prop · G203220 · 1978-12-31 00:00:00 — Nämnden bör vidare ges en sammansättning somkan vinna förtroende såväl hos patienterna och allmänheten som hos personalen,. Jag anser atl kommitténs förslag i huvudsaktillgodoser dessa krav. Emellertid är ett jämt antal ledamöter av fiera skälinte lyckligt. Hälften av ledamöterna skall enligt kommittén utses efterförslag av personal- och huvudmannaorganisationer. Dessa ledamöter kan i vissasituationer enligt förslaget ensamma bestämma utgången i ett ärende, vilketinnebär atl personal- och huvudmannasynpunklerna kan fälla avgörandet när desammanfaller. Jag föreslår att nämnden får ytterligare en ledamot. Denna börutses bland personer som kan anses särskilt företräda allmänhetens intressen.Del kan visserligen sägas all redan en nämnd med åtta ledamöter är väl stor.Detta är emellertid en konsekvens av ell berättigat beaktande av personal-ochhuvudmannainlressena. För all erhålla en riktig balans i sammansättningenanser jag atl nio ledamöter måste accepteras. Prop.1978/79:220 25 Av samma skäl som har åberopats för att skiljaansvarsnämnden från bör i nämnden inte ingå företrädare förstyrelsen. Den sakkunskap som styrelsen besitter bör tillföras nämnden främstgenom att styrelsen avger yttrande i ärenden men även genom att styrelsenställer föredragande till förfogande eller på annat lämpligt sätt. Det ärdärvid självklart atl samarbetet inte i onödan bör formaliseras. När det gällerrepresentation från patient- eller handikapporganisationerna är jag i likhetmed kommittén inte beredd alt lagfästa en sådan förslagsrätt. Däremot är jagberedd att i all rimlig utslräckning beakta de förslag som från organisationernakan framföras om lämplig ledamot. Nuvarande praxis att som representanter förallmänhetens intressen i första hand utse ledamöter av anser jag docki princip riktig. För varje ledamot utom ordföranden bör gälla kravpå särskild insikt i hälso- och sjukvård. Del är därvid nödvändigt attsakkunskapen omfattar inte enbart det rent medicinska vårdarbetet utan hälso-och sjukvårdens hela arbetsfält. För varje ledamot bör finnas ersättare. Dessa börutses i samma ordning som de ordinarie ledamöterna. Samma behörighetskrav börockså gälla. Det bör ankomma på regeringen att bestämma antalet ersättare.Detta måste naturligtvis anpassas lill nämndens arbetsbörda. Jag räknar med attnämnden inledningsvis behöver ungefär samma antal ersättare per ledamot som f,n, Enligt gällande bestämmelser är disciplinärenden iden offentliga förvaltningen - liksom i privat verksamhet - en angelägenhetmellan arbetsgivaren/ myndigheten och den anställde. Den som har anmält enQänstemän till myndigheten för fel eller försummelse har t, ex, ingen formellrätt alt medverka vidare i utredningen. Även disciplinförfarandei för medicinalpersonalenbygger på uppfattningen atl förfarandet är en intern angelägenhet mellansocialstyrelsen och yrkesutövaren. En patient som har gjort anmälan har ingenrätt all vidare medverka i ärendet. Det beror på om hans anmälanskall tas upp. I praxis har nämnden dock gett anmälaren en mer aktiv roll. Kommittén anser att disciplinärendena inom hälso-och sjukvården inte bör ses som en angelägenhet bara mellan ochden anställde. Med hänsyn till avgörandenas ofta allvariiga innebörd förpatienten bör patienten ges en mer aktiv roll i förfarandet än den anmälaren idisciplinära ärenden i allmänhet har. Förfarandet bör dock även i fortsättningengå ut på att få fastställt om disciplinpåföQd skall ådömas. En talan som enbartgår ut på att fastställa om patienten har behandlats på elt medicinskt riktigtsätt skall alltså inte vara möjlig, Rätl att göra anmälan bör tillkommapatienten och -om patienten inte själv kan göra det - hans nära anhöriga. Prop.1978/79:220 26 tillkommasocialstyrelsen och, i fråga om offentligt anställda yrkesutövare, och JK,Anmälaren bör ha räll att förebringa egen utredning och bevisning. Han börockså ha räll att ta del av och yttra sig över den utredning som har tillförtsärendet av annan än