prop · G203105 · 1978-12-31 00:00:00 — Iflertalet ordinära konkurser fick bara ell litet antal förmånsberättigadeborgenärer utdelning, medan övriga främsi sådana som hade oprioriteradefordringar uppmanades all bevaka sina fordringar utan atl de hade någonpraklisk möjlighel att få utdelning. Del sade sig självt att ett sådant systemkunde framstå som vilseledande och vara onödigt belungande för både borgenäreroch konkursfunklionärer. Vidare framhölls i propositionen atl det var svårt att påett lidigt skede av konkursen förutse boets omfattning och i vad månborgenärerna skulle få utdelning. Konkursdomarens ställningstagande lilllämplig handläggningsform borde därför skjutas upp en kort lid, i regel envecka, i de fall ovisshet rådde om vilkel förfarande som borde tillämpas.Ulredningen borde enligt departemenischefen anförtros åt kronofogdemyndigheten. I fråga om valet av handläggningsform anfördes ipropositionen vidare; Generellt kan sägas att det är betydligt lältare för densom utreder boel att få fram uppgifter om sådana fordringar som är förenade medförmånsrätt än om oprioriterade fordringar. Förmånsrätten är nämligen nästanalllid anknuten till ett utåt markerat förhållande mellan gäldenär ochborgenär. Genom all ta hand om gäldenärens bokföring och affärskorrespondenskan förvaltaren få en ganska god bild av vilka fordringar som finns molgäldenären. Man kan emellertid inte bortse från atl det finns fall därgäldenären inte är samarbetsvillig och där en förvaltare kan stöta påsvårigheter alt få fram uppgifter om opriorilerade fordringar. Det kan ocksåvara så atl borgenärens fordran ännu inte är förfallen till betalning 1978/79:105 215 och alt borgenären inte hör av sig. Om den enklarehandläggningsformen används även när opriorilerade fordringar kan ge utdelning,kan därför fördelarna med ell slopat bevakningssyslem uppvägas av altförvaltaren får ett alltför betydande merarbete. De utredningstekniskasvårigheter som kan vara förenade med de opriorilerade fordringarna bör enligtmin mening beaktas på det viset all den enklare handläggningsformen i principbegränsas till fall där utdelning kan beräknas ske endast för prioriteradefordringar eller där någon utdelning över huvud laget inte är akluell. Undantagfrån denna princip bör göras endast om del är helt klart alt borgenärskrelsenär ytterst begränsad och några andra komplikationer inte finns. Av vad departemenischefen i övrigi anförde framgår dockall han kunde tänka sig atl den enklare handläggningsformen kom lill användningäven när borgenärskrelsen inte var så begränsad som sagls. Han avsåg härvidfall där det enklare förfarandel var en föruisättning för alt utdelning överhuvud tagel skulle kunna utgå. Enligt departementschefen undanröjde den förordadeavgränsningen behovet av en ordning enligt vilken borgenärerna skulle anmälasina fordringar till konkursboels förelrädare. Departementschefen fann att delborde ankomma på bl.a. förvaltaren alt ta fram och i samråd med borgenärernaeller, i fråga om löneborgenärer, deras fackliga företrädare beräknaförekommande relevanta fordringar. Departementschefen erinrade om atl ett sleg på denna vägredan tagits genom ändringar i lönegarantilagen. Eftersom i regel endast hellfå utdelningsberättigade borgenärer skulle förekomma i det fall varom nu varfråga ansågs all särskilda regler om behandling av tvistiga fordringar kundeundvaras. Om vid valel av handläggningsform de kriterier somdåvarande departementschefen hade ställt upp blev beaktade, kunde enligt hansmening några avgörande invändningar inte riktas mol att den enklarehandläggningen fick komma till stånd också när tillgångarna i boet hade någotstörre värde. Departemenischefen påpekade dock alt del framgick av detstatistiska malerialel atl tillgångarna genomsnittligt kunde antas vara ganskabegränsade i de fall där endast ett fålal borgenärer fick utdelning. 