prop · G20340 · 1978-12-31 00:00:00 — Detta medför att tingsrätterna får nya uppgifier.Sålunda bör domstolen i samband med att den tillställer bötfälld sådanunderrättelse om målets utgång som avses i 30 kap. 7 § sjätte stycket RB,översända även underrättelse om möjligheten till frivillig betalning av böternajämte inbetalningskort. RPS bör vara uppbördsmyndighet. I ett specialfall börockså tullmyndigheten vara uppbördsmyndighel, nämligen när det gällerförskottsbetalningar till tullen för kommande böter. Bestämmelser om detta ochandra spörsmål som har samband med den nya bötesverkställighetslagen bör tas ini en särskild bötesverkställighetsförordning som jag avser att föreslåregeringen om antar föreliggande förslag. I denna förordning börockså regleras domstolarnas nyssnämnda underrättelseskyldighet. Beträffande andra meningen kan följande anföras. Eftersomvid uppbörden den bötfällde bereds tillfälle att betala vissa bestämda böteroch även får ett inbetalningskort på vilket bötesstraffet identifieras, uppslårdel i regel inga problem när det gäller att faslställa vilket bötesstraff den bötfälldehar avsett att få verkställt. I uppbördsfallen spelar det sålunda i praktikeninte någon roll, om äldre böter är oguldna. Samma ordning gäller redan nu viduppbörd inom strafföreläggande- och ordningsbots-systemen. Till RPS gjordbetalning med anledning av föreläggandet hänförs sålunda alllid UU detbötesstraff som avses med föreläggandet, oberoende av om äldre böterföreligger. Denna ordning är förutsatt i 48 kap. 11 och 17 §§ RB, 5 § andrastycket och 11 § strafföreläggandekungörelsen (1970: 60), (SfK) samt 6 § andrastycket och 13 § ordnings-botskungörelsen, (1968: 199), (ObK). Avräkningsbestämmelsernai 6 § 4 mom. förordningen (1917: 915) angående indrivning och redovisning av 1978/79: 40 30 böter,(BöIF) och 16 § BöVL, enligt vilka betalning i princip skall avräknas på denäldsta av flera oguldna bötesposler, är aUtså inte tillämpliga i del skede då RPSuppbär böterna. Denföreslagna regleringen bygger, Uksom gällande uppbördsregler, på att den bötfälldesavsikt med betalningen tillmäts avgörande betydelse. Här avses gälla sammagrundsatser som enligt 9 kap. 5 § handelsbalken gäller för civilrältsligaförhållanden. Principenatt vid frivillig betalning den bötfälldes vUja skall vara avgörande krävervissa kommentarer för det fall alt det inte alldeles klart framgår vilken avflera bötesposler som den bötfällde har åsyftat att betala. Han kan sålunda haanvänt annat inbetalningskort än det som har tillställts honom och därvid inteantecknat tillräckliga uppgifier för att identifiera ärendet. Den mottagandemyndigheten måste då själv avgöra vUken bötespost som åsyftas. Beloppet kan därvidofta ge en anvisning, och ibland kan också tidpunkten för betalningen jämförtmed datum för utsändande av betalningsanmaningen ge underlag för en rätt säkerbestämning. Meningen är inte att myndigheten skall behöva vidtaga särskildaåtgärder för att få fram besked av den betalande utan den skall göra en aUmänbedömning. Detta har i paragrafen kommit till uttryck genom lokutionen attbeloppet avräknas på de böter som får antas vara avsedda med betalningen. Detavgörande är vad myndigheten känner till när avräkningsåtgärden sker. Vad somsenare kan framkomma om den bötfälldes önskemål bör sålunda inte :inverka. Enligtandra stycket skall som uppbörd anses även att i förskott betalade medel tas ianspråk för betalning. Redan nu gäller, att förskottsbetalade medel sedanvederbörande mål är avgjort utan vidare behandlas som bötesmedel. Till skUlnadfrån ordningen vid kvarstad sker alltså i förskottsfall inte någon utmätning.Den nu tillämpade ordningen bör lämpligen bibehållas. Det vore opraktiskt, omkronofogdemyndighet skulle behöva inkopplas för indrivningsåtgärd. Iförevarande paragraf har intagits regler om avräkning när det uppkommeröverskott vid uppbörd. Bakgmndentill paragrafen är att erfarenheten har visat, att det inte sällan förekommeratt bötfällda i visst