prop · G20311 · 1978-12-31 00:00:00 — Förslagetatt slopa särskild postdelgivning har i allmänhet mötts av kritik från deallmänna domstolama men som regel tillstyrkts av de hörda förvaltningsmyndighetema.Även , och tingsrätter anser att delgivningsformenkan slopas. , som räknar med att slopandet skulle medföra en iinteoväsentlig rationalisering, tillstyrker förslaget. Grandläggandeför delgivningsutredningens bedömning att den särskilda postdelgivningen börslopas är att delgivningsformen har minskat i omfattning och effektivitet ochatt den på de orter där den fungerar tiUfredsställande ofta bör kunna ersättasav rek. Prop.1978/79:11 99 Densärskilda postdelgivningens omfattning och effektivitet under 10-årsperiodén19671976 framgår av följande tabell.' Tabellenvisar att den särskilda postdelgivningens omfattning var endast ca 50procent av omfattningen . Särskilt markant är nedgången under deförsta åren av DL:s tillämpning, medan omfattningen har legat påen förhållandevis jämn nivå. Effektiviteten mätt i andelen utdelade försändelserhar sjunkit från år 1%7 till . Också här haren stabilisering inträtt såtillvida att andelen lyckade delgivningar undersenare år har legat kring . Delgivningsformenseffektivitet skiftar från ort till ort. I de tre storstadsområdena lyckadessärskild postdelgivning i av falletf medan effektivitetenvar högre i landsorten. Vid en av postverket utförd undersökning av antaletankommande och utdelade försändelser inom sjupostområden/förvaltningsområden gjordes en indelning i fyra grapper medavseende på ortens storlek, nämligen centralorten, större eller medelstoraorter utanför centralorten samt mindre orter. Effektiviteten inom respektivegrapp var 61, . Inom den mest utpräglade glesbygden vareffektiviteten . Användningenav särskild postdelgivning domineras av tingsrätterna, som svarar för över 85procent av uppdragen (Ds Ju 1974:5 s. 110). Genom delgivningsutredningensverksamhet synes en övergång ha skett till den av delgivningsutredningenförordade metoden rek. med mottagningsbevis, särskilt vad gäller mål omlagsökning och betalningsföreläggande. bedömning atten stor del av de särskilda postdelgiv-ningama kan ersättas av ordinärdelgivning är säkeriigen i stor utsträckning riktig. Å andra sidan kan detinte uteslutas att det finns utrymme för att överföra ärenden som går tillstämningsmannadelgivning till den be- 'Vid en undersökning , som redovisas i promemorian Ju 1964:8 4, lyckadesman då dela ut av försändelsema. ' 1storstockholmsområdet lyckades man dela ut av försändelsemamedan effektiviteten i göteborgs- och malmöområdena var 55,2 resp. . 1978/79:11 100 tydligtbilligare särskilda postdelgivningen. Detta gäller särskilt i fråga omdelgivning med juridiska personer, där de av delgivningsutredningen påpekadesvårighetema att nå adressaten inte gör sig gällande. Särskildpostdelgivning kan också fylla en uppgift i sådana fall där den sökte intevill medverka i delgivningsförfarandet genom att skicka in delgivningskvittoeller kvittera ut en rekommenderad försändelse men inte heller vill aktivtmotsätta sig delgivning genom att vägra ta emot försändelsen. Delgivningsformenhar gentemot reli:. med mottagningsbevis fördelen att man får besked om delgivningen lyckats eller inte. En del av de problem sommöter stämningsmännen, exempelvis låsta portar, kan undvikas av postenspersonal. Särskildpostdelgivning är en i förhåUande till brevdelgivning dyr delgivningsformmedan skillnaden i förhåUande till rek. med mottagningsbevis -åtminstone enligtde kalkylmetoder som f.n. tillämpas - är obetydlig. Klart står att särskildpostdelgivning genom sin anknytning tiU postens distributionsnät och ratinerställer sig avsevärt billigare än stämningsmannadelgivning. Ett slopande avdelgivningsformen skuUe i värsta fall medföra att huvudparten av de drygt 140000försändelser som har delats ut kommer att belastastämningsmannaorganisationen. Vadsom har anförts i det föregående leder till slutsatsen att särskUdpostdelgivning