1 proposilionen framhölls vidare atl del borde ankomma påkonkursdomaren att pröva och avgöra vilken handläggningsform som skulleväljas. Den som önskade att ett ordinärt konkursförfarande skulle komma tillstånd borde vara hänvisad till all hos konkursdomaren förebringa sakskäl fördella. Enskild borgenär borde inie kunna påverka beslutet genom atl ställasäkerhet för konkurskostnadema. Del varenligt departementschefen svårt all exakt beräkna hur många konkurser som kundefalla inom tillämpningsområdet för de mindre konkursema. Uppskattningsvisborde en tredjedel av de konkurser som handlades enligt reglerna för ordinärkonkurs kunna handläggas i den enklare formen. Detta skulle innebära atl denenklare handläggningsformen kom all omfatta av samtligakonkurser. Beräkningarna innehöll dock ell belydande mått av osäkerhei. Kommittén har i sitt nu förevarande betänkande anslutitsig till vad som Prop.1978/79:105 216 anfördesi propositionen om gränsdragningen mellan mindre och ordinär konkurs. Kommitténbehandlar även frågan hur handläggningsform skall bestämmas och tar ianslutning härtiU upp frågan om del skall vara möjligt alt övergå från mindrelill ordinär konkurs. Kommittén påpekar alt propositionsförslaget innebar attkonkursdomaren i vissa fall kunde skjuta upp beslutet om handläggningsform ochuppdra åt kronofogdemyndighelen att utreda frågan. Det är enligt kommitténinte lämpligt alt förena ett utredningsförfarande genom kronofogdemyndighet medett system där myndigheten inte är förvaltare. Enligt kommittén är värdet av ensådan särskild ulredningsprocedur i handläggningsfrågan f.ö. Ivel ml oberoendeav vem som är utredare. Att konkursdomarens beslul om handläggningsform dröjeri avvaktan på utredningens resultat kan vara ofördelaktigt i de fall dåförvaltningen av boel bör komma i gång genasl. Utredningstiden måste naturligensättas kort men detla kan medföra all utredningen om boet inte blirtillföriitlig. Nya omständigheter kan inträffa som gör atl den vid utredningenrekommenderade enklare handläggningsformen är lämplig. Tillgångarav sådan omfattning atl ett bevakningsförfarande är motiverat kan t.ex.tillfalla boet genom återvinning eller pä annal sätt. Komplikationer med boetsavveckling kan också tillstöta. Enligt kommitténs mening bör man begagna sigav andra medel än ett omständligt utredningsförfarande för all förbättrakonkursdomarens prövningsunderlag. Kronofogdemyndighetenhar enligt kommittén i många fall goda förhandskunskaper om gäldenärensekonomi. Det gäller framför allt när konkursansökningen har gjorts avmyndigheien själv. Man kan räkna med all kronofogdemyndighelen kommer attuppträda som konkurssökande i minst hälften av konkurserna.Kronofogdemyndigheten bör i sin konkursansökan lämna uppgifter om sådanaförhållanden som kan antas vara av betydelse för konkursdomarens val avhandläggningsform. Kommittén förordar en föreskrift härom i lämpligförfattning. Ävennär gäldenären eller annan borgenär än kronofogdemyndigheten är sökande bördenna myndighet enligt kommittén kunna lämna upplysningar av belydelse förvalet av handläggningsform. Konkursdomaren bör därför, om det behövs ochlämpligen kan ske, rådfråga kronofogdemyndigheten innan han fattar sitt beslut.Rådfrågningen bör kunna göras per telefon, om det befinns lämpligt. Vidgäldenärs ansökan torde telefonkontakter i regel vara det enda möjliga medhänsyn till den korta tid som står till buds, innan konkursdomaren skallbesluta i saken. kan det vara lämpligt atl konkursdomaren i mån avmöjlighel även skaffar upplysningar från Ackordscentralen eller av borgenär somkan antas vara informerad i frågan. Den presumtive förvaltaren kanske också kange vägledning. fall då borgenär har gjort konkursansökan bör gäldenären föreläggas att isamband med sin förklaring över ansökningen lämna en kortