prop · G20384 · 1978-12-31 00:00:00 — 1978/79:84 Regeringens proposition ommyndigheters skadeståndsansvar i vissa personalärenden, m. m.; Regeringenföreslår att antaga de förslag som har tagits upp i bifogade utdragav regeringsprotokoll denna dag. Ipropositionen föreslås en del ändringar i lagen (1976: 600) om offentliganställning. Om en myndighet i ett ärende om disciplinansvar, avskedande,avstängning eller läkarundersökning gör sig skyldig till brister ihandläggningen, skall enligt förslaget skadestånd efter arbetsrätlsligtmönster kunna utgå till den berörde arbetstagaren och hans fackligaorganisation. Vidare skall enligt förslaget staten träda in som arbetsgivare ibl. a. uppsägningstvister som rör kommunanställda lärare m. fl. Dessaändringar avses träda i kraft . Medanledning av inrättandet av fr. o. m. den 1 januari1979 föreslås i propositionen också ett par justeringar i lagen (1965: 576) omställföreträdare för kommun vid vissa avtalsförhandlingar m. m. 1Riksdagen 1978/79.1 saml. 1978/79: 84 Propositionens lagförslag 1 Förslag till Lag om ändring i lagen (1976: 600) om offentliganställning Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1976: 600) omoffentlig an-ställningi dels att 14kap. 11 § skall upphöra att gälla, dels att 15 kap. 8 § skall ha nedan angivnalydelse, dels att i lagen skall införas en ny paragraf, 16 kap. 7 §, av nedanangivna lydelse. Har statlig myndighet meddelat beslut om disciplinansvar, avskedande,avstängning eller läkarundersökning beträffande arbetstagare hos annan änstaten, skall staten anses som arbetsgivare i tvist som rör beslutet. Har statlig myndighet beträffande arbetstagare hos annanän staten meddelat beslut om anställnings upphörande eller om disciplinansvar,avstängning eller läkarundersökning enligt denna lag, skall staten anses somarbetsgivare i tvist som rör beslutet. Bryter myndighet i ärende om disciplinansvar, avskedande,avstängning eller läkarundersökning mot 14 kap. 1 eller 39 §, 15 kap. 3, 4eller 7 §, föreskrift enligt 13 kap. 4 § om handläggning av ärende omavstängning eller läkarundersökning eller föreskrift som avses i 15 kap. 3eller 6 §, äger 38 § första, tredje och fjärde styckena samt 40 § lagen(1974:12) om anställningsskydd motsvarande tilllämpning. Denna lag träder i kraft . 1 Lagen omtryckt 1977:1047. 1978/79: 84 Lagom ändring i lagen (1965: 576) om ställföreträdare för kommun vid vissaavtalsförhandlingar m. m. Härigenomföreskrivs att i 15 och 8 §§ lagen (1965: 576) om ställföreträdare för kommunvid vissa avtalsförhandlingar m. m. orden ""respektive ordet "avtalsverket" skall bytas ut mot "statensarbetsgivarverk" respektive "arbetsgivarverket". Dennalag träder i kraft efter den dag, då lagen enligt uppgift på denutkommit från trycket i . Lagen tillämpas dock förtid . 1Senaste lydelse av 1 § 1974:1014 5 § 1970: 352 8 § 1974: 1014. Prop.1978/79: 84 Närvarande:statsministern , ordförande, och statsråden , ,, , , , , , , , , ,De , , , , , Lagrådsremissmed förslag till lag om ändring i lagen (1976: 600) om offentlig anställning Rättssekretariatetvid budgetdepartementets personalenheter gav ut rapporten (Ds B1978: 3) Myndigheters skadeståndsansvar i vissa personalärenden, m. m. Deninnehåller förslag till lag om ändring i lagen (1976: 600) om offentliganställning (, omtryckt 1977: 1047). Förslagetgår ut på att skadeståndsbestämmelserna i lagen (1974: 12) om anställningsskydd(LAS, ändrad : 593) skall göras tilllämpliga på fall där enmyndighet i ett ärende om disciplinansvar, avskedande, avstängning ellerläkarundersökning har brutit mot en föreskrift i eller i någon annanförfattning som har meddelats med stöd av . Förslaget innefattar också enutvidgning av området för det statliga arbetsgivaransvaret i vissarättstvister. Departementsrapporten som även innehåller en redogörelse för gällande rätt bör fogas tillprotokollet i detta ärende som bilaga 1. Efterremiss har yttranden över rapporten avgetts av justitiekanslern (),, , , hovrätten för ÖvreNorrland, , försvarets