uppbördsärende betalar för mycket. En bötfälld kan haskrivit för högt belopp på ett av honom själv utskrivet girokort. Vidare kan, vUketär vanligare, en och samma böles-skuld bli betald två gånger. Ytterligare kan detförhålla sig så, att vederbörande har underlåtit att betala eUer på annat sättgodkänna ett ord-ningsbotsföreläggande, varpå åklagaren utfärdarstrafföreläggande. Det händer då att den misstänkte därefier betalar ordningsbotenutan att detla tillerkänns verkan (48 kap. 19 § andra meningen RB). Isådana fall uppkommer fråga hur man skaU förfara med överskottet. Prop.1978/79: 40 31 Någotproblem föreligger inte, om den bötfällde inte har annan bötes-skuld hosuppbördsmyndigheten. Givetvis skall överskottet då återbetalas, vilket harangivits i sista meningen (jfr 68 § 1 mom. UBL). Om den bötfällde däremot hos uppbördsmyndighelenhäftar för andra böter, har det ansetts lämpligt att i likhet med vad somgäller på skatteområdet enligt 68 § 4 mom. UBL överskottet skall kunna avräknaspå sådan kvarstående bölesskuld. härom har upptagits i förstameningen. En sådan avräkningsåtgärd bör inte anses utgöra betalning som avsesi 48 kap. 11 och 17 §§ RB och som får den rättsverkan att föreläggande ansesgodkänt. I här avsedda fall saknas ju det moment av viljeförklaring somförutsätts i nämnda lagrum. Medel som har influtit i sådant fall fårbalanseras i avvaktan på alt föreläggandet godkänns skriftiigen. Någotformellt hinder bör inte anses föreligga mot att överskott som har uppkommitvid uppbörd avräknas på böter för vilka den bötfällde häftar hoskronofogdemyndighet. Äv praktiska skäl kan dock inte f. n. förutsättas att berördamyndigheter regelmässigt tar kontakt med varandra, så snart överskott råkaruppkomma. Vissaavräkningsspörsmål, som kan uppkomma både vid uppbörd och indrivning, haransetts kunna lämnas oreglerade i detla sammanhang. Det gäller t. ex. när den bötfälldehäftar för flera bötesstraff och en betalning inflyter utan att den bötfälldesuttalande eller omständigheterna i övrigt på något sätt antyder vUken bölesskuldhan avser att betala. Ett enkelt sätt att lösa en sådan situation är givetvisatt man frågar den bötfällde om hans önskan. detta inte sker av en ellerannan orsak, uppkommer bl. a. följande frågor. Gällandebestämmelser om konkurrens mellan olika bötesposler innebär att, vidbestämmande av förvandlingsstraff, avbetalning i första hand skall avräknas pådet äldsta bötesstraffet (16 § första stycket andra meningen BöVL). Härmedsammanhänger att vid frivillig betalning under indrivning så skall avräkningske så att de äldsta böterna i första hand blir betalda (6 § 4 mom. första stycketBöIF). nämnda bestämmelser har tillkommit enbart i syfte all åstadkomma enhetiighetvid till-lämpningen av bestämmelsema om förvandlingsstraff. Med hänsyn till attförvandlingsstraffet i sin nuvarande utformning avses komma att försvinna, finnsdet anledning att pröva om bestämmelserna av annat skäl bör finnas kvar. Enligtmin mening är så inte faUet. Så länge förvandlingsstraffet finns kvar böremellertid nuvarande krediteringsordning bibehållas. Någon särskild föreskriftom detta behövs inte. Anvisningar i ämnet kan utfärdas av (). Enligtgällande rätt har en borgenär med vissa inskränkningar frihet att självbestämma om avräkningen, när betalning inflyter från gäldenären ulan att denneangivit vilken skuld som avses. Regeln torde också gälla staten såsominnehavare av flera fordringar mot en gäldenär. Prop.1978/79: 40 32 talningen från den bötfällde kan inflyta på olika sätt. I15 § fjärde stycket införsellagen föreskrivs sålunda alt vid betalning genominförsel sä har det bötesstraff som har stått ute längst företräde. När detgäller utmätning är prioritetsfrågan reglerad i BöIF (6 § 4 mom.) på samma sättsom vid frivillig betalning. Regeln om företräde vid betalning genom införselhar begränsad betydelse. Detta beror på att utmätningsmannen inte behöver låtade olika bötesposterna konkurrera i införselmålet utan kan låtainförselbeslutet avse endast