t. v. bör kvarstå som delgivningsform. Detta hindrar inte undersöker i vUken utsträckning man kan övergå tUl ordinär delgivning, iförsta hand brevdelgivning eller rek. med mottagningsbevis, i mål och ärendendär man nu använder särskild postdelgivning. Med hänsyn tUl att uppdragen tillså övervägande del kommer från tingsrättema är det naturligt attdomstolsverket i samarbete med postverket undersöker delgivningsformensanvändbarhet för olika mål- och ärendeslag och beträffande olika adressater ochmöjlighetema att ersätta den med andra metoder. Detta arbete bör ingå som ettled i den effektivisering av de ordinära delgivningsmetoderaa som harförordats i det föregående. Bilaga2 till DK upptar f. n. 32 olika slag av myndigheter som får anlita postverketför särskild postdelgivning. Tingsrättema () följda av länsstyrelsema() är de helt dominerande uppdragsgivarna. Den särskildapostdelgivningen har alltsik inte fått den användning bland förvaltningsmyndighetemasom man räknade med vid DL:s tillkomst. Mot denna bakgrund bör möjligheten tUlsärskild postdelgivning kunna inskränkas tiU de aUmänna domstolama och - medden terminologi som blir följden om länsdomstolskommitténs förslag genomförs de allmänna förvaltningsdomstolama (jfr SOU 1977:80 s. 157 ff.). Detta börskrivas in redan i 3 § DL. Därmed behöver 4 § första stycket DK och bilaga 2till DK inte få någon motsvarighet i DF. Prop.1978/79:11 101 Stämningsmannadelgivning(3 § tredje stycket DL) Delgivningsutredningenkonstaterar att den sjunkande användningen av och effektiviteten hos densärskilda postdelgivningen har medfört att de aUmänna domstolama har tillgripitstämningsmannadelgivning i relativt stor omfattning. Till detta har bidragitatt de allmänna domstolama har ansett sig inte ha tid att pröva ordinärdelgivning genom brev i ökad utsträckning. Stämningsmännen har enligtutredningen ställts inför besvärUga avvägningsproblem. Uppdragen har ofta varitkortfristiga, varigenom tidsnöd har uppstått för stämningsmännen. Mindreangelägna delgivningar har kommit att samordnas med mera angelägna. Systemetmed fritidsarbetande, av länsstyrelse förordnade stämningsmän har fungeratmindre väl, bl. a. genom svårighetema för myndighetema att komma i kontakt medlämplig stämningsman. Domstolama har härigenom ansett sig tvungna att utanförden egna domkretsen anlita polismyndighet i stället för de särskilt förordnadestämningsmännen. För polismyndighetemas del har antalet delgivningsuppdragförefallit tämligen oförändrat trots de uttalanden som gjordes i DL:sförarbeten om att polispersonalen skuUe avlastas delgivningsuppgiftema. Utredningenredovisar visst statistiskt material om stämningsmannadelgivningama. Under år1972 uppgick antalet sådana delgivningar tiU ca 370000, varav 156000 ankom påde tre delgivningscentralema, ca 145000 på polisväsendet i övrigt och ca 70000på de fritidsarbetande stämningsmännen. De aUmänna domstolama dominerade blanduppdragsgivama och svarade för av uppdragen. Omkring hälften avdomstolsuppdragen vid delgivningscentralema avsåg bagatellbrottmål, lagsökningareUer betalningsförelägganden. Delgivningsuttedningenframhåller att det är ofrånkomligt med ett hjälporgan som kan förmedla kontaktmed de personer som förgäves söks av en handläggande myndighet. När vilja tiUsamarbete saknas hos den som skall delges bör därför stämningsman finnas att tUlgåför att genomföra delgivning. Utredningen betonar att den som finnersig omotiverat sökt av stämningsman kan anse sig Ula behandlad. Stämningsmannadelgivningkan härigenom bli en käUa tiU irritation meUan samhäUet och den enskilde. Denär också i regel ganska tidsödande och dyrbar. Densökte bör kunna förstå att det finns skäl för en myndighet att använda den delgivningsformen.VUlkoren för att använda stämningsmannadelgivning bör därför enligtutredningens uppfattning skärpas. Utredningen föreslår att i 3 § DL föreskrivsatt myndigheten får anlita stämningsmannadelgivning endast om det förekommer särskUdanledning att ordinär delgivning inte kan ske. Ävenom myndighetema i större utsträckning kommer att använda ordinär delgivningtillförs stämningsmännen fortlöpande nya grapper av uppdrag. Inte minst vid detre delgivningscentralema har det enligt utredning- Prop.1978/79:11 102 enkunnat konstateras att antalet misslyckade delgivningar, dvs. fall där man intehar lyckats nå den sökte, successivt har ökat. Genom ett ökat brak av ordinärdelgivning försvinner de mera lättarbetade uppdragen medan återstående uppdragerbjuder betydande svårigheter. Det är därför, menar utredningen, under alla förhålllandenangeläget att stämningsmannadelgivningen effektiviseras. Blandeffektivitetshöjande faktoreir nämner utredningen bl. a. den tidigare nämndamera långsiktiga planeringen av arbetet hos de handläggande myndighetema. En stämningsmannadelgivningkan ta tid för att lyckas. Uppdraget bör begäras redovisat åter tillmyndigheten före den dag ett ärende skall tas upp till behandling ochtill ett bestämt senaste datum. Från akten bör ett så fullständigt underlagsom möjligt lämnas för stämningsmannens arbete, t. ex. kopia avregistreringsbevis för bolag och hindersbevis vid tidigare delgivningsförsök.De hindersbevis stämningsmännen lämnar bör på motsvarande sätt vara avfattadeså att de kan vägleda de myndigheter som har lämnat uppdrag. Delgivningsblankettemabör kunna ges en mera praktisk utformning och ev. reduceras till en enda blankett,som också kan användas vid buddelgivning. Utredningen föreslår vidare att densom skaU få förordnande som stämningsman skall genomgå särskild utbildning. Utredningenanser emellertid också att åtskilliga brister måste tillskrivas den nuvarandeorganisatoriska lösningen. Enligt utredningens uppfattning behövs en effektivarbetsledning föi hela stämningsmannaverksamheten. Verksamheten bör därföradministrativt knytas till polisväsendet, som har den näst postverket mestutspridda lokala organisationen i landet och redan har hand om större delen avverksamheten genom delgivningsmännen vid de tre delgivningscentralema och ivissa större polisdistrikt. Den organisatoriska förändringen kommer tilluttryck i utredningens förslag till ändrad lydelse av 23 § DL samt 7,9 a och11 §§ DK. bör enligt utredningens förslag svara för verksamheten inomsitt distrikt och överta länsstyrelsemas uppgift att förordna stämningsmän.Uppdragen skickas imligt den tänkta ordningen till polismyndigheten i den ortdär den sökte kan tänkas uppehålla sig. registrerar ärendetoch lämnar uppdraget till lämplig stämningsman. Utredningen räknar med att dettaknappast medför någon försening av ärendet utan tvärtom väsentligt underlättarför myndigheter och enskilda som önskar anlita stämningsmari. Den samordningav all stämningsmannaverksamhet som utredningen föreslår bör inte i något faUleda till någon försämrad service i jämförelse med nuvarande ordning. Delgivningarpå begäran av annan än myndighet berördes inte av utredningens förslag i 1974års betänkande. betänkande utgår utredningen däremot från att i dennya ordningen också sådana privata uppdrag skall vara diarieförda hospolismyndigheten för att gälla som stämningsmannadelgivning. Ett ickediariefört uppdrag som en stämningsman utför utom tjänsten blir att betraktasom delgivning genom bud. Prop.1978/79:11 103 Utredningenutgår från att delgivningen av de datatekniskt framställda strafföreläggandena,som f n. inte brukar distribueras till de fritidsarbetande stämningsmännenutan i stor utsträckning belastar polispersonalen, skall kunna fuUgöras av allakategorier stämningsmän sedan en enhetiig arbetsledning har införts. Remissinstansemainstämmer allmänt i utredningens uppfattning att stämningsmannadelgivning iprincip endast bör tillgripas i kvalificerade delgivningsfall. Flertaletinstanser är emellertid kritiska mot förslaget att det skall föreliggasärskilda skäl för att stämningsmannadelgivning skall få användas. En del remissmyndigheternämner olika fall när stämningsmannadelgivning kan vara nödvändig som första delgivningsmetod:mål med häktade eller ungdomar, andra mål där huvudförhandlingen av olika skälmåste sättas ut med kort varsel, mål och ärenden som är brådskande med hänsyntill föresfående preskription, interimistiska kvarstadsbeslut beträffandeegendom som är lätt att undanskaffa samt - eftersom den sökte många gångersaknar fast bostad - tvångsintagning på alkoholistanstalt. Deav utredningen föreslagna åtgärdema för att effektivisera stämningsmannadelgivningenhar i allmänhet vunnit gillande hos remissinstanserna. Vadgäller den organisatoriska frågan delar det övervägande antalet remissinstanserutredningens uppfattning att den nuvarande ordningen är otillfredsställande ochtillstyrker också den föreslagna anknytningen av stämningsmannaverksamhetentill polisväsendet. Remissinstansema framhåller allmänt att det är svårt attfå kontakt med de fritidsarbetande stämningsmännen och att dessa endast ibegränsad utsträckning är beredda att utföra delgivningsuppdrag. FöreningenSveriges polismästare anser emellertid att kronofogdemyndighetema bör svaraför stämningsmannadelgivningama. Polisstyrelsen i Lunds polisdistrikt är innepå samma linje. Stämningsmannadelgivningär en i förhåUande tiU andra delgivningssätt dyrbar och ocksåtidsödande metod. Den kan från den söktes utgångspunkt ha vissa nackdelar ochväcka irritation om den används omotiverat. Det är därför av flera skälangeläget att myndighetema tar tUl vara de möjligheter som finns att på enklaresätt nå kontakt med den sökte och att de i möjligaste mån utnyttjar de enklareoch billigare delgivningssätten. Den effektivisering av de ordinära delgivningssättensom har förordats i det föregående är ägnad att minska behovet av stämningsmannadelgivning.Denna delgivningsmetod är att betrakta som en nödutväg i lägen då myndighetenhar uttömt de möjligheter som eljest står till buds för att genomföra delgivning. 1978/79:11 104 Detär å andra sidan tydligt att de enklare delgivningssätten inte aUtid räckertill. Man måste kunna genomfcira delgivning också om den sökte inte viUmedverka i delgivningsförfarandet, vare sig han underlåter att sända tillbaka delgivningskvittoteller lösa ut en rekommenderad försändelse eller vägrar att över huvud tagetta emot den handling som skaU delges. För vissa fall kan man då användasärskild postdelgivning. När den metoden inte står till buds eller är otUlräckligmåste en mera kvalificerad delgivningsform kunna tiUgripas. Det kan inte tUlåtasatt någon genom att aktivt sabotera myndighetemas delgivningsförsök lyckasförhala eUer förhindra ett rättsligt förfarande. Som delgivningsutredningen harframhåUit är det därför ofrånkomligt med ett hjälporgan som kan förmedlakontakt med de personer som förgäves söks av en handläggande myndighet. Grandläggandedrag i stämningsmannadelgivningen är, föratom den ibland påtvingade kontakt medden sökte som skall uppnås, det särskUda bevisvärde som tiUmäts stämningsmannensintyg. EnUgt 19 § andra stycket DL anses vid stämningsmannadellgivningdelgivning ha skett också om den sökte vägrar att ta emot handlingen och enligt24 § första stycket DL utgör stämningsmans intyg fuUt bevis om att delgivninghar skett på sätt som anges i intyget. En stämningsman kan således genomföra endelgivning även om den sökte vägrar kvittera handlingen eller ens ta emot den.I båda fallen utgör stämningsmannens intyg bevis om att delgivningen har gått tUlså som det sägs i intyget. MedI hänsyn till dessa befogenheter är detsjälvfallet vUctigt att stämningsmannadelgivningar utförs av personal varstrovärdighet i princip inte kan sättas i fråga. Stämningsmannadelgivningarutförs i första hand av särskilt förordnade Stämningsmän. Vid DL:s tiUkomstförutsattes att de i första hand skuUe tas om hand av fritidsarbetande, avlänsstyrelsen förordnade stämningsmän som arbetar på uppdragsbasis. Härigenomtänkte man sig kunna avlasta polisväsendet eller i vart faU dess polisutbUdadepersonal från bestyret att ombesörja delgivningar. Redan tidigaire fanns i detre största