civilförvaltning, ,, postverket, , (),statskontoret, (), (), statenspersonalnämnd (SPN), statens ansvarsnämnd, universitets- och högskoleämbetet(UHÄ), (), arbetsdomstolen (AD), ,länsstyrelserna i och , utredningen (Ju 1977:17) om förfarandet i vissa 1978/79: 84 6 m., ombudsmän (), ,, Försäkringskassornas förhandlingsorganisation.Statsanställdas förbund, TCO:s statstjänstemannasektion (TCO-S),Centralorganisationen /SR, och Sverigesadvokatsamfund. UHÄ som förklarat att rapporten inte föranleder något eget uttalande av UHÄ har lämnat över yttranden från de juridiska fakultetsnämnderna viduniversiteten i , och . JO:syttrande har avgetts av justitieombudsmannen . Arbetslivscentrumhar avstått från att yttra sig. Ensammanställning av remissyttrandena bör fogas till protokollet som bilaga 2. 2 Myndigheters skadeståndsansvar i vissa personalärenden 2.1 Rättsläget Denståtlige arbetsgivarens beslut i personalärenden utgör i många fall exempel påmyndighetsutövning. I sådana fall avgör han sålunda med stöd av lag eller annanförfattning en fråga som inte kan regleras genom avtal, t. ex. ett ärende omdisciplinansvar, avskedande, avstängning eller läkarundersökning enligt . Detkan anmärkas att avskedande enligt är ett institut skilt från avskedandeenligt LAS (jfr 7 kap. 1 § ). De bestämmelser i som rör avskedandegäller alltså inte på det statligt reglerade området annat än i de fall där såuttryckligen har föreskrivits i . Förfrågan om skadeståndsansvar i samband med beslut i personalärenden enligt LOAär flera lagar av betydelse. Förutom och är det skadeståndslagen (SkL,1972: 207, omtryckt 1975: 404, ändrad : 272) och lagen (1976: 580)om medbestämmande i arbetslivet (MBL, ändrad : 532) som närmast ärav intresse. Degrundläggande reglerna finns i SkL. Där sägs att staten eller kommun skallersätta personskada, sakskada eller ren förmögenhetsskada, som vållas genomfel eller försummelse vid myndighetsutövning i verksamhet för vars fullgörandestaten eller kommunen svarar (3 kap. 2 §). Detta ansvar är emellertid begränsatpå olika sätt. Sålunda föreligger ersättningsskyldighet bara om myndigheten haråsidosatt de krav som med hänsyn till verksamhetens art och ändamål skäligenkan ställas på dess utövning (3 kap. 3 §, "standardregeln"). Och omden skadelidande utan giltig anledning underlåter att föra talan om rättelseeller att använda särskilt rättsmedel, ersätts inte skada som på så sätt hadekunnat undvikas (3 kap. 4 §, "passivitetsregeln"). SkL lämnar normaltinte något utrymme för skadestånd för det fall att skada har uppstått tillföljd av en oriktig bedömning. Och lagen ger heller ingen möjlighet till Prop.1978/79: 84 7 s.k. allmänt skadestånd, dvs. ersättning för den ideella skada som anses kunnauppkomma redan genom att rättsreglerna som sådana sätts åt sidan. arbetsrättsliga lagstiftningen har arbetsgivaren däremot ålagts ett meromfattande ansvar mot arbetstagare och arbetstagarorganisationer än enligt SkL. EnligtLAS är skadeståndsansvaret sålunda strikt, dvs. det inträder ulan attarbetsgivaren behöver ha varit försumlig. Ansvaret omfattar både bedömningsfeloch fel av formell karaktär och kan utkrävas både för ekonomisk och för ideellskada (38 §). Skadeståndsbeloppet kan jämkas. I några fall framgår av attLAS bestämmelser om skadestånd skall tillämpas även på LOA:s område, nämligen förutom vid .obefogad uppsägning från tjänst (7 kap. 2 § första stycket) vid brott mot vissa handläggningsregler i i samband med avskedande ochavstängning (14 kap. 7 och 11 §§). I övrigt gäller LAS skadeståndsregler intei ärenden om disciplinansvar, avskedande, avstängning eller läkarundersökningenligt . Ävenenligt MBL är arbetsgivarens ansvar för skada strikt. En arbetsgivare sombryter mot MBL eller mot kollektivavtal skall ersätta uppkommen skada, i denmån annat inte följer av övriga skadeståndsbestämmelser t. ex.bestämmelserna om jämkning - i MBL (54 §). Såväl ersättning för ekonomiskskada som allmänt skadestånd kan förekomma. är, medvisst