någon bötespost. Frågan om avräkning vid konkurrens mellan olika bötesposlerutgör endast en del av ett större problem. Detta gäller avräkning vid konkurrensmellan allmänna fordringar över huvud taget, t. ex. utom bölesfordringar, skaltefordringaroch fordringar på återbetalning av domstolskostnader eller av studiemedel.Hela detta komplex av avräknings-frågor är f. n. i huvudsak oreglerat. Utredningen anser för sin del atl det inte föreliggernågot behov av bestämmelser om avräkning vid betalning genom införsel närstatliga fordringar konkurrerar inbördes. Under remissbehandlingen har hovrättenöver och intagit en motsatt ståndpunkt och hävdat att regler avhithörande slag är av så väsentlig betydelse att uttryckliga föreskrifter därombör tas in också i en ny bötesverkställighetslagstift-ning. För egen del kanjag när det gäller frågan om avräkning av betalning vid konkurrens mellanflera bötesposler instämma med ulredningen att det inte finns något behov av ensärskild reglering. En utmönstring av bestämmelsen i 15 § införsellagen torde isådana fall där flera bötesstraff konkurrerar inte medföra någon olägenhet förden enskilde. Den omständigheten att en krediteringsordning inte lagreglerasbör i praktiken vid böteskonkurrens inte leda till annan krediteringsordningän den som f. n. tillämpas vid frivUlig betalning och vid betalning genom införsel.Som jag har förordat bör nuvarande krediteringsordning finnas kvartill dess att förvandlingsstiaffet i dess nuvarande utformning upphävs. I paragrafen anges att indrivning av böter skalltillgripas, när uppbördsförfarande inte skall äga rum eller när det harprövats ulan att leda tUl full betalning. Med anledning av ett påpekande underremissbehandlingen har uttrycket "full betalning" använts för attklargöra alt med betalning avses inte bara de faU då någon betalning över huvudtaget inte har eriagts utan även sådana fall där endast viss betalning harskett. I BÖVL berörs uttryckligen de viktigasteindrivningsåtgärderna, nämligen betalningskrav, införsel, utmätning, avräkningav böter mot fordran på överskjutande skatt, konkursförfarande ochackordsförfarande. Prop.1978/79: 40 33 Vidarekan under indrivningsskedet liksom f. n. förekomma utmälningsed, bevakning av bötesfordrani konkurs och åtgärd enligt 60 a § UL för att säkra utmätning. Några särskildabestämmelser om åtgärder av sistnämnt slag har inte ansetts behövliga i den nyalagen. De bör dock anses inbegripna i det i paragrafen använda begreppetindrivning. Ätt saköreslängd är exekutionsurkund framgår av andra meningen. Hovrätten över ochBlekinge har i sitt remissyttrande anfört att det uttryckligen bör anges ilagtexten i vilka fall en dom eller ett föreläggande utgör exekutionsurkundoch i vilka fall saköreslängd är det. Enligt hovrättens uppfattning framgårnämligen inte helt klart av den föreslagna lagtexten huruvidakronofogdemyndighet kan verkställa indrivning av böter redan på grundval av enlagakraftvunnen dom, omfattad av det s. k. Rl-systemet, eller om dennamyndighet först måste avvakta saköreslängden. Med anledning härav vill jagframhålla följande. Som framgår av vad jag inledningsvis har anfört används saköreslängdredan i dag vid indrivningen. Saköreslängd utgör emellertid inte i och för sigexekutionstitel utan är att betrakta som en sammanställning av exekutionstitlar(domar, beslut, godkända förelägganden) som av praktiska skäl används iindrivningsarbetet (jfr 3 kap. 24 § förslaget till ulsökningsbalk). I vissafall upprättas saköreslängd av RPS, i andra fall av tingsrätt. Saköreslängdenhos RPS framstäUs med hjälp av ADB. Underlaget för denna saköreslängd utgörsav de domar och beslut som domstolarna sänder in till RPS och som omfattas av RI.De domar och beslut som inte omfattas av sistnämnda system tas in i en särskildsaköreslängd som f. n. upprättas av tingsrätterna. Tanken är att den dömandemyndigheten i fortsättningen inte skall vara skyldig att upprätta saköreslängdbeträffande sistnämnda avgöranden. Den domstol eller