städerna särskUt anställd personal vid delgivningscentralema, somadministrerades av polisväsendet. Inom andra större polisdistrikt har efterhand vuxit fram en kader av anstäUd personal, som har tUl uppgift att ombesörjade delgivningsuppdrag som lämnas till polisväsendet. Dessa tre kategorier - defritidsarbetande stämningsmännen, personalen vid delgivningscentralema och delgivningsmänneni övriga polisdistrikt - svarar för det helt övervägande antalet stämningsmannadelgivningar. Enligt3 § tredje stycket, 19 § andra stycket och 24 § första stycket DL finns detemellertid även andra grapper som kan utföra stämningsmannadelgivning med detsärskilda bevisvärde denna medför. Hit hör nämndeman, publicus,tjänsteman vid svensk utlandsmyndighet, åklagare, polisman, utmätningsman ochexekutiv tjänsteman som är understäUd utmätningsman. Gemensamt för denna grappär att den uppfyUer det trovärdighetskrav som nämndes 1 det föregående.Däremot torde de olika ka- Prop.1978/79:11 105 tegoriemasarbete med delgivningsarbete skifta både i omfattning och till funktionen.Endast utmätningsmän och exekutiva tjänstemän som är underställdautmätningsman torde utföra delgivningar i någon mera betydande omfattning menendast i den egna tjänsten. Det torde således bland de uppräknade kategoriemaendast vara polismännen, som i större omfattning utför andra delgivningsuppdragän sådana som härrör från den egna myndighetens verksamhet. Om man som stämningsmannaorganisationenbetecknar den organisation som utför stämningsmannadelgivningar på uppdrag avandra myndigheter, dvs. utgör det hjälporgan som förmedlar kontakt med personersom förgäves söks av en handläggande myndighet, bör man således räkna inföljande personalkategorier - vid de tre delgivningscentralemaanställda delgivningsmän - i andra större polisdistriktanställda delgivningsmän senare kategorien kan inräknas även administrativ personal vid polismyndighetemasom efter avisering lämnar ut delgivningsförsändelser på poliskontoren. Fördelningenav delgivningsuppdragen inom stämningsmannaorganisationen framgår av följandetabell, i vilken redovisas verksamheten under /77. Inom parentesanges de av delgivningsutredningen redovisade siffrorna för . (inom parentes siffror) Delgivningscentralema varav varav varav Övriga polisdistrikt 127000 60000 38000 29000 (156000) ( 81000) ( 51000) ( 24000) (145000) har framhåUit har stämningsmannadelgivningama enligtdet system som skulle byggas upp genom DL fungerat mindre väl. Visserligen kanenligt utredningen åtskilliga förbättringar göras inom ramen för det nuvarandesystemet. Utredningen har härvid bl. pekat på betydelsen av en bättreplanering hos de uppdragsgivande myn- >I siffran ingår ca 74000 uppdrag från de aUmänna domstolama. Övriga uppdragsgivarekan antas endast i mindre omfattning belasta de fritidsarbetande stämningsmännen.Det totala antalet beräknas därför avrundat till 100000. 1978/79:11 106 digheternaså att stämningsmännen får erforderlig tid för att hinna genomföra delgivningama,ett förbättrat ömsesidigt informationsutbyte mellan uppdragsgivama och stämningsmänrienoch ändrade delgivningsblanket-ter. SjälvfaUet spelar också myndighetemas valav delgivningssätt stor roll. Utredningen har här föreslagit en skärpning i 3 §DL av förutsättningama för att få tillgripa stämningsmannadelgivning. Delgivningsutredningenanser emellertid också att det nuvarande systemet, där stämningsmannaorganisationenär uppdelad på personal anstäUd inom polisväsendet och fritidsarbetandeuppdragstagare, har bidragit tUl att stämningsmannadelgivningarna ftmgerarmindre väl. Utredningen menar att det behövs en effektiv arbetsledning förhela stämningsmannaverksamheten och föreslår att verksamheten knyts tillpolisväsendet, så att varje polismyndighet svarar för stämningsmannadelgivningamainom sitt distrikt. Länsstyrelsemas uppgift att förordna stämningsman skuUedärmed övergå på de lokala polismyndighete:ma. Utredningen utgår från att uppdragenäven i fortsättningen utförs av