prop · G20340 · 1978-12-31 00:00:00 — När eriagd preliminär skatt överstiger den slutligaskatten tillkommer överskottet i princip den skatlskyldige. Före utbetalningdärav kan dock överskottet tas i anspråk för betalning av gäld. Beträffandeflertalet slag av fordringar gäller, att överskottet dier del därav inte kantas i anspråk på annat sätt än genom utmätning. För vissa skatter gäUeremellertid enligt 68 § 4 mom. uppbördslagen (1953: 272 UBL) ett gynnsammareförfarande, som i vardagslag kallas kvittning. Förfarandet innebär i korthetatt innan överskottet står lill förfogande för utmätning och alltså medföreträde framför utmätning från överskottet får avräknas restförda skatteroch avgifter som omfattas av UBL. Kvittningen har ansetts böra betraktasnärmast som en avräkning i ett kontokuranlför-hållande. Efter ett uttalande avJO (se JO:s ämbetsberättelse 1960 s. 1978/79:40 , . 289)anses allmänt all kvittning i nu angiven bemärkelse inte kan förekomma i frågaom böter eller sådana skatter och allmänna avgifter som inte omfattas avbestämmelserna i . Utredningen har föreslagit att kvittning bör kommatill användning även vid bötesindrivning. Förslaget har godtagits av flertaletremissinstanser. Medhänsyn till det i det föregående betonade starka intresset att förbättraindrivningsmöjligheterna för böter föreslår jag att den här diskuteradeändringen genomförs. Jag vill i delta sammanhang även framhålla att en sådanändring är ägnad att underlätta handläggningen hos kronofogdemyndigheterna. Vadsom nu har sagts beträffande böter bör även gälla viten och rätlsverkansbelopp.Det bör betonas atl kvittning kan bli av betydelse inte minst när vite harålagts juridisk person eftersom införsel inte kan användas annat än motfysiska personer. Jagbiträder också utredningens förslag atl särskilda beneficieregler inte vidareskall gälla beträffande bölesfordringar. Med hänsyn bl. a. till en kommandeordning ulan förvandlingsinslag kan det nämligen inte anses föreliggatillräckliga skäl att i beneficiehänseende uppställa andra regler för bötesfordringarnaän för fordringar i allmänhet. Vid detta ställningstagande har jag i likhet medutredningen konstaterat alt den praktiska skillnaden vid tUlämpningen av 3 §andra stycket lagen (1964: 168) om verkställighet av bötesstraff (BöVL) iförhållande till de allmänna bestämmelserna i 65 § UL i deras nuvarande lydelseär mycket ringa. Jag vill i detta sammanhang slutligen framhålla att jaglängre fram kommer atl ta upp frågan om att införa vissa bestämmelser om avbrytandeav verkställighet när särskilt starka sociala skäl talar härför. Utredningen har vidareföreslagit att konkursansökan skall få göras under åberopande av en bötesfordran.Förslaget har fått ett positivt mottagande under remissbehandlingen. Även jaganser att det saknas anledning att för framtiden utesluta konkursförfarandetsom instrument bland bötesverkställighetsformerna. Möjligheten att tillgripakonkurs gentemot bölesgäldenärer som inte betalar saknar visserligen praktisk betydelsei de fall då dessa också har skatteskulder. I sådana fall kan nämligen konkurskomma till stånd på grund av sistnämnda fordringar och även bötesfordringen kansedan bevakas i konkursen. Emellertid är det inte genomgående om än tämligenvanligt att skatteskulder förekommer vid sidan av bötesskulder. Det är därförenligt min mening befogat att införa möjlighet till konkurs på grundval av bötesfordran.Konkursholet kan i vissa fall ha en betalningsfrämjande effekt, besläktad medden som uppnås med förvandlingshotet men utan dettas nackdelar. Jag föreslårdärför att möjlighet öppnas att ansöka om konkurs på grund av bötesfordran. Attvissa begränsningar bör gälla i detta hänseende återkommer jag till i specialmoliveringen. Närdel gäller utredningens förslag att göra ackordsförfarandet till-lämpligt på bölesfordringarhar meningarna varit delade bland remissin- 1978/79: 40 22 stanserna.För egen del har jag en viss förståelse för dem som anser att