prop · G20390 · 1978-12-31 00:00:00 — Utredningenframhåller inledningsvis alt enligt förarbetena till RHL allmän rättshjälp intebör vägras småföretagare som praktiskt sett står löntagarna nära eller närsambandet med de privata förhållandena är sådant att allmän rättshjälp intebör vägras. I praxis har allmän rättshjälp beviljats näringsidkare varsekonomiska förhållanden varit sådana att de som kostnadsbidrag har haft atlbetala enbarl grundavgiften enligt RHL. Nyssnämndaregel har dock inte tillämpats i alla fall. Hänsyn har också tagits tillnäringsidkarens allmänna ekonomiska och sociala situation. Allmän rättshjälphar ansetts kunna lämnas bara den näringsidkare som har en ställning som ärjämförbar med en löntagares i lägre inkomstläge. Denna ståndpunkt har lett tillatt allmän rättshjälp vägrats även den som i och för sig bara skulle betalagrundavgiften i kostnadsbidrag, när rörelsen varit av sådan omfattning att hanav den anledningen inte kunnat jämställas med en löntagare i lägreinkomstläge. Hänsyn har då tagits tiU omsättningen och tillgångarna i rörelsen,antalet anställda m. m. Ättsåsom yrkats i en del motioner ge näringsidkare som är fysisk person rätt tillallmän rättshjälp utan begränsning kan enligt utredningens uppfattning intekomma i fråga. Äv tillgängliga statistiska uppgifter framgår att det finnsföretag som ägs av fysiska personer med upp till 200 anställda. Det tordeknappast vara förenligt med rättshjälpens karaktär av social förmån attbevilja allmän rättshjälp åt en företagare med många anställda. Tänkbartär att särbehandla mindre och medelstora företagare. Utredningen erinrar i detsammanhanget om att det i prop. 1975: 104 med förslag till ny bokföringslagföreslogs att alla näringsidkare i princip skulle bli bokföringsskyldiga.Undaniagna var endast bortsett från staten, kommuner och jämställda enskilda personer som drev jordbmk eller skogsbruk eller som i mindre omfattninghyrde ut fastighet eller del av fastighet (i det senare fallet högst tvålägenheter). 1978/79: 90 81 (LU 1975/76: 15) framhöll att gränsen för en eventuell undantagsgrupp måstevara klar och reglerna lättUlämpade. EnUgt utskottets mening kunde man intesäga atl viss typ av rörelse skulle uteslutas från bokföringsskyldighet enbartdärför att den drevs av en ensam person. Många praktiska exempel kunde enligtutskottet anföras på att rörelsens omsättning ändå var mycket stor. Utskottetfann också att en generell gräns byggd på maximiantalet anställda i rörelsenskulle bli alltför schablonartad och inte slå likformigt inom olika branscher.Likaså var en gräns som byggde på bruttoomsättningen i företaget olämplig ochopraktisk från olika synpunkter. En kombination av olika här angivna fakiorerskulle enligt utskottet medföra alllför stora till-lämpningssvårigheter vidgränsdragningen. Utskottet tillstyrkte på grund härav propositionens förslag omatt några generella undantag från bokföringsplikten inte skulle göras. Däremotföreslogs att enskilda näringsidkare som driver verksamhet utan biträde avflera än två årsanstäUda personer och i vars rörelse den årligabruttoomsättningssumman understiger . skulle undantas fråntillämpningen av bestämmelsen om årsbokslut. Detta förslag bifölls av riksdagenoch en bestämmelse av detta innehåll togs in i bokföringslagen (1976: 125). Utredningenanser att de ovan redovisade synpunkterna på gränsdragningsproblemen ärtillämpliga även när det gäller näringsidkarfrågan i rättshjälpssyslemet.Varken antalet anstäUda eller omsättningens storlek kan således enligtutredningens mening tjäna som säkert kriterium på ett företags storlek. Inteheller en kombination av dessa två faktorer synes kunna tjäna som någon enkeloch lältillämplig formel, när det gäller att avgöra om aUmän rättshjälp skallutgå eller inte. Tänkbartvore att efter förebild av undantaget i 1 § sista stycket bokföringslagen slåfast att allmän rättshjälp inte fick utgå till näringsidkare som driverrörelse med flera än