honom själv. bör dock ha ansvaret för atlelt disciplinärende blir fullständigt utrett. Vid remissbehandlingen har förslaget att gepatienten och i vissa fall hans nära anhöriga partsslällning i ansvarsnämndenlämnals ulan erinran av del stora fiertalet remissinslanser. Ett parremissinstanser, bland dem , motsätter sig dock förslaget på dengrunden atl patienten inte har något eget yrkande om disciplinär åtgärd. Någraremissinstanser vill utöka kretsen av dem som kan anmäla ett ärende lillnämnden till att omfatta förutom patienten och hans nära anhöriga även andrasom är intresserade av patientens förhållanden. För egen del vill jag framhålla följande. Förpatienternas rättssäkerhet och tilltro lill verksamhel är detnödvändigt atl patienten ges tillfälle alt spela en mera aktiv roll i detdisciplinära förfarandet än den anmälaren i etl disciplinärende i allmänhethar. Förfarandet får inte bli en angelägenhel enbart mellan ochpersonalen. För den enskilde patienten måste del vara svårt att förstå ochacceptera att han inte skulle ha samma rätt som den anmälde all föra talan inämnden och bidra till ulredningen. För att ulredningen skall bli såfullständig som möjligl och fä ett säkert underiag för sinprövning är det av största betydelse alt patienten flr rätl bl, a, alt ta delav aktmaterialet, alt förebringa egen utredning och bevisning och att begäranämndens medverkan för att fullständiga ulredningen. Patienten bör gesställning som part i förfarandet i nämnden. De juridiska invändningarsom harframförts anserjag inte hindrar en sådan lösning. Jag delar kommitténs uppfallning att ansvarsnämndenbör påbörja utredning endasl om anmälan har gjorts av behörig person. Sådanbehörighet bör förutom , JO och JK tillkomma den patient somsaken rör eller - om patienten inte själv kan göra anmälan - nära anhörig tillhonom. Jag delar följaktligen inte den uppfattning som har förts fram av vissaremissinstanser att varje av patientens förhållanden intresserad person skallvara behörig att anmäla ärende, kunde endast den som hade ådömtsdisciplinpåföQd överklaga myndighetens beslut i disciplinärenden i allmänhet iden offentliga förvaltningen. har dock JO och JK rätt att överklagabeslut om de anser att myndigheten har bedömt den anställdes handlande alltförvälvilligt. beslut i en disiplinärende rörandemedicinalpersonal kan överklagas av den som har dömts till disciplinpåföljd. Ifråga om JO:s och JK:s besvärsrätl är rättsläget något oklart. Patienten harinte besvärsrätt. Prop.1978/79:220 27 Kommittén påpekar atl det i flera riksdagsmotioneroch i framställningar från patienihåll har yrkats att patienten skall fåbesvärsrätt dvs, rält atl i kammarrätt och regeringsrätten föra talan motansvarsnämndens avgöranden i elt disciplinärende, Elt villkor för besvärsrätlär givetvis alt avgörandet har gått patienten emol. Delta blir enligi kommitténfallet om inte har tagit upp hans anmälan lill behandling utanhar avvisat den. Kommittén anser att anmälaren bör medges rätt att föra talanmot etl sådanl beslul. Vad angår rälien all föra talan mot beslut sominnebär prövning i sak av en anmälan är läget enligt kommittén elt annal, Etlsådant avgörande går i processuell mening inte anmälaren emot. Enskild anmälarehar inte någol anspråk på disciplinär påföQd att göra gällande. Hans yrkandekan endasl gå ut på att få fastställt om fel eller försummelse har förekommitdvs. en sådan fastställelsetalan som inte bör få föras. Det synes kommitténknappasl rimligt att den som har gått fri i skall på talan avenskild behöva underkasta sig de koslnader och ölägenheter av annat slag sometl svaromål inför domstol skulle innebära. Det kan på goda grunder antas att iflertalet fall domstolen skulle bedöma saken på samma sätl som ansvarsnämnden.I sådana fall har klagandens motpart befogade anspråk på att få ersättning förrättegångskostnaderna vid domstolen. Även om sådana utdöms, flr man räkna medatt rätten till kostnadsersättning ofta stannar på papperet. 