det är mindretilltalande att sådana, straffrättsligt grundade fordringar som det här ärfråga om skall kunna bli föremål för ackord och därmed förhandling. Enligt minmening bör dock sådana betänkligheter inte vara avgörande på det begränsadeområdet som det här är frågan om, särskilt som en sådan lösning har godtagitsför de betydelsefulla skattefordringarnas del. Enligt35 kap. 7 § första stycket BrB är preskriptionstiden för bötesstraff tre årfrån det bötesavgörandet vann laga kraft. Preskriptionen avbryts dock genomdelgivning av ansökan om förvandling. Leder för-vandlingsmålel till alt saken hänskjutstUl ny behandling hos indrivningsmyndigheten, börjar en ny treårigpreskriptionstid löpa för beslutet. Förvandlingsstraffetsavskaffande skuUe sålunda, om nya bestämmelser i preskriptionsfrågan intemeddelas, leda till att treårsgränsen blir generellt gällande. Utredningenhar förordat att preskriptionstiden som regel skall vara . I praktikenbör emellertid enligt utredningens mening fråga om avskrivning av bötesfordran,som inte har kunnat drivas in, tas upp till prövning redan när minst två ochhögst har förflutit från det bötesavgörandet vann laga kraft. Sådanfråga skall dock inte tas upp med mindre del finns skäl atl anta att den bötfälldegjort vad han förmått för att betala böterna eller annan särskild omständighetinte talar mot avskrivning. Bestämmelser om den sålunda avsedda praktiskatillämpningen förutsätts komma att meddelas av regeringen. Förslaget har äveni denna del fått ett övervägande positivt mottagande av remissinstanserna. Föregen del kan jag instämma i utredningens uppfattning att det väsentligen ärtvå förhållanden som talar för en förlängning av verkställighetstiden . Det ena är att längre verkställighetstid i vissa fall kan ge bättreindrivningsresultat. A.vbetalningsplanen vid större bötesskulder och inttminst för betalning av mer betydande rättsverkansbelopp kan ibland behövasträckas ut över . Detsamma kan vara förhållandet vid införsel,där endast mindre belopp kan tas ut per avlöningstillfälle. Det andra förhåUandetsom talar för en förlängd verkställighetslid är att man måste räkna med bölesgäldenärersom av tredska eUer grov vårdslöshet underiåter att betala. En förlängd verk-ställighelstidär i sådana fall motiverad framförallt av det skälet alt bötesstraffetsbieffekter därigenom skärps. Manbör också beakta att en flexibel verkställighetstid ger kronofogdemyndighetenen i någon mån förstärkt "förhandlingsposition" i dess mellanhavandemed den bötfällde. När frågan om avskrivning blir aktuell får nämligenkronofogdemyndigheten möjlighet att klargöra för den bötfällde att en på visstsätt dokumenterad betalningsvilja kan ha betydelse för bedömningen om han skallundgå fortsatt verkställighet. Prop.1978/79: 40 23 Ensådan ordning förutsätter emellertid som utredningen har framhållit att dentillämpas med viss restriktivitet. har emellertid iallmänhet goda förutsättningar att realistiskt bedöma i vilka fall enexempelvis treårig verkställighetstid med viss, inte oväsentlig betalning börgodtas framför en alternativ möjlighet att verkställighetsarbetet utsträcksatt pågå med ovissa utsikter att aUs uppnå någon betalning.Ändamålssynpunkter bör i detla sammanhang få väga över de mer principiellasynpunkter, som kan anföras mot en ordning av angivet slag. Ävvad jag nu sagt framgår att jag finner övervägande skäl tala för den av ulredningenföreslagna ordningen som innebär att den nuvarande Ireärsregeln behålls förordinära fall med verkställighetshinder. Det är fall som utmärks av attbetalningsoförmåga är för handen och i vilka tredska eUer grov vårdslöshet intekan antas utgöra förklaringen till att betalningen uteblivit. Någon anledningatt för sådana fall åstadkomma förlängd verkställighetstid föreligger i regelinte. Annorlunda förhåller det sig beträffande dem som är klartbetalningsovilliga men i och för sig inte saknar betalnings- ellerförvärvsförmåga. I sådana fall är det önskvärt alt