två årsanställda personer och med en årligbruttoomsättning överstigande . Utredningenerinrar emellertid om att det enligt tUlgänglig statistik finns 210 001 företagmed upp till två anställda och 16 504 med 24 anställda. En regel somutesluter endast sådana företagare från aUmän rättshjälp som har mer än tvåanställda skulle därför med all sannolikhet bidra till en väsentlig ökning avkostnaderna för rättshjälpen. Utredningenframhåller att allmän rättshjälp i praxis som regel vägrats företagare med enårsomsättning överstigande . Även om viss kritik kan riktas mot denganska återhållsamma tUlämpningen av regeln om rättshjälp åt näringsidkare ärdärmed inte sagt att det är försvarligt från statsfinansiell synpunkt atlgenerellt tillåta allmän rättshjälp vid en omsättning . Samtidigttorde det emellertid enligt utredningens uppfattning inte kunna uteslutas attdet finns fall där det kan synas stötande alt vägra 6 1978/79. 1 saml Nr 90 1978/79: 90 82 allmänrättshjälp trots att antalet anstäUda visserligen överstiger två eller trotsatt omsättningen översliger . Här kan t. ex. föreligga ömmandeomständigheter av personlig eUer ekonomisk art. Det torde därför knappast gåatt avvara en undantagsregel även om man sätter gränsen så pass högt som nyssangavs. Utredningenvill på grund av det anförda inte förorda en regel av innebörd att allmänrättshjälp i princip inte får utgå till andra näringsidkare än sådana medhögst två anställda och en årsomsättning av högst . Meddetta vill dock utredningen inte ha sagt att man inte alls skaU ta hänsyn tillantalet anställda och årsomsättningens storlek vid bedömningen av om näringsidkareskall beviljas allmän rättshjälp eller inte. Dessa faktorer bör på samma sättsom nu sker spela in i den helhetsbedömning av verksamhetens art ochomfattning som skall göras vid prövningen av rättshjälpsfrågan. Genomden praxis som har utbildats hos rättshjälpsnämndema och besvärsnämnden harallmän rättshjälp i princip kommit att vägras alla näringsidkare med sådanainkomstförhållanden att rättshjälpsavgiften blir högre än grundavgiften.Utredningen anser att det finns skäl att åstadkomma en generösare tillämpningav möjligheterna för näringsidkare att få rättshjälp. Många näringsidkare är även om deras inkomstförhållanden skulle medföra atl rättshjälpsavgiften blevhögre än grundavgiften i praktiken inte att betrakta på annat sätt än vanligalöntagare. Både standardmässigt och i övrigt är de jämstäUda med vanligalöntagare. Möjligheterna för dessa näringsidkare att genom försäkring eUer påannat sätt skydda sig mot oförutsedda händelser av ekonomisk art är ytterstsmå eller rent av obefintliga. Det nu sagda gäller flera av de kategorier somnämnts i riksdagsmotionerna och i de skrivelser som överlämnats tillutredningen. Utredningenanser därför att reglerna om allmän rättshjälp åt näringsidkare bör ändras såatt allmän rättshjälp får beviljas näringsidkare som med hänsyn tillverksamhetens art och begränsade omfattning måste anses jämstäUd med fysiskperson som inte är näringsidkare. När det gäller att ange gränsen för vilkanäringsidkare som inte bör uteslutas från möjligheten att få allmän rättshjälpbör föreskrivas att allmän rättshjälp får lämnas näringsidkare, bara omsärskUda skäl föreligger för rättshjälp med hänsyn till verksamhetens art ochbegränsade omfattning, hans ekonomiska och personliga förhållanden elleromständigheterna i övrigt. Vissatolknings- och tillämpningsproblem har föranletts av den nuvarande lydelsen av8 § 3. RHL som talar om "angelägenhet som har samband med hansnäringsverksamhet". För att i någon mån undanröja dessa problem börlydelsen ändras till "angelägenhet som uppkommit i hansnäringsverksamhet". 1978/79: 90 83 Somtidigare anförts anser utredningen att frågan huruvida näringsidkare skallbeviljas allmän rällshjälp i angelägenhet som uppkommit i hansnäringsverksamhet alltid bör bli föremål för rättshjålpsnämndens prövning.Utredningen framhåller alt det inte torde komma att röra sig om någon merabetydande mängd ärenden som tillförs rättshjälpsområdet genom den nuföreslagna ändringen. 