myndighet som har ådömt t.ex. böter skall i stället sedan bötesavgörandet vunnit laga kraft sända tvåavskrifter eller utdrag av avgörandena tiU i det län därkronofogdemyndigheten finns. vidarebefordrar därefter den enaavskriften tUl kronofogdemyndigheten. Bestämmelser i ämnet bör tas in i den bötesverkställighetsförordningsom jag kommer att föreslå skall utfärdas om antager den föreslagna bötesverkställighetslagen.I de fall då saköreslängd skall upprättas bör normalt av praktiska skälkronofogdemyndigheten inte förrätta införsel eller utmätning utan att ha saköreslängden. Paragrafeninnehåller bestämmelser om betalningskrav i indrivnings-skede. Paragrafenmotsvarar 1 § kungörelsen (1964: 589) rörande tillämpningen av lagen omverkställighet av bötesstraff (BöVK). I fråga om skatt gäller enligt 53 §uppbördskungörelsen (1967: 626) (UBK) en motsvarande anmaningsplikt. Någonmotsvarighet till vad där sägs om att 1978/79: 40 34 anmaninginte behövs i fall som avses i 68 § UBL har inte ansetts behövlig. De fall somåsyftas, nämligen s. k. kvittning, utgör ett sådant särskilt skäl mot anmaningsom avses i första stycket. Andra sådana skäl är sådana som nämns i 59 § 2 mom.UL t. ex. fara för att gäldenären gömmer egendom, om han får vela att han ärföremål för indrivning. Förhållandetmellan underrättelse enligt 1 § BöVK och underrättelse om utmätning ellerinförsel har uppmärksammats i flera sammanhang. Därvid framgår att det efter anmaningenligt 1 § BöVK kan vara obehövligt att sända särskild underrättelse enligt 59§ UL och 9 § i införsellagen före utmätning resp. införsel /'39 § andrastycket ulsökningskungö-relsen (1971: 1098), (USK)/. Någon ändring i dettaavseende är inte avsedd. Medkraven sammanhänger frågan om anstånd och avbetalning. Enligt 1 § BÖVL kanutmätningsmannen i vissa fall bevilja den bötfällde anstånd med betalningen.Han kan även medge att den bötfällde får erlägga böterna genom avbetalning.Särskilda regler gäUer om anstånds-och avbetalningsliden. I 2 § BöVL anges b.a. alt utmätningsmannens beslul i dessa frågor kan ändras, om det förekommer anledningtiU del. Anstånds-och avbetalningsreglerna fick sin nuvarande utformning genom bötesreform.De har sålunda funnits och beslut i sådana ärenden harförekommit i ett stort antal faU. Det finns inte några egentliga skäl tilländringar beträffande bötesområdets anstånds- och avbetalningsregler i stort.Anmärkas kan dock att de föreskrivna tidsbegränsningarna inte har fåttnämnvärd betyoelse i praktiken. I tröga indrivningsärenden är det iverkligheten så att "anstånd" bUr gällande utöver lagens gräns ochatt avbetalningsplaner undan för undan får revideras och förlängas utöver vadlagen förutsatt. Dessa företeelser är närmast ofrånkomliga, närindrivningsverksamhet på goda sakliga grunder bedrivs i andan att vissbetalning är bättre än ingen, låt vara att priset är en längre tidsutdräkt änlagstiftaren tänkt sig. Vidskatteindrivning gäller i sak samma ordning som den återgivna (frånsetttidsgränserna). Detta sammanhänger med att kronofogden förutom att han harmyndighetsfunktion, nämUgen att handlägga målet enligt gällande lag ärföreträdare för staten i dess egenskap av borgenär. Av borgenärsfunktionenföljer att kronofogden anses berättigad att medge anstånd och avbetalning.Praxis i detta avseende har vuxit fram utan stöd av författningsbestämmelser.Ordningen med anstånd och avbetalning är emellertid ett så viktigt led i bötesindrivningenatt den som lagrådet påpekat bör framgå av själva lagen. Av praktiska skäl bördock anstånd betecknas som uppskov (se RSV:s meddelande Ex 1973: 2). Någonändring i sak innebär inte detta. Enligt7 § BöVL får den bötfällde inte överklaga ett beslut om uppskov elleravbetalning, men han får begära prövning av det i samband med klagan över utmätningeller införsel. Denna möjlighet synes inte ut- Prop.1978/79: 40 35 Om den bötfälldes ansökan bifalls, föreligger naturligtvis intenågot behov av klagorätt. Går beslutet den bötfällde emot, blir den praktiskakonsekvensen