verkställighetstiden skallkunna förlängas för att uppnå den förut nämnda skärpningen i verkstäUigheten.Förlängd verkställighet kan vara lämplig även i vissa andra fall än de sistberörda. Främst gäller detta när det är fråga om stora bötesskulder somnödvändiggör mera långvariga avbetalningsplaner. Även i vissa införselfall kandet såsom har nämnts finnas anledning att låta verkställigheten pågålängre tid än som är normalt. Närmare bestämmelser om avskrivning kan meddelasav regeringen (jfr 11 §). Jagövergår härefter till alt behandla frågan om ett vidgat uppbörds-förfarande.Inom ramen för ordningsbots- och strafföreläggandesystemen tillämpas ett särskiUuppbördsförfarande. Förfarandet innebär, att den misstänkte i samband med attföreläggandet utfärdas ges tillfälle att frivilligt betala böterna tiUrikspolisstyrelsen (RPS) över postgiro. Vid arbetsrutinerna används datateknikvilket medför stora fördelar i flera hänseenden. Betalningsfrekvensen inomuppbördsförfarandet har varit god. /74 inflöt sålunda avbötesbeloppen i strafförelägganden och av bötesbeloppen i ordningsbolsförcläg-ganden.Hos dem som sysslar med bötesverkställighet är det en allmän uppfattning attbetalningsfrekvensen främjas, om det finns möjlighet för bötesgäldenärerna altbetala i så nära anslutning till brottet som möjligt. Attverkställigheten av påföljd på detta sätt kan komma så snabbt som möjligt efterbrottet ligger helt i linje med strävanden man haft inom straffprocesslagstiftningenoch även inom kriminal-vårdslagsliftningen. En annan fördel meduppbördssystemet är att man därigenom kan reducera sådan ofrivillig "kreditgivning"från statens sida som förekommer inom indrivningssektorn. Det bör vidare under- 1978/79: 40 24 strykasalt användning av automatisk databehandling (ADB) för all bö-tesuppbörd ledertill rationalisering av verkställigheten. Betydelsen av ett enhetligt systemför uppbörden ökar ytterligare vid en eventuell övergång till ADB-rutiner inomexekutionsväsendet. mening motiverar de goda erfarenheterna av upp-bördssyslemet attdetta utsträcks att gälla även andra bötesavgöranden, i första hand böter somutdöms av tiingsrällerna. Utredningens uppfattning delas av en i stort settenhällig remissopinion. Ävenjag anser att fördelarna med en central uppbörd av domstolsbö-ler är så storaatt de motiverar en utbyggnad av systemet för brottmåls-förfarandet irättsväsendets informationssystem (RI) i den utsträckning som utredningen harförordat. 1 den mån systemtekniska eller kostnadsmässiga skäl inte läggerhinder i vägen för en sådan utbyggnad bör enligt min mening den centralauppbörden när den är fullt utbyggd inbegripa samtliga böter, viten och rätlsverkansbeloppsom omfattas av systemet för brottmålsförfarandet i RI och som utdöms avtingsrätt, hovrätt och högsta domstolen. Huruvida det av mig sålundaföreslagna uppbördssystemet bör avse även böter som har ådömts av annandomstol än allmän sådan samt vissa myndigheter, bör t. v. lämnas öppet. Antaletsådana böter är litet, sett i det totala sammanhanget. De skäl som har anförtstidigare gör sig därför inte gällande med samma styrka som i fråga omtingsrättsböter. Det bör också nämnas att systemet för brottmålsförfarandet i RIinte avser andra domstolar än de allmänna. Fråganom ett uppbördssystem för domstolsböler togs upp i samband med utvecklingeninom samarbetsorganet för rättsväsendets informationssystem av systemet förmaskinella regislermeddelanden (RI10). Det uppbördssystem som där skisseradesutgick från att uppbörden kunde ske på motsvarande sätl som gäller förstrafföreläggande och ordningsbot. Under utredningsarbetet visade det sigemellertid att en rad detaljfrågor måsle lösas innan ett sådant system logs idrift. Uppbörds-systemet sköts därför lill förnyad utredning.Någon sådan utredning har ännu inte gjorts främst med hänsyn till att det harbedömts vara lämpligt all avvakta ställningstagandet tiU förvandlingsstraff-uti"edningensbetänkande. En av huvudfrågorna som inte