6 Förmåner vid allmän rättshjälp 6.1 Kostnad vid bodelning Enligtgiftermålsbalken (GB) är vardera maken ensam ägare till sin egendom men andramaken har i regel giftorätt i egendomen. När giftorättsgemenskapen upphör medanledning av makes död eller dom på boskillnad eller äktenskapsskillnad,"materialiseras" giftorätten. Detta sker genom bodelning.Bestämmelser härom finns i 13 kap. GB. Tillgrund för bodelningen förutsätts ligga en bouppteckning upptagande bådamakarnas tillgångar och skulder. När talan om äktenskapsskillnad har väcktsskall rälten, om någon av makarna begär det, förordna lämplig person attuppteckna vardera makens tillgångar och skulder. Enligt13 kap. 1 § GB skall vad som är föreskrivet om arvskiftes form, förordnande avsärskild skiftesman samt dennes eller boutredningsmans befattning med skifteäga motsvarande tiUämpning vid bodelning. Hänvisningen syftar påbestämmelserna i 23 kap. (ÄB) och innebär bl. a. följande. Överbodelningen skall en skrifilig handling upprättas och underskrivas av makarna.Om någon av makarna begär det skall rätten förordna om en särskUd skiftesman.Om det behövs får flera skiftesmän utses. Finnes skiftesman inte vara lämpligeller bör han av annan särskild orsak skUjas från uppdraget, skall hanentledigas. Innanrätten förordnar eller entledigar skiftesman skall makarna få tillfälle atlyttra sig. Endasl den som är villig därtill får förordnas. Skiftesmannen skallbestämma tid och plats för bodelningen samt kalla makarna till förrättningen.Vid denna skall han lämna makarna det biträde som behövs. Kan makama inte enashar skiftesmannen att själv bestämma om delningen. Skiftesmannen skall dåupprätta och underskriva en bodelningshandling. Bodelningshandlingen skall isådant fall ofördröjligen delges makarna. Vill någon av dem klandrabodelningen skall han väcka talan hos rätten efterdelgivningen. 1 klandermål får domstolen inhämta yttrande av skiftesmannen.Rätten kan också återförvisa ärendet till skiftesmannen. Klandras intebodelningen inom den angivna tiden vinner den laga kraft. 1978/79: 90 84 tillskäligt arvode och ersättning för sina kostnader av makarna. Dessa torde varasolidariskt ansvariga för skifteskostnaden. Bodelningär i i första hand en privat förrättning. En liknande ordning gäller iFinland. I och däremot försiggår bo-delingsförrättning i mångafall under medverkan av offentlig myndighet, skifteretten. Allmänrättshjälp kunde enligt RHL i dess ursrprungliga lydelse i och för sig utgå iangelägenhet rörande bodelning. Ersättning till särskUd skiftesman ingick dockinte bland de i 9 § RHL uppräknade förmånerna som kunde utgå enligt lagen.Sådan kostnad fick parterna själva svara för, oavsett om rättshjälp hadebeviljats eller inte. Rättshjälp i bodelningsärende omfattade således endastkostnaden för biträde och eventuell utredning. I samband med behandlingenav prop. 1972: 4 rörande rättshjälpsreformen begärde hos regeringenett kompletterande förslag till RHL så att ersättning kunde utgå av allmännamedel skiftesman vid bodelning. Frågan togs därefter upp i en inomjustitiedepartementet utarbetad promemoria (Ds Ju 1975: 15) Rättshjälp förskiftesman vid bodelning. På grundval av promemorianoch remissyttrandena över den lades i prop. 1975/76: 47 fram förslag om atträttshjälpen skulle omfatta även kostnad för särskilt förordnad skiftesman vidbodelning med anledning av äktenskapsskillnad eller boskiUnad om denrättssökande beviljats allmän rättshjälp i bodelningsärendet. Enligt förslagetbegränsades makes möjlighet att i bodelningsärende få förutom skiftesman ävenbiträde enligt RHL till fall där särskilda skäl förelåg med hänsyn tillmakarnas förhållanden eller boets beskaffenhet. Propositionen innebar såledesen prioritering av skiftesman framför bistånd genom biträde åt endera ellerbåda parterna. Rättshjälp i angelägenhet