undantag som här saknar intresse, tillämpliga också på LOA-området. Frågorsom hänger samman med skadeståndsansvar i personalärenden har sedan 1976 års ämbetsansvarsreformövervägts inom . Vid underhandskontakter har och , vilka representerar det stora flertalet arbetstagare istatligt reglerad tjänst, tagit upp diskussion om en lagstiftning sompå det statliga området och på det kommunala lärarområdet skulle ålägga den offent-ligearbetsgivaren ett särskilt skadeståndsansvar, framför allt i ärenden omdisciplinansvar och avskedande, men också när det gäller avstängning ochläkarundersökning enligt . Organisationerna har därvid yrkat att ansvaretskulle utformas på samma sätt som enligt LAS och omfatta fall där arbetstagarenhar orsakats psykiskt lidande eller annat förfång till följd av t. ex. bristeri ärendets utredning eller andra försummelser från arbetsgivarens sida. skulle enligt yrkandet ges rätt till skadestånd. Motdenna bakgrund upprättades departementsrapporten (avsnitt A). Som redan harnämnts mynnar den ut i förslaget att en myndighet skulle dra på sig ettsärskilt skadeståndsansvar, om den i ett ärende om disci- 1978/79: 84 8 plinansvar,avskedande, avstängning eller läkarundersökning bryter mot föreskrifter i LOAeller i författningar som har meddelats med stöd av . Dettaskadeståndsansvar skulle svara mot vad som gäller enligt LAS, dvs. utgöra ettstrikt ansvar med möjlighet till allmänt skadestånd. Underremissbehandlingen har rapporten fått ett blandat mottagande. Omkring tvåtredjedelar av remissinstanserna har tillstyrkt rapportförslaget eller lämnatdet i huvudsak utan erinran, i flertalet fall dock utan att ange sinmotivering. Övriga instanser har ställt sig kritiska eller helt avvisande tillförslaget. En del av dem anser att frågorna bör utredas ytterligare. Kritikenhar särskilt riktat in sig på den del av förslaget som innebär skadestånd förbedömningsfel. Remissammanställningenutvisar vidare i huvudsak följande. Blandde remissinstanser som helt eller i allt väsentligt godtar rapportens förslag befirmersig , som anser det naturligt att skadeståndsansvaret på detoffentliga området utvidgas i enlighet med förslaget, eftersom mindreförmånliga regler inte bör gälla för arbetstagare på den offentliga sektorn änför dem på den privata. Och och betonar särskiltvikten av att det blir möjligt att erhålla allmänt skadestånd vid materiellafel i disciplinärenden m. m. En sådan rätt till allmänt skadestånd för denenskilde arbetstagaren och dennes fackliga organisaUon är enligt de båda personalorganisationernasynnerligen motiverad med tanke på hur ingripande och påfrestande ettdisciplinärt förfarande kan vara för arbetstagaren. Somredan har sagts, redovisar övriga tillstyrkande remissinstanser exempelvis SAVoch AD i de flesta fall inte sina skäl. Utredningen om förfarandet i vissadisciplinärenden m. m. säger sig dock inte kunna underlåta att anmärka att dennu tilltänkta regleringen möjligen kan verka återhållande på myndigheterna, närdet gäller att tillämpa det disciplinära påföljdssystemet. Vidare sägerutredningen att den föreslagna ordningen måhända kan vara ägnad att i alltfall ge grund för misstanke att myndighetema kommer att iaktta allt för storåterhållsamhet, vilket i sin tur kan skapa den uppfattningen att myndigheternabrister i opartiskhet. Blandde instanser som är negativa till förslaget kan nämnas JO och JK. Enligt JO:serfarenhet föreligger knappast behov av att införa skadeståndsregler avföreslagen art, eftersom klagomål hos JO i hithörande personalärenden harvarit få och nära nog uteslutande har gällt det kommunalaområdet. JO förklarar sig närmast ha intrycket att utrymme kunde finnas förmera aktivitet från myndigheternas sida när det gäller att tillgripadisciplinär åtgärd etc. Om varje felgrepp av en myndighet, ursäktligt ellerinte, skulle medföra skadeståndspåföljd, förmodar han att myndigheten kommeratt bli än mer försiktig med att ingripa mot olämpliga arbetstagare, vilketinte kan ligga i allmänhetens