var löst i det förslag som lades fram,var konstruktionen av ett referensbegrepp för koppling mellan dom/beslut ochinbetalning. De erfarenheter som har gjorts i slrafförelägganderutinerna visaratt om inte denna fråga löses på ett tillfredsställande sätt så uppkommer enrad problem vid den maskinella bearbetningen. Som jag har anfört bör detnya uppbörds-systemet omfatta även böter och viten som ådöms på annat sätt ängenom dom eller slutligt beslut i brottmål. Huruvida dessa nya uppgifter kananpassas till det blankettsystem som används för dom och belut i brottmål måstedärför utredas. Vidare måste program för databehandling av inbetalningarutarbetas. Även andra frågor måsle övervägas när- Prop.1978/79: 40 25 Det sagda innebär sålunda alt bl. a. ytterligare systemlekniskautredningar krävs innan ett uppbördssystem av det slag ulredningen harföreslagit kan genomföras. Det är därför inte möjligt att införaett sådant system. Så snart förutsättningar föreligger därtill avser jagemellertid att föreslå regeringen att närmare bestämma tidpunkten förinförandet av ett centralt uppbördssystem för bl. a. tingsrätlsböter. Slutligen vill jag här ta upp utredningens förslagangående införandet av en motsvarighet till nuvarande reglering i 5 § BöVL omavbrytande av verkställigheten på grund av sociala skäl av synnerlig styrka. Ulredningen har i sitt belänkande framhållit atl 5 § BöVLsakligt sett är starkt underbyggd och att det närmast är en självklarhet att ien ny bötesverkställighetslagstiflning bör finnas en på ena eller andra sättetutformad motsvarighet till paragrafen. Det måste således ges möjligheter attupphöra med vidare åtgärder för verkställighet i socialt ömmande fall.Samtidigt betonar emellertid utredningen att det är angeläget att söka finnaenklare former än enligt gällande rätt för handläggningen av frågor avhithörande art. Del är önskvärt att få till stånd en ordning där man kan fåverkställighetsfrågan snabbt och definitivt ur världen i sådana ömmande fallsom det här är fråga om. Enligt utredningens mening kan en rationell och föga arbetskrävandeordning uppnås, om initiativrätten och den formella beslutanderätten läggs hoskronofogdemyndigheten i stället som f. n. hos åklagaren resp. rätten. sålunda har anfört kan jag i allt väsentligt instämma i.Utredningen har emellertid förordat den ordningen, att kronofogdemyndighetenföre ett sådant beslut skall vara skyldig att inhämta yttrande av dentingsrätt som har dömt till böter och att beslut inte får meddelas, om rättenavstyrker. Förslaget har i denna del fått ett övervägande kritiskt mottagandeav remissinstanserna. För egen del anser jag kritiken vara berättigad. Det ärinte lämpligt att lägga det formella avgörandet på en myndighet medan en annanmyndighet som avger yttrande har det reella avgörandet. Domstolarna är f. ö., vilkelhar påpekats under remissbehandlingen, organiserade för alt avgöra tvistigafrågor och mindre lämpade för uppgifter av det slag som det här är fråga omnämligen att skaffa fram utredningsmaterial och avge yttranden. Det är därförmin uppfattning att starka skäl talar för att beslut om eftergift bör kunnafattas av kronofogde utan tingsrättens hörande. Jag vill emellertid inte bestridaatt det i vissa fall kan vara av värde från flera synpunkter att frågor avhithörande slag underställs en tingsrätt för bedömning. De mer allmännabedömningarna som blir aktuella i dessa sammanhang, inte minst från kriminalpolitiskasynpunkter, ligger emellertid också väl till för åklagare. Jag föreslår därfören ordning som innebär att åklagare får möjlighet alt hos tingsrätt anförabesvär över kronofogdemyndighetens beslut i hithörande frågor. Vidare bör isådana fall där ärendet har förts vidare till domstol lämpligen nämnd deltaga. 