såväl anställd personal som fritidsarbetandeuppdragstagare. Remissinstansemainstämmer i allrnänhet i utredningens bedömning att den nuvarande ordningen är otUlfredsställandeoch tillstyrker den föreslagna anknytningen tiU polisväsendet. Detnuvarande systemet är svåröverskådligt och leder tUl avsevärda svårigheter inteminst för de uppdragsgivande myndighetema. Systemet med fritidsarbetandestämningsmän har inte alls fått den omfattning som man räknade med vid DL:s tUlkomst.Utan tvivel skulle det ha stora fördelar om man kunde slussa in stämningsmannadelgivningamai sin helhet i någon bestående organisation. Detta skulle inte behöva innebäraatt det nuvarande systemet med fritidsarbetande stämningsmän behöver avskaffas.De organisatoriska frågorna har mot denna bakgrand på justitiedepartementetsuppdrag utretts av . har i likhet med delgivningsutredningenfunnit att stämningsmannaverksamheten administrativt bör knytas tillpolisväsendet med () som centralmyndighet. bör svara för stämningsmannadelgivningama inom sitt distrikt.Arbetet bör utföras dels av den nuvarande anstäUda personalen vid delgivningscentralemaoch i de större distrikten, dels av fritidsarbetande stämningsmän, som ifortsättningen förordnas av polismyndighetema. Uppdrag såväl från myndighetersom från enskilda lämnas till polismyndigheten, som utför uppdraget ellerlämnar över det till annat distrikt om det visar sig att den sökte inte finnsinom distriktet. Den föreslagna omorganisationen av stämningsmannadelgivningenbehandlas närmare i anslutning tiU 23 § DL. Den bör emellertid även markerasgenom en viss omformulering av 3 § tredje stycket DL. VadgäUer delgivningsutredningens förslag till skärpning av föratsättningama föratt få tillgripa stämningsmannadelgivning är remissinstanserna ense medutredningen om att stämningsmannadelgivning bör tillgripas Prop.1978/79:11 107 endasti kvalificerade fall. Detta framgår också av den nuvarande lydelsen av 3 § DL,enligt vilken stämningsman skall anlitas endast om ordinär delgivning ellersärskild postdelgivning inte kan ske. Även i DL:s förarbeten betonas med skärpaatt stämningsmannadelgivning inte får tUlgripas när enklare och biUigare delgivningssättkan komma tiU användning. Det är mot denna bakgrand knappast nödvändigt attuttrycka detta så starkt som delgivningsutredningen har föreslagit. Det börvara tillräckligt att i 3 § tredje stycket DL byta ut ordet "skall"mot "får". Den tiUtänkta omorganisationen av stämningsmannadelgivningenbör framgå även här. i övrigt har förslagit för att effektivisera stämningsmannadelgivningenkan i huvudsak tillgodoses utan författningsändringar. 7.3.1.3 Brådskandedelgivningsuppdrag (4 § DL) Enligt4 § DL meddelar regeringen närmare bestämmelser om befordran av meddelande, somskall delges, genom telegraf, telefon eller på liknande sätt till den på vUken delgivningsuppdragetankommer. Sådana bestämmelser finns intagna i 8 § DK, vari sägs att myndighet,när särskild skyndsamhet är påkallad, med hjälp av telefon, telegram eUertelex får befordra det meddelande som skall delges tUl den som skaU ombesörja stämningsmannadelgivning.I 8 § DK ges också närmare föreskrifter om hur dessa meddelanden skallupptecknas, skrivas ut och lämnas tiU den sökte. Bestämmelsemai 4 § DL bör kvarstå i sak oförändrade. Ordalydelsen bör emellertid närmareansluta till vad som sägs i 8 § DK. 1 lagtexten synes exemplifieringen kunnainskränkas tUl telefon och telegram. I DF bör med hänsyn till den tekniskautvecklingen telefon, telegram och telex inte utgöra en uttömmande beskrivningutan bara exempel på de befordringssätt som här kan komma i fråga. 7.3.1.4 Vissafrågor om kungörelsedelgivning I 15§ DL ges regler för i vilka situationer kungörelsedelgivning eller s. k. spikningfår ske. Enligt första stycket skall kungörelsedelgivning ske om den söktesaknar känt hemvist och det ej kan kl£U'läggas var han uppehåller sig. Enligtandra stycket får kungörelsedelgivning användas också om den sökte har känthemvist inom riket.