oftast att införsel eller utmätning blir aktuell. Beslutet blir dånärmast ett förebud om sådan tvångsåtgärd, för vilken det finns regler om klagorätt.Besluten i uppskovs- och avbetalningsärenden är därför inte av denbeskaffenheten att de bör vara överklagbara särskilt. En bestämmelse härom,liksom också den bötfälldes möjlighet att begära prövning av sådant beslut isamband med klagan över utmätning eller införsel, har på förslag av lagrådet intagils i paragrafens andra stycke. Enligtförevarande paragraf får bölesskuld avräknas mot fordran på överskjutande skattenligt UppbL i den ordning som föreskrives i 68 § 4 mom. första stycket UppbLbeträffande oguldna skatter. Förslagetinnebär att s. k. kvittning kan ske mot fordran på överskjutande preliminärskatt enligt 68 § 1 mom. UBL som mot fordran på skatt enligt 2 mom. i sammaparagraf, eller mot fordran på s. k. ö-skat-teränta enligt 69 § 1 mom. UBL. Ävbestämmelsen framgår att t. v. andra slags skatte- och avgiflsrestitutionerinte kan vara kvittningsobjekt för bötesfordran. De kan dock utmätas tillgäldande av bötesfordran. Vidsidan av kronofogdemyndighets kravåtgärd enligt 7 § och kvitt ning enligt 8 §är införsel och utmätning de viktigaste indrivningsåtgärderna. Det har därföransetts lämpUgt att i lagen särskilt anmärka dessa exekulionsformer, även omdetta inte behöver ske annorledes än genom en erinran om att för dessa institutgäller särskilda bestämmelser. Detbör i detta sammanhang nämnas att införsel är tUlåten för böter och vite meninte för rätlsverkansbelopp. 1fråga om utmätning för böter finns bestämmelser i och förordningen (1877:31 s. 51) om nya utsökningslagens införande och vad i avseende därå iakttagasskall, UP, (ändrad : 502) bli tillämpliga på samma sättsom f. n. är fallet till följd av 22 § UP. Eftersom någon motsvarighet tillbestämmelserna i 3 § andra stycket BöVL om utvidgat beneficium vid utmätningför böter inte föreslås kommer bestämmelserna i 65 § UL om beneficium vidutmätning att fullt ut gälla även för böter (se även 68 § 6 mom. tredje stycketUBL). Ytterligare är att framhålla att bestämmelserna om tidsfrist för utmätningoch för exekutiv försäljning inte är och inte heller avses bli tillämpliga vidutmätning för böter. Genom punkt 13 övergångsbestämmelserna till lagen (1971:495) om ändring i UL, punkt 9 övergångsbestämmelserna till lagen (1971: 494)om exekutiv försäljning av fast egendom, punkt 5 övergångsbestämmelserna tilllagen (1971: 500) om exekutiv försäljning 1978/79: 40 36 avluftfartyg m. m. och punkl 5 övergångsbestämmelserna tUl lagen (1973: 1130) omexekutiv försäljning av registrerat skepp m. m. gäller sålunda undantag från dei nämnda författningar upptagna tidsfristerna för utmätning och exekutivförsäljning. Ytterligarebestämmelser om införsel och utmätning för böter finns i USK. 1paragrafens första stycke anges förutsättningarna för att konkursansökan skallfå göras. I andra stycket behandlas ackord. I tredje stycket ges bestämmelserom besvär. Somjag har betonat i den allmänna delen bör konkursansökan på grund av bötesfordranendast användas under särskilda förutsättningar. Utredningen har för sin delföreslagit att synnerliga skäl skall föreligga för att en sådan ansökan skallfå göras. Det skuUe innebära bl. a. att ansökan som regel endast får göras, ombötesfordran överstiger förslagsvis . och annan åtgärd inte kan antasleda tUl betalning och dessutom böterna kan förväntas inflyta helt eller delvistill följd av konkurs. Avstegfrån dessa krav skulle kunna föranledas av sådana omständigheter som att den bötfälldehäftar även för andra skulder tUl det allmänna än böterna eller, när ettaktiebolag häftar för en vitesskuld, att bolaget bör bli upplöst genom konkurs[jfr 13 kap. 19 § aktiebolagslagen (1975: 1385)] Någraremissinstanser har diskuterat utredningens förslag att begränsa konkursansökantill sådana fall då "synnerliga skäl" föreligger. Konkurslagskommitténgör en jämfcrelse mellan den föreslagna regeln och vad som