rörande bodelning föreslogs inte kunnalämnas utan beslut av rättshjälpsnämnd. En utgångspunkt för de framlagdaförslagen var att skiftesman skulle förordnas av domstol och att skiftetalltjämt skulle vara en privaträttslig förrättning. Vidriksdagsbehandlingen av propositionen förklarade sig justitieutskottet kunnagodta att den förordade ordningen tillämpades under ett inledande skede. Fråganom en utvidgning av förmånerna borde emellertid tas upp till övervägande avutredningen om en allmän översyn av rättshjälpssystemet. beslutade ienlighet med vad utskottet anfört. Ändringarna i RHL trädde i kraft den 1januari 1976. Utredningenkonstaterar att det bland praktiserande jurister torde råda allmän enighet omatt bodelningsfrågan utgör en vä-säntlig delfråga iskillnadsfrågan. Särskilt starkt är naturligtvis sam- Prop.1978/79: 90 85 bandetmeUan underhållsfrågan och bodelningsfrågan. En konsekvens av detta förhåUandeär att bodelningsffågan nästan aUtid diskuteras i skillnadsmålet och i vissomfattning blir resultatet att bodelningen av inom ramen för skillnadsmålel.Till detta resultat har också bidragit den nya regeln om rättshjälp vidbodelning. Somen följd av det beskrivna förhållandel har man också konstruerat taxan iskillnadsmål så att taxebeloppen inkluderar även ett visst arbete i bodelningsfrågan.Samtidigt som man från advokathåll vitsordar detta hävdar man att laxebeloppenär så låga att de numera inte ger utrymme för något nämnvärt bodelningsarbete. Motden nu angivna bakgrunden har utredningen övervägt olika lösningar som skuUege biträde i skillnadsmålet möjlighet att ev. efter särskild prövning arbeta ett visst antal timmar med bodelningsären-del. Det har emeUertid visatsig svårt att denna väg lösa några egentiiga problem. Enslutsats som kan dragas av det anförda är alt de allra enklastebodelningsfrågoma i flertalet fall löses inom de taxesalta skillnadsmå-lensram. I övriga skillnadsmål, där endera eller båda parterna har allmänrättshjälp, ersätts av allmänna medel bodelningsarbete som har betydelse förmålet i övrigt. Vilka bodelningar som inom dessa skillnadsmål varierar.När man överväger frågan under vilka förutsättningar allmän rättshjälp bör fåbeviljas separat i bodelningsangelägenheter är det emellertid som en följd avatt de enklaste fallen av på annat sätt åtminstone i princip denågot mer komplicerade eller mycket komplicerade fallen man talar om. Utredningenanför vidare att om man ser på problemet på detta sätt man givetvis kan frågasig om det behövs några särskilda restriktioner när det gäller möjligheten attfå rättshjälp vid bodelning. Har parterna inte klarat bodelningen iskillnadsmålet måste förutsättas att delningen vållar problem och det kan dåhävdas att parterna bör kunna få hjälp enligt vanliga kriterier. Parterna ser som förut framhållits ofta bodelningen som ett svårare problem änäktenskapsskillnaden och de har ofta fog för sin uppfattning. måsteman emellertid hålla i minnet att svårigheterna vid bodelningen ofta inte ärsakligt betingade utan beror på känslomässiga attityder. Även mycket små ochjuridiskt okomplicerade bon kan därför vålla problem. måste framtvinganågon form av restriktivitet. Enbart den omständigheten alt parterna vunnitäktenskapsskillnad men inte kunnat enas om bodelningen bör alltså inte uigöratillräcklig grund för allmän rättshjälp i bodelningsangelägenheten. Enligtnuvarande praxis anses förekomsten av fastighet eller rörelse i makarnas bovara faktorer som kan ge anledning att bevilja rättshjälp. Utredningen anseratt även en rad andra förhållanden bör tillmätas stor betydelse vid prövningen.Som exempel kan nämnas att fordringar eller 1978/79: 90 86 skulderav skilda slag ingår i boet, att avbetalningsgods av större värde ingår, attenskild egendom eller försäkringar finns, att vederlagsanspråk föreligger elleratt gåvotransaktioner är omstridda etc. mån rättshjälpsbehov anses föreligga uppkommer frågan hur behovet skalltillgodoses. Denna