1 de fall dådomstol skulle komma till annat resultat än i skuldfrågan ochfinna vederbörande skyldig till fel eller försummelse, skulle disciplinäråtgärd inte kunna komma i fråga, etl resultat som många förmodligen skulleuppfatta som svårförståeligt. Tanken atl domstolen skulle kunna självmant ådömaen disciplinär påföljd skulle innebära etl avsteg från grundsatsen attförvaltningsdomstolarna inte får på eget initiativ göra ändring till det sämreför en part, i detla fall en läkare, sjuksköterska eller annan somansvarsnämnden frikänt. Det anförda leder enligt kommittén till slutsatsenatt enskild anmälare inte bör ha besvärsrätt mot avgörande isak. Kommittén förordar i stället en annan lösning. F.n. förekommer det ofta att patienter och anhöriga vänder sig till JO medklagomål över hälso- och sjukvården. I själva verket hör detta område, särskiltden psykiatriska sidan, till dem som oftast aktualiseras hos JO. JO och JK fårföra talan vid domslol om ändring i beslut som myndighei har meddelat enligtoffentligrättsliga regler om disciplinansvar. När JO och JK för sådan talan idisciplinmål tillvaratar de såväl samhällsintresset att felaktigheter blirtillböriigt beivrade som den enskildes intresse av en lagenlig och korrektbehandling. Enligt kommitténs mening bör JO:s och JK;s rätt anföra talan i disciplinmål avse även disciplinbeslui av i den månde avser hälso- och sjukvårdspersonal som står under tillsyn av dessa kontrollorgan.Tillsynen omfattar personalen vid statliga och kommunala myndigheter mendäremot inte personal inom den privata hälso- och sjukvården. 1978/79:220 28 kommerden alldeles övervägande delen av avgöranden under bevakning avde högsta kontrollorganen. En patient som icke anser sig kunna godtaansvarsnämndens avgörande ilr möjlighet att begära JO:s eller JK:s ingripandeför all få till stånd en överprövning. Om kammarrätten lämnar JO:s eller JK:s lalan utanbifall, bör talan kunna fullföljas till regeringsrätten utanprövningstillstånd. Som nämnts i det föregående bör socialstyrelsenkunna göra anmälan till hälso-och sjukvårdens ansvarsnämnd. också få föra talan mot beslut. På grund avstyrelsens uppgift som tillsynsmyndighet bördess besvärsrätt inte begränsastill sådana ärenden i vilka styrelsen själv gjort anmälan, utan avse samtligaansvarsnämndens beslut över vilka besvär kan anföras. Härigenom finns del ettorgan som kan tillvarata det allmännas intresse av att kunna få en överprövningav de ansvarsnämndsbeslut som rör privat verksamma yrkesutövare. Även då enbartyrkesutövaren anför besvär över avgörande, bör socialstyrelsentillvarata del allmännas intresse i saken, om denna uppgift enligt vad förutangivits ej åvilar JO eller JK. Remissopinionen är delad när det gäller frägan ombesvärsrätt för patient. De fiesta remissinstanserna tillstyrker kommitlénsförslag eller lämnar det utan erinran. Flera remissinstanser anser dock, attpatienten också bör kunna överklaga nämndens beslul i sak. JO och hovrättifrågasätter JO:s resp. JK:s roll i besvärslorfarandet. Föregen del vill jag anföra följande. Besvärsrätt mot beslut börtillkomma den anmälde. Detta följer av allmänna principer för det disciplinäraförfarandet. som tillsynsmyndighet för personalen börsedannämnden harskilts från styrelsen också ges sådan rätl. Även JO och JK bör habesvärsrätl på samma sätt som gäller i det allmänna disciplinära förfarandet.Frågan är om även patienten bör ha räll att överklaga beslut isak. Någon motsvarighet lill en sådan konstruktion på det disciplinära områdettorde inte finnas. Medhänsyn till den allvarliga innebörd som avgöranden i disciplinärenden hosansvarsnämnden ofta har för patienten har patienten-anmälaren tilldelats enmera aktiv roll i prövningsförfarandet än den som tillkommer anmälaren i denvanliga disciplinära processen. De särskilda skäl som anförts för att gepatienten partsställning i nämnden kan också åberopas för att ge patienten rätlatt överklaga beslut. En parallell skulle kunna dras med enmålsägande i brottmålsprocessen, som har rätt atl fullfölja talan och göraanspråk