intresse. Och JK menar att man i förslaget intetillräckligt beaktar den offentliga verksamhetens särdrag. Det är nämligenenligt hans mening viktigt att hålla i minnet att myndigheterna inte bara haratt som arbetsgivare iaktta gällande arbetsrättsliga regler utan också har atttillgodose allmänhetens krav på en väl fungerande offentlig verksamhet. Prop.1978/79: 84 9 somvid myndighetsutövning vilar på staten enligt 3 kap. 2 § SkL måste enligt JKvara tillfyllest för att skydda den enskilde mot godtyckliga och i normalbemärkelse felaktiga beslut. Förslagetom ett skadeståndsansvar för bedömningsfel avstyrks också av bl. a.kriminalvårdsstyrelsen, som anför att tillräckliga garantier mot felaktigheterav det slag som föreslås bli skadeståndsgrundande måste anses ligga i detförhållandet att personalärenden hanteras på samma sätt som myndighetsutövninggentemot allmänheten. Det kan enligt styrelsens mening också sättas i fråga,huruvida det fortsättningsvis skulle framstå som meningsfullt att vidmakthållamyndigheternas disciplinära befogenheter, om förslaget genomförs. för likaså fram betänkligheter mot förslaget vad gäller skadeståndsansvarför bedömningsfel och hänvisar till att den föreslagna lagändringen sannolikt skullefå en passiviserande effekt. Också avvisar förslaget i denna del. Vadbeträffar skadeståndsansvar för formella felaktigheter lämnas förslaget utanerinran av de flesta remissinstanserna, även av en del av dem som är negativatill skadeståndsansvar för bedömningsfel. Blanddem som inte godtar det framlagda förslaget utan förordar att frågorna utredsytterligare kan nämnas statens ansvarsnämnd och kommunförbunden. /SR anseratt förslaget bör genomföras först i samband med vissa andra lagändringar. Offentligverksamhet drivs i olika former. Väljer man som i normalfallet myndighetsformen och inte någon privaträttslig form, har man därmed också valtatt ställa särskilda rättssäkerhetskrav på verksamheten. Den kommer då i storutsträckning att bedrivas på grundval av andra regler än som tillämpas för t.ex. bolag, föreningar eller stiftelser. Dessa regler som meddelas ioffentligrättslig ordning grundas på samhällsmedlemmarnas intresse av att detallmännas funktioner utan ovidkommande hänsyn fullgörs på ett riktigt sätt. Föratt säkerställa att den offentliga förvaltningen utövas korrekt har man sålundaskapat vissa lagregler och kontrollsystem som saknar motsvarighet på denprivata sektorn, bl. a. straffbud mot oriktig myndighetsutövningoch vid tjänsteförseelse m. m. Avskedandereglerna i LOAansluter till detta ansvarssystem. Här bör vidare framhållas denoffentligrättsliga tillsyn och granskning av förvaltningen som förutom avöverordnade myndigheter utövas främst av allmän åklagare, av JK och JO, avriksrevisionsverket och revisorer. Genom principen om allmännahandlingars offentlighet har lagstiftaren också underlättat den insyn iförvaltningen som utövas direkt av enskilda medborgare och av organisationer,politiska partier och massmedia. Den som drabbas av ett oriktigt myndighetsbesluthar dessutom getts möjligheter att söka rättelse och att kräva skadestånd. 1978/79: 84 10 Fråganär nu i vad mån man mot bakgrund av den offentliga förvaltningens särart kangå personalorganisationerna till mötes i deras anspråk på att personalrätten iännu ett hänseende skall närmas till de principer som gäller på den privataarbetsmarknaden. Närman överväger denna fråga bör noteras att vid tillsynen över förvaltningengivetvis beaktas även intresset av att myndigheterna tillämpar ansvarssystemeti på ett sätt som kan anses svara mot arbetstagarnas krav på rättssäkerhetoch en sakligt grundad bedömning. Som statens ansvarsnämnd har påpekat, gör sigden företrädare för arbetsgivaren som sätter hithörande bestämmelser åt sidan iprincip skyldig till tjänsteförseelse. Han kan därför dra på sigdisciplinpåföljd eller i grövre fall t. o. m. straffansvar. En verksambevakning av förvaltningen bidrar självfallet också till att minska behovet avskadeståndsregler