fråga har som framgått ägnats stor uppmärksamhet ochföranlett den lagändring som trädde i kraft . Genom dennaändring infördes möjlighet att betala även skiftesman ur rättshjälpssystemet.EnUgt utredningens mening saknas anledning att ompröva denna reform. Vad sommåste stå i centrum är däremot enligt utredningens mening frågan om det finnsskäl att prioritera anlitandet av skiftesman framför biträde eller omlagstiftningen bör vara neutral i denna del. 1den antydda frågan har särskilt från advokathåll framhållits att dennuvarande prioriteringen av skiftesman inte överensstämmer med det i praktikenvanliga förfarandet vid bodelningar. Det vanliga är nämligen att skiftesmaninte anlitas förrän i sista hand, dvs. först sedan biträdena misslyckats attåstadkomma en delning. Reformen har därför inneburit att parter som åtnjuterrättshjälp påtvingats en ordning som avviker från den normala. En annanolägenhet med den nämnda prioriteringsregeln anses vara att den leder tillobalans mellan ekonomiskt olika lottade makar eftersom en mer bemedlad partalltid kan på egen bekostnad anlita biträde inför skiftesmannen. Bakgrundentill den nuvarande prioriteringsregeln är en önskan att begränsa kostnaderna.Det har förutsatts att kostnaderna för skiftesman blir lägre än om bådaparterna anlitar biträde. Enligt utredningens mening är detta inte heltsjälvklart. Biträdena har nämligen från skiUnads-målet ingående kännedom omparternas förhållanden under det att skiftesmannen saknar motsvarandeförhandskunskap. Kostnaderna för skiftesmannens arbete beror givetvis i höggrad på vem som utses till skiftesman och hur denne utför sitt uppdrag. Enskiftesman som arbetar efter metoden att i så många fall som möjligt få tillstånd uppgörelser i godo vilket enligt uppgift till utredningen inte ärovanligt drar naturligtvis stora kostnader. Dessa omständigheter i föreningmed den kritik som i övrigt anförts mol gällande ordning bör enligtutredningens uppfattning leda till att man i första hand söker lösa problemengenom en neutral regel, dvs, den lösning skiftesman eller biträde börväljas som i varje särskilt fall är lämpligast. Vid avvägningen bör kostnadsaspektenväga tungt men inte vara ensamt avgörande. En konsekvens måste ändå bli attregelmässigt endast endera förmånen bör få utgå. Enfördel med biträdeslösningen är, framhåller utredningen, att man tillvaratarden kunskap om parterna och deras förhållanden som biträdena förvärvat iskillnadsmålet. Som förut nämnts nedlägger biträde ofta ett visst arbete påbodelningsfrågan redan i skillnadsmålet. 1978/79: 90 87 avdetla arbete behöver bodelningen ibland inte vålla några större problem ävenom den inte kan lösas inohi skillnadsmålets ram. Enannan fördel med biträdeslösningcn är att den stämmer överens med den lösningsom tillämpas vid upplösning av ogifta sammanboendes egendomsgemenskap, Isådana fall gäller nämligen allmänna regler om biträdesbehov. Denfrämsta fördelen med skiftesman är att en sådan har möjlighet att tvångsvisskifta boet. Detta kan innebära en garanti för att kostnaderna begränsas. AHlberor emeUertid skiftesmannen anser sig böra ägna åtförlikningsförhandlingar innan han eventuellt tvångsvis skiftar boet, HärtiUkommer att skiftesmannen behöver för atl utreda boet och bilda sig enuppfattning om parternas ståndpunkter, I denna del har parternas biträdenoftast en förhandskunskap som gör att de direkt kan angripa självadelningsfrågan. Utredningenpåpekar alt en särskild komplikation ligger i att skiftesman förordnas avrätten. Frågan om rättshjälp bör beviljas och vilka förmåner biträde ellerskiftesman som rättshjälpen bör innefatta, avgörs alltså av en myndighet ochskiftesman förordnas av en annan. Denna omständighet bör enligt utredningensmening föranleda att förmånen av skiftesman görs beroende av särskUd prövninggenom rättshjälpsnämndens försorg. Ätt skiftesman förordnas på begäran av enaparten bör alltså för all ta ett exempel inte automatiskt