på straffrättslig påföljd i högre instans. Somskäl för att vägra patient full besvärsrätt har kommittén hävdat att patienteninte kan ha någol eget yrkande att få disciplinpåföQd utdömd och attbesvärsinstansen inte på eget initiativ lar göra ändring till det sämre förpart, öm emellertid patienten ges besvärsrätl uppkommer ett ivåpartsmål ikammarrätten där de mol varandra stående parterna, med de begränsningar somnärmare anges i förvaltningsprocesslagen, har frihet att framställa Prop.1978/79:220 29 yrkanden.Om kammarrätten på yrkande av patienten skulle komma till annat resultat änansvarsnämnden och döma till disciplinär påföljd, är det inte frågan om attdomstolen på eget initiativ gör ändring till partens nackdel. Kommittén har ansett att del knappast är rimligtatl den som har gått fri i skall på talan av en enskild behövaunderkasta sig de kostnader och olägenheter av annat slag som ett svaromål infördomslol skulle innebära. Jag har viss förståelse för dessa synpunkter.Personalen kan onekligen i vissa fall behöva ett skydd mot obefogadeanklagelser. Jag tror emellertid att förfarandet i kammarrätten i de allraflesta fall inte skall behöva bereda den anmälde nämnvärt obehag. Vill manåstadkomma en ökad rättssäkerhet för patienten genom att se till att hans sakblir tillfredsställande prövad måste man acceptera att den som är föremål förklagomålen kan drabbas av visst ökat obehag. Jag förordar således atl patienten ges rätt attöverklaga beslul även i sak, JO, JK och harsjälvfallet möjlighet att överklaga elt beslut i sådana fall då det är påkallatfrån allmän synpunkt. Om patienten ges överklagningsrätl bör han även varamotpart till yrkesutövare som har överklagat nämndens beslul, underförutsättning atl patienten har anmält ärendet för nämnden, Enligt medicinalansvarskommittén bör förfarandet iansvarsnämnden även i fortsättningen i princip bygga på förvaltningslagensförfaranderegler. Handläggningen bör således som huvudregel vara skriftlig.Möjlighet bör dock finnasförpart att lägga fram sin sak muntligen. Kommitténanser att det i princip bör gälla att ingen åläggs disciplinpåföljd ellerfråntas sin legitimation utan att hans önskan om att muntligen lägga fram sinasynpunkter har efterkommits. Patientens intresse att bli hörd muntligen införansvarsnämnden kan enligt kommittén inte anses väga lika tungt. Givetvis börhänsyn tas lill hans önskan om muntlig handläggning men han bör inte ges ettavgörande inflytande på frågan. Denna bör bedömas mot bakgrund främst avutredningsbehovet och ärendets betydelse för patienten. Nämnden bör därförkunna vägra en patient att bli hörd muntligen, om nämnden finner sådanhandläggning obehövlig eller om andra skäl talar däremot. Till en muntligförhandling skall även motparten kallas. Denna far därmed möjlighet all genastbemöta vad som framläggs vid förhandlingen. Kommittén anser all officialprincipen bör tillämpasäven i fortsättningen vid handläggningen av disciplinärende, dvs,skall ha ansvaret för att ärendet blir uttömmande behandlat, Kommitléns förslag lämnas utan erinran av så gottsom samtliga remissinstanser. Jag delar i allt väsentligt kommitléns förslag. Närdet gäller rätten att påkalla muntlig förhandling finns del dock ingenanledning att i lagen inrymma någon formell särställning för någon av parternaatt påkalla 1978/79:220 30 förhandlingulan skälen för muntlig förhandling bör prövas från fall lill fall. Ett par remissinstanser anser det oklart huransvarsnämnden skall förfara om en enskild som anmält etl disciplinärendeåtertar sin anmälan. Eftersom inte på eget initiativ kan ta uppett ärende skall nämnden i sådant fall avskriva ärendet, om intesocialstyrelsen beslutar alt själv göra anmälan. Somockså har påpekats av några remissinstanser är det nödvändigl atlansvarsnämnden ges resurser för att snabbt och uttömmande kunna ulreda inkomnaärenden. Det är emellertid osäkert hur stor arbetsbelastningen påansvarsnämnden kommer att bli . Det är omvittnat att etl stort antalärenden i inte har föranletts