med huvudsakligen preventivt syfte. Härtill kommer de mycketnoggrant reglerade former i vilka hithörande ärenden enligt skallhandläggas. Underremissbehandlingen har det också gjorts gällande att det vore mindretilltalande att ålägga en myndighet ett strängare myndighetsutövningsansvargentemot den egna personalen än gentemot den allmänhet som den är satt atttjäna. Vadförst rör förslaget om ett utvidgat skadeståndsansvar för bedömningsfel hardet vid beredningen av detta lagstiftningsärende knappast kunnat bekräftas attdet skulle finnas något praktiskt behov av ett sådant ansvar. Grunderna förprövningen av ärenden om disciplinansvar, avskedande, avstängning ochläkarundersökning är inte heller helt jämförbara med vad som gäller i fråga omt. Sålunda har flera remissinstanser starkt betonat risken föratt en skadeståndssanktionering av sakfel kan få en återhållande effekt påstatsmyndigheternas behöriga handlande i sådana ärenden. Bland dessa instanserfinns sådana vilkas yttranden på grund av instansernas ställning och verksamhetmåste tillmätas särskild betydelse i detta sammanhang, främst JK och JO. Med hänsynhärtill och till det offentligrättsliga ansvarssystemets syfte måste enligt minmening större avseende fästas vid risken för en passiviserande effekt än vidden förebyggande verkan mot sakligt sett oriktiga avgöranden som en regel omskadestånd för bedömningsfel skulle kunna medföra. Jaganser mig följaktligen inte kunna följa rapportförslaget i fråga ombedömningsfel. Jagvill i detta sammanhang erinra om att den tidigare angivna utredningen omförfarandet i vissa disciplinärenden m. m. har till uppgift att föreslååtgärder som skall stärka allmänhetens förtroende för myndighetemashandläggning av sådana ärenden. I samband med att ställning tas till deförslag som denna utredning kan komma att lägga fram, kan det bli anledning attockså från andra synpunkter se över en del av formerna för handläggningen avfrågor om disciplinansvar, avskedande, åtalsanmälan, avstängning ochläkarundersökning enligt . Prop.1978/79: 84 H kanhär erinras om betydelsen av den personalutbildning i förvaltnings-ocharbetsrätt m. m. som äger rum vid myndigheterna (jfr SOU 1978: 41). Vad sedan rör förslaget omett utvidgat skadeståndsansvar för formfel nämnde jag de noggrantreglerade formerna för handläggningen av ärenden om disciplinansvar etc. enligtLOA. har kommit till både för att gagnaansvarssystemets syfte en väl fungerande förvaltning och för att garanterade enskilda arbetstagarnas rättssäkerhet. Det är därför ett oeftergivligt kravatt dessa föreskrifter följs av myndigheterna. Några av de tjänstemannaärendensom har prövats i högsta instans eller som har varit föremål för JO:s uppmärksamhetär emellertid av den karaktären att de enligt min mening ger visst stöd åt defackliga organisationernas uppfattning att det är motiverat att genom ettsärskilt ansvar för formella fel ytterligare stryka under vikten av att deoffentliga myndigheterna följer dessa föreskrifter (jfr exempelvisRegeringsrättens årsbok 1965 K 173, 1967 S 2 och K 1691, 1970 ref. 54, 1971 U13; från det kommunala området JO:s ämbetsberättelse 1973 s. 422, 1978/79 s.370). Rapportförslaget harvisserligen rönt viss kritik också när det gäller skadeståndsansvar förformella brister. Men denna kritik som främst går ut på att SkL ger etttillräckligt skydd också i denna del har varit långt ifrån lika uttalad som ifråga om bedömningsfelen. Och enligt min uppfattning har inte heller de skälsom har anförts mot en skadeståndssanktionering samma styrka i fråga omformfel. Det torde inte skapa några problem att på denna avgränsade punkt fillgodosede anställdas och deras organisationers inlressen sådana dessa enligt rapportenhar förts fram från fackligt håll. Jag kan därför i denna deli stort sett ansluta mig till resonemanget i rapporten. Ett skadeståndsansvarsom går utöver det som gäller enligt SkL bör alltså införas för formfel iärenden om disciplinansvar, avskedande, avstängning eller läkarundersökningenligt . Som nämnts ger exempel på att en myndighet, som i egenskap av arbetsgivare bryter mot enformell föreskrift i , riskerar att få betala skadestånd. Det ärskyldigheten att varsla och överlägga med lokal arbetstagarorganisation i frågaom avskedande och att underrätta organisationen om avstängningsbeslut som ärsanktionerad med skadestånd enligt reglerna i LAS (14 kap. 11 § ). Somföreslås i rapporten bör ett vidgat ansvar för formella fel utformas eftersamma principer. Det innebär att LAS skadeståndsregler genomgående bör till lämpasockså här. Någon begränsning av ansvaret i enlighet med exempelvis standard-och passivitetsreglerna i SkL blir därmed inte aktuell. En principiellskadeståndsskyldighet inträder följaktligen så snart det kan konstateras attett formellt fel har begåtts. Detta medför att ansvar kan utkrävas också i defall där det begångna felet inte är av så allvarlig beskaffenhet, att det kanföranleda disciplinpåföljd eller straff för den 1978/79: 84 12 Ansvaret för myndigheten blir alltså strikt. Ilinje härmed bör man vid prövningen av frågan i vad mån skada har uppståttockså beakta en arbetstagarorganisations intresse av att rättsreglerna iakttasi förhållande till dess medlemmar samt övriga omständigheter av annan än rentekonomisk betydelse. En arbetstagarorganisation mäste nämligen anses ha ettberättigat intresse av att rättsreglerna följs i förhållandet mellanmyndigheten som arbetsgivare, å ena sidan, samt organisationen och dessmedlemmar, å andra sidan. Därför bör allmänt skadestånd kunna tillerkännassåväl den enskilde arbetstagaren som dennes organisation. Idet följande kommer jag in på hur det ansvar som jag förordar närmare börutformas. Skadeståndsansvaretär alltså avseit att träffa brister i myndigheternas handläggning av ärenden omdisciplinansvar, avskedande, avstängning eller läkarundersökning enligt LOA.Som uttalas i rapporten bör ansvaret inträda, om en myndighet bryter mot vissahandläggningsföreskrifter i sådant ärende. Ordet "bryter" harvisserligen kritiserats från några håll, men denna kritik har närmast grundatspå att skadeståndsansvaret enligt rapporten avsågs omfatta också materiellafel. Det valda uttrycket torde emellertid väl spegla den situation som avsesmed mitt förslag, nämligen att en myndighet åsidosätter en tvingande föreskriftom viss handläggningsrutin. I vad mån så har skett i det enskilda fallet kanfastställas t. ex. i samband med en överprövning av myndighetens beslut eller om ingen överprövning sker i ett särskilt skadeståndsmål. Dennya skadeståndssanktioneringen bör enligt mitt sätt att se omfatta vissahandläggningsregler som hänför sig till myndigheternas avgörande av självasakfrågan. Jag syftar i första hand på bestämmelserna om kommunikation,handläggningshinder, varsel, överläggning m. m. i 14 kap. 1 och 39 §§ och ombeslutsmyndighet och omröstning i 15 kap. 3, 4 och 7 §§ . Men jag syftarockså på de anslutande handläggningsregler som avses i 13 kap. 4 § och 15 kap.3 § . Skadestånd skall alltså kunna utgå om en myndighet i strid mot 22 §anställningsförordningen (1965: 601, omtryckt 1976: 863, ändrad senast 1978:544) underlåter att inhämta ett förberedande läkarutlåtande, när den skallavgöra om en arbetstagare bör förpliktas att undergå läkarundersökning, ellerom en myndighet, som lyder under en central förvaltningsmyndighet, i strid mot27 § i förordningen själv prövar en fråga om att avstänga arbetstagaren frånarbetet. Däremotbör det nya ansvaret inte omfatta exempelvis det fall att en myndighet i stridmot 17 kap. 1 § verkställer ett icke lagakraftvunnel beslut om avskedandeeller att den annars gör sig skyldig till något fel i samband medverkställigheten av ett beslut, t. ex. bestämmer 1978/79: 84 13 ettådömt löneavdrags storlek på ett oriktigt sätt (jfr 20 § anställningsförordningen).Ett åläggande av mer än en disciplinpåföljd i strid mot 10 kap. 2 §LOA bör ses som ett exempel på ett fel i sak och således inte heller kunnamedföra ansvar enligt mitt förslag.