tas i anspråk fördelgivningsgöromål. Den nya oiganisationen bör stå öppen för både myndigheteroch enskilda. När stämningsmannadelgivning används på begäran av enskild, böruppdraget ersättas enligt självkostnadsprincipen. Endast delgivning som harskett i tjänsten inom organisationen bör få verkan somstämningsmannadelgivning. Delgivning på grand av uppdrag utom tjänsten börbehandlas som buddelgivning. Föratt åstadkomma en förbättring av delgivningsverksamheten i sin helhet krävsockså att både myndigheter och enskUda som anlitar delgivning gör ett mernyanserat val av delgivningsmetoder än som är fallet.