av fel eller försummelse hospersonalen utan har sin grund i bristande kontakt eller information.Ansvarsnämnden bör därför rimligen komma att avlastas elt inte obetydligt antalärenden genom inrättandet av lokala förtroendenämnder, ett förslag som jagåterkommer till i nästa avsnill. Utvidgningen av den personkrets som står undercentral tillsyn lorde å andra sidan leda till en viss ökning av ärendena. Jagutgår från att oförändrade resurser inledningsvis bör anvisas. Jag anser vidarealt nämnden bör ges möjlighet till viss publicering av ansvarsnämndensavgöranden. Medel för och dess kansli bör tas upp under ettsärskill förslagsanslag under socialhuvudtiteln. anser alt densamhälleliga tillsynen över hälso- och sjukvårdspersonalen behöver kompletterasmed andra insatser från det allmännas sida för att hjälpa och stödjapatienterna. Kommittén framhåller att åtskilligt visseriigen har gjorts av dekommunala och landstingskommunala sjukvårdshuvudmännen för att tillgodose dessabehov, men att åtgärderna skulle få större effekt om de kompletterades med andet inrättades särskilda organ för kontakt, information och hjälpförmed-ling. Kommittén föreslår därför atl det skall ankomma pålandstingen atl inrätta sådana organ, förslagsvis kallade förtroendenämnder.Förtroendenämnd bör ha ställning som specialreglerad nämnd medförfatlningsmässigl stöd i sjukvårdslagen. Förslagettillstyrks eller lämnas utan erinran av flertalet remissinstanser. Fleraremissinstanser, bland dem de bägge kommunförbunden och någol mer än hälften avsjukvårdshuvudmännen, avstyrker dock av olika skäl förslaget. En del av demanser att det är för tidigt att göra nämnderna obligatoriska, andra anser attproblemen bör lösas på annat sätt än som har föreslagils, t. ex. genom särskillutsedda Qänstemän eller förtroendevalda, genom statliga organ eller genombättre ulbildning och information. Prop.1978/79:220 31 För egen del vill jag framhålla föQande. Sedanfiera år har i olika sammanhang förts fram krav på patient- eller vårdombudsmänmed en fri ställning i förhållande till sjukvårdshuvudmannen. Till en sådanombudsman skulle en patient kunna vända sig med förtroende för atl fåinformation eller framföra klagomål. Ombudsmannen skulle förmedla delsinformation, dels stöd och hjälp i olika former lill patienten. Ombudsmannenskulle också ha möjlighet atl utreda klagomål och la upp olika frågor med demsom är ansvariga för vården. Genom en sådan ombudsman skulle patienternasmedinflytande och rättssäkerhet stärkas. Vidare skulle kontakten mellan deansvariga för vården och patienterna förbättras. Åtskilligt har gjorts av de kommunala ochlandstingskommunala sjukvårdshuvudmännen föratt tillgodose patienternas behovi detta avseende. En omfattande skriftlig information lämnas om denförebyggande hälsovården, om olika sjukdomar och deras behandling och om hurhälso- och sjukvården arbetar och är organiserad. 1 samtliga sjukvårdsområdenfinns särskilda Qänsier for informationsverksamhet. 1 flera sjukvårdsområdenhar startats försöksverksamhet med kontaktpersoner-förtroendevalda -mellanpatienterna och de ansvariga för vården. 1 några landstingskommuner pågårförsöksverksamhet med Qänstemän - på sina håll kallade patieniombudsmän -föranbistå patienterna på olika sätl. Vid sjukhusen finns kuratorer föratt ge hjälpi sociala och liknande frågor. Det finns vid många vårdinrättningar personer ~ofta kallade patienlvärdinnor eller sjukhusvärdinnor - som har till särskilduppgift alt hjälpa patienterna till rälla i sjukhusmiQön. 