f. n. gällerbeträffande konkursansökan på gmnd av skatteskuld. Enligt 62 § UBL får, om skatteskuldenunderstiger , framställning om den skattskyldiges försättande i konkursinte göras med mindre synnerliga skäl därtill föreligger i det aktueUa fallet.I övrigt finns ingen begränsning. Enligt konkurslagskommitténs mening saknasanledning att i förevarande hänseende ha olika system för bötesverkställighetenoch skatteindrivningen. Beloppsgränsen för konkursansökan på grund av böter bördock bestämmas till . Föreningen anser att "synnerUgaskäl" inte bör krävas för konkursansökan på grund av böter eftersom detenligt föreningens mening saknas anledning att särbehandla bölesfordringar, närindrivningen fortskrider så långt att konkurs kan övervägas. Även riksskatteverketär av den uppfattningen att rekvisitet "synnerliga skäl" bör slopas.Om förvandlingsstraffet avskaffas, kan det i vissa situationer vara värdefulltatt inte behöva avstå från detta effektiva indrivningsinstrument. Enbegränsning har uppställts redan genom kravet pä att det vid enförhandsbedömning skall vara troligt att bötesfordran erhåller någon utdelningi en konkurs. Verket anser att begränsningen "synnerliga skäl" somförutsätts för en 1978/79: 40 37 konkursbör uppställas endast för fall motsvarande vad gäller i fråga om skatter enligt62 § första stycket UBL. Föregen del kan jag dela den av konkurskommittén framförda uppfattningen att detsaknas anledning att i förevarande hänseende ha olika system för bötesverkställighetenoch skatteindrivningen. Paragrafens första stycke har därför utformats eftermönster av 62 § UBL. Beloppsgränsen för konkursansökan på grund av böter hardock beslämls till . Genombestämmelsens utformning klargörs att kronofogdemyndighetens bedömning att förutsäitningför konkursansökan föreligger är utslagsgivande. I konkursmål skall alltsåinte prövas om sökanden har gjort en riktig bedömning därvidlag.Kronofogdemyndighetens ställningstagande att göra konkursansökan bör intekunna överklagas. Idetta sammanhang må erinras om den i jämförelse med konkurs mindre ingripandeåtgärden att ansöka om att bötfäUd skall avlägga utmälningsed. I praxis ansesstaten ha sådan befogenhet på bötesområdet. När det gäller skatter finns enbestämmelse härom i 55 § tredje stycket UK. Inte heller beträffandeutmätningsed har det ansetts nödvändigt att ta upp några bestämmelser i den nyalagstiftningen. Jag vill i detta sammanhang erinra om att jag i förslag tillny ulsökningsbalk som har remitterats till lagrådet har förordat attinstitutet utmätningsed skall ersättas av vissa åtgärder inom ramen förutmätningsförfarandet. Genomandra stycket införs den nyheten att ackordsförfarandet görs tillämpligt på bötesfordran.Skälen härför har närmare utvecklats i avsnitt 2.2. Ackordsförslagsom rör böter får antas av under samma villkor som enligt 62 § UBLgäUer i fråga om ackordsförslag rörande skatt. Detta innebär framför allt kravpå att ackordsförslag skall vara till fördel för det aUmänna samt, i fråga om s.k. underhandsackord, att även övriga borgenärer som ackordet angår godkännerdet [jfr 62 § tredje stycket UBL och förordningen (1965: 852) om ackord och avskrivningrörande vissa skatter]. Kraven är så allmänt formulerade att de bör kunnautnyttjas beträffande såväl skatter som böter. En principiell skillnadföreligger visserligen mellan fordringarna så till vida all ålskil-liga skallerär prioriterade medan böter är opriorilerade. Denna skiUnad behöver dock ipraktiken inte få betydelse i den mån staten, som torde vara vanligt, avslårfrån förmånsrätten för skatter och deltar i ackord. Delkan anmärkas, alt vid offentligt ackord bötesfordran av måttlig storlek oftakan påräknas få full betalning till följd av den i 11 § tredje stycketackordslagen (1970: 847) föreskrivna ordningen. EnligtUBL får talan inte föras mot länsstyrelses beslut rörande framställning omförsättande i konkurs eller ackordsförslag. Motsvarande bestämmelse har påförslag av lagrådet upptagits i tredje stycket. 1978/79: 40 38