1978/79: 40 26 såatt utrymme ges för lekmannasynpunkler. Till övriga med den föreslagnaordningen sammanhängande frågor återkommer jag i specialmotiveringen. Ienlighet med vad jag nu har anfört har inom upprättatsförslag till 1. bötesverksläUighetslag, 2. lag om ändring i , 3. lag om ändring i lagen (1964:168) om verkställighet av bötesstraff, 4. lag om ändring i utsökningslagen(1877: 31 s. 1), 5. lag om ändring i konkurslagen(1921: 225), 6. lag om ändring i införsellagen(1968: 621), 7. lag om ändring iförmånsrättslagen (1970: 979), 8. lag om ändring i uppbördslagen(1953: 272). Sombenämning på den nya lagen föreslås bötesverkställighetslag. Ätt lagen ocksågäller viten och rättsverkansbelopp hindrar inte en sådan benämning. Disciplinbotär inte att anse som böter (1 kap. 3 § BrB), men botes-verkställighetslagenblir ändå tUlämplig på sådan bot i vissa fall (jfr 5 § tredje stycket lagen(1973: 18) om disciplinstraff för krigsmän, 5 § ändrad : 517). Iförsta stycket anges de två formerna för bötesverkställighet, nämligen uppbördoch indrivning. Dessa två former förekommer , även om BöVL endastbehandlar indrivning. Uppbördsförfarandet, som har vuxit fram i anslutning tiUordningsbots- och strafföreläggandesystemen, regleras i andra författningar. Somjag har påpekat i avsnitt 2.2 måste man räkna med att uppbördsförfarandet intekommer att användas över hela linjen. I enlighet med utredningsförslaget harregeringen därför givits uttrycklig befogenhet alt bestämma i vad månuppbördsförfarandet skall användas. Uppbördensnärmare innebörd framgår av 4 § och vad som anförs i specialmoliveringen tillden paragrafen. Ett utmärkande drag för förfarandet är att del i huvudsakhanteras av en central myndighet såsom 1978/79: 40 27 uppbördsmyndighet,nämligen RPS. De som ålägger bötesstraff medverkar i så måtto att de skallupplysa de bötfällda om möjligheten tUl frivillig betalning och förse dem medinbetalningskort. Indrivningomfattar åtgärder av olika slag som berörs närmare i specialmotiveringen till6 §. Det är här fråga om åtgärder av kronofogdemyndighet. Eftersom det finnsregler i UL och annan lagstiftning om sådana åtgärder, behövs i bötesverkställighetslagenendast ett fåtal bestämmelser i ämnet (69 §§). Genomandra stycket inbegrips under lagens tillämpningsområde viten ochrättsverkansbelopp. Vitesbegreppet avses i lagen ha samma omfattning som i 25kap. 8 § BrB. Att avlalsviten inte inbegrips anser jag inte särskilt behövaanges. Genomden av beslutade ändringen i lagen (1946: 864) om återgäldande avkostnad för blodundersökning i brottmål, vilken ändring trädde i krafl den 1juli 1977, kommer misstänkt att kunna åläggas ersättningsskyldighet förkostnad för blodundersökning i samband med atl fråga om ansvar för brottet tasupp genom strafföreläggande. Beträffande sådan ersättningsskyldighet skallbestämmelserna i 48 kap. (RB) om särskild rättsverkan gäUa i tiUämpligadelar. Också vid tillämpningen av andra stycket bör blodundersökningskostnadsom ålagts genom strafföreläggande jämställas med särskild rättsverkan. Någonuttrycklig lagbestämmelse härom behövs, som lagrådet påpekat, inte. Isammanhanget förtjänar att nämnas att blodundersökningskostnad som utdöms avdomstol verkställs i annan ordning. Iförsta stycket anges förutsättningar för verkställighet av bötesstraff och dentidpunkt då bölesavgörande blir verkställbart. Enligtförsta meningen får uppbörd av böter ske så snart dom, straffföreläggandeeller föreläggande av ordningsbot har meddelats. Redan nu gäller en sådanordning för föreläggandeböternas del. Såsom har framgått av avsnittet 2.2förordar jag att uppbördsformen skall komma att användas också fördomstolsböter m. m. Hos uppbördsmyndigheten får belopp som sålunda mottagesbalanseras i avbidan på lagakraft. Återbetalning kan nämligen komma attaktualiseras till följd av ändring i högre rätt (jfr 5 § sista meningen). Indrivningav böter får däremot inte ske förrän domen har vunnit laga kraft ellerföreläggandet har godkänts skriftligen. Till skillnad från gällande rätt gällerdetta också i fråga om böter som har ådömts av hovrätt (jfr under 4.4). Dennaändring kan få tUl följd att kvarstads- eller skingringsförbudsinstitutenkommer