1 likhet med kommittén anser jag alt dessa åtgärderav huvudmännen skulle fä större effekt om de gjordes enhetliga i den formen attdel inrättades särskilda organ dels för kontakt, information och hjälpförmedling,dels som medel alt ytteriigare förankra patientfrågorna i den löpandeverksamheten. Förekomsten av sådana organ skulle vidare medföra en ökaduppmärksamhet och självprövning hos dem som har ansvaret för patientvården.Uppgifterna motsvarar i huvudsak dem som i debatten har givits patientombudsmännen.Erfarenheter från främst läns landstingskommun visar att den som skallha den direkta kontakten med patienterna, patientombudsmannen, bör ha slöd isill arbete av en referensgrupp eller nämnd. Syftet härmed skulle bl. a. varaatt ge verksamheten den tyngd som behövs för att del skall gå att med krafl lasig an patienternas sak och hävda deras rätl och intressen. Jag förordar därför att verksamheten formaliserasgenom atl läggas på specialreglerade landstingskommunala nämnder medförfatlningsmässigl stöd i sjukvårdslagen. Nämnderna bör kallasförtroendenämnder. Del börstå landstingskommunerna fritt atl inrätta ensärskild eller atl lägga uppgiften på någon annan befintlignämnd. Del torde bl. a. av psykologiska skäl vara mindra lämpligt att uppgiftensom förtroendenämnd läggs på sjukvårdsstyrelse eller direktion. En möjlighetbör öppnas för landstingskommuner med stor befolkning eller geografisktvidslräcki områ- 1978/79:220 32 deatt ha mer än en förtroendenämnd. Ledamöterna i förtroendenämnd bör väljas avlandstinget som också bör bestämma antalet ledamöter. Antalet bör dock inte fåvara under fem. 1 övrigt bör bestämmelserna i 3 kap. 2-12 5ii kommunallagen(1977:179) liksom på andra specialreglerade nämnder lillämpas på nämnden. bör ha ett kansli dit en patienteller annan som önskar komma i kontakt kan vända sig antingen skriftligen ellerper telefon eller genom personligt besök. Normalt torde nämnden som sådannärmast la funktionen all med ledning av vad som har kommii fram i löpandeärenden och andra iakttagelser ta initiativ för alt åstadkomma allmännaförändringar som anses önskvärda i vårdrutiner etc, genom hänvändelser lillandra landstingsorgan eller på annat sätt. Löpande ärenden torde alltsä i regelkomma att handläggas av Qänstemän vid nämndens kansli. Uppläggningen av arbetetbör varje landstingskommun fritt gestalta inom ramen för bestämmelserna ikommunallagen. Förtroendenämndernasuppgifter bör som medicinalansvarskommittén har föreslagit f n, begränsas tillatl omlätta ärenden rörande den sjukvård som huvudmännen är skyldiga attombesörja enligt sjukvårdslagen. Utanför nämndens kompetens faller sålunda t,v, statlig och privat sjukvård, tandvård och omsorgsvård. bör dock ommöjligt all inom landel bedriven hälso-och sjukvård komma under nämndensbehörighel. Omfattningen av nämndens uppgifter bör tas upp lill förnyatövervägande sedan hälso- och sjukvårdsutredningen och omsorgskommiltén (S1977:12) har slutfört sina uppdrag. skall inte ta överarbetsuppgifter som ankommer på sjukvårdsstyrelse, sjukhusdirekiion,sjukhusledning eller läkare eller minska deras ansvar för verksamheten.Nämndens verksamhet skall inte främst vara inriktad på frågor om fel ellerförsummelse har förekommit och vem som är ansvarig för felaklig behandling o,dyl. Den skall ha en förebyggande karaktär och syfta till atl förhållanden som innebärrisker av olika slag för felaktig eller otillfredsställande behandling bliruppmärksammade av ansvariga myndigheter och Qänstemän, Dessa får däreftersjälvständigt bedöma om ålgärder behöver vidtas. Nämnden skall inte ha några disciplinärabefogenheter. Klagande bör dock informeras om de möjligheter han har att vändasig till andra prövningsinstanser såsom och ansvarsnämnden.Självklart skall en patient kunna vända sig direkt lill dessa och inte förstbehöva kontakta förtroendenämnden. Denna bör verka för att patientensrättigheter tas till vara och hans integritet skyddas. Patienten bör när det äraktuellt erinras om de möjligheter en skadelidande har att få ersältning genompatientförsäkringen eller läkemedelsförsäkringen. Patienten bör underrättas ommöjligheten atl få rättshjälp om det blir aktuellt med rättslig prövning avelt klagomål. finner att en klagande patient behöver fortsalt medicinsk 1978/79:220 33 vård,bör den medverka lillatt sådan vård lämnas. Nämnden bör även kunna hjälpa lillmed praktiska frågorsom en patient kan ha svårt att klara och verka för atlkontinuitet upprätthålls mellan patient och vårdpersonal.