påverkamöjligheterna för den andra parten att få biträde i bodelningsfrågan. Motbakgrund av de nu redovisade allmänna övervägandena har utredningen stannatför följande lösning. Behovetatt rättshjälp vid bodelning bedöms enligt i princip vanliga regler. För atlrällshjälp skall få beviljas bör emellertid krävas alt boet är i någothänseende komplicerat. Rättshjälpen innefattar förmånen av biträde ellerskiftesman. Den som gör ansökan om rättshjälp skall ange vilken förmån hanönskar och skälen. prövar ansökningen och bestämmer vilkenförmån som skall utgå. Valet skall ske med hänsynslagande tUl såväl partensönskemål och behov som till kostnadskonsekvenserna. Utredningen förutsätteratt parterna i regel har ganska klart för sig om de kan enas eUer om skiftesmanmåste tUlgripas. Om bUräde förordnas men det senare visar sig att skiftesmaninte kan undvaras får nämnden på framställning bestämma att rättshjälpen skallinkludera även denna förmån. Härför bör dock fordras särskilda skäl. SkuUeskiftesman ha kopplats in från början men parterna, eller en av dem, senareanse att biträde inte kan undvaras bör motsvarande gälla. Utredningenframhåller att den valda lösningen nära överenssiämmer med gällande rätt. Endaskillnaden är egentligen atl den är neutral i valet mellan biträde ochskiftesman. Det är möjligt att detta kan vålla vissa merkostnader. En väsentiigfördel är emellertid att lösningen ansluter lill det arbetssätt som vanligentillämpas på detta område. 1978/79: 90 88 ningenhåller dessutom för sannolikt att skiUnaden i ekonomiskt hänseende inte blirså stor, främst därför att biträde till skillnad från skiftesman i regelkan förutsättas ha en viss förhandskänndedom om boet och därför vara beredd attomedelbart söka en uppgörelse i bodelningsfrågan. Trotsdet anförda kan det enligt utredningens mening inte uteslutas attbodelningsärendena blir kostnadskrävande. Härför talar bl. Det är därför önskvärt med en effektivkostnadskontroll. Det är också angeläget att en vägledande praxis snarastmöjligt utbildas såväl i fråga om vilken förmån som skall utgå som i fråga omden tid biträden och skiftesmän rimligen bör ägna åt delningsfrågan. 6.2Kostnad för privat sakkunnig Enligt9 § andra stycket 2 RHL anses som kostnad för rättshjälpen bl. a. denrättssökandes kostnad för bevisning vid allmän domstol, krigsrätt,arbetsdomstolen eller bosladsdomstolen. Enligt 24 § samma lag utgår ersättningför bevisning i den mån inte särskilda föreskrifter gäller, med skäligt beloppenligt domstolens bestämmande. De särskilda föreskrifter som åsyftas är vissabestämmelser i som anger att ersättning för bevisning skall utgå av allmännamedel, nämUgen 36 kap. 24 § tredje stycket, 38 kap. 7 § andra stycket, 39 kap.5 § andra stycket samt 40 kap. 17 § andra siycket och 19 § andra stycket, vilkahänvisar till vittnesersältningskungörelsen (1973:262). Saknas sådana särskUdaföreskrifter skall ersättning för bevisning bestämmas av domstolen till skäligtbelopp. Frågahar uppkommit i vilken utsträckning ersättning kan utgå enligt RHL för kostnadför sakkunnig, som inte nämnts av rätten (privat sakkunnig) och som part medallmän rättshjälp åberopat. Vad som närmast vållat tveksamhet är om ersättningkan utgå enligt 24 § RHL åt privat sakkunnig för arbele. Privatsakkunnig behandlas i 40 kap. 19 § RB. Reglema innebär att den sakkunnige ihuvudsak behandlas som vittne. Äv detta följer bl. a. att de ersättningsreglersom gäller för vittne skall tillämpas beträffande av part anlitad sakkunnig.Domstolen kan alltså tillerkänna privat sakkunnig ersättning bara i denomfattning han som vittne har rätt till ersättning. Vad som kan komma i frågaär därmed ersättning för resa, uppehälle och tidsspillan i samband medinställelse vid förhandling men däremot inte ersättning för utfört arbete.Däremot kan part, som utgett ersättning till den sakkunnige, i förhåUande tillmotparten göra gällande hela det utbetalade beloppet som rättegångskostnad. Prop.1978/79: 90 89