att utnyttjas i något ökad utsträckning. Beträffandeföreläggande enligt 48 kap. RB inträder samma verkan som lagakraftägande dominte bara genom att föreläggandet godkänns Prop.1978/79: 40 28 skriftligen utan även genom att böterna betalas till RPS.Jag bortser här från det fall då särskild rättsverkan är förenad med böternaeller när betalning sker under förhållanden som visar att den misstänkte inteavsett att godkänna föreläggandet. Har föreläggande vunnit laga kraft genombetalning, skall självfallet någon ytterligare verkställighet inte äga rum. Avdenna anledning åsyftar andra meningen i fråga om föreläggande endast del fall,då föreläggandet har godkänts skriftligen. Godkännande som sker genom betalningomfattas av styckets första mening. Godkännande som sker sedan åklagaren har hunnit vidtaåtgärder för lagföring i annan ordning är utan verkan enligt 48 kap. 12 § och med visst undanlag enligt 48 kap. 19 5; RB. Härav följer att nägon verkställighetinte kan komma i fråga i sådana fall. Enligt andra stycket får misstänkt redan innan dom ellerföreläggande har meddelats betala förskott på böterna. Det förekommer nämligeni praktiken att den som misstänks för brott deponerar ett visst belopp, avsettatt läcka böter, som förutses bli ådömda inom en snar framlid. Böterna kanoftast i förväg beräknas någorlunda säkert, särskilt i fall när det finnsvägledande anvisningar såsom t. ex. för smugglingsmål (jfr RÄ:s cirkulär nr.102 ). Depositionen sker hos polis- eller tullmyndighet. Dessa depositioner, vanligen benänmda förskott, tUlkommeri regel på initiativ av den myndighet som utreder brottet. Den misstänkte kandärvid befinna sig i en viss tvångssituation, t. ex. när ett personellttvångsmedel övervägs på grund av att den misstänkte kan befaras undandra sigstraff (jfr 24 kap. 2 § och 25 kap. 1 § RB). Förskottsförfarandet ligger isådana fall ganska nära RB:s reella tvångsmedel. Det har därför ansettsriktigast att införa ett direkt lagstöd för den sålunda redan tillämpadeordningen. Det förfarande, varigenom förskottet tas i anspråk för betalning avböterna, regleras i 4 §. Detaljbestämmelser om förskottsbetalning bör kunnautformas i administrativ ordning. I föi"skotlsbetalningens natur torde få anses liggaatt den som lämnar ifrån sig medlen gör en bindande betalningsdisposition ochhar kvar endast en villkorad fordran mot staten i händelse av frikännande domeller dom pä lägre böter. Härav följer atl den betalande inte före sådan doms lagakraflvinnandekan göra anspråk på att få pengarna tillbaka och vidare att medlen inte kanutmätas för annan gäld. Sedan lagakraftvunnen frikännande dom föreligger kanmedlen givelvis utmätas; de inbegrips då inte under avräkningsreglerna i 5 y. I paragrafen erini-as om att särskilda bestämmelser omverkställighet gäller, när den bötfällde vistas utomlands och böterna inte kandrivas in här i landet. Den lagstiftning som åsyftas är lagen (1963: 193) omsamarbete med , , och angående verkställig- Prop, 1978/79: 40 29 het av straff m. m.; Nord VL, och lagen (1972: 260) ominternationellt samarbete rörande verkställighet av brottsmålsdorri samt lagen(1976: 19) om internationellt samarbete rörande lagföring för brott. De nunämnda lagarna, som blir tillämpliga i tämligen specifika situationer, behöverinte inverka på en allmän bötesverkslällighetslagstiflning. Av första stycket första meningen jämfört med 6 § framgåratt verkställighet av bötesstraff i första hand skall ske genom uppbörd, närsådan verkställighetsform står till buds. Uppbörd förutsätter frivillig betalning.Grundtanken ar atl verkställigheten av böter i största möjliga utsträckningskall ske utan indrivning och således utan att kronofogdemyndighet skallbehöva kopplas in. Fördelarna med en sådan ordning har redovisats i avsnitt2.2. Som jag anförde i det sammanhanget bör uppbörd förekomma inte endast ifall där verkställighetsformen nu till-lämpas utan även i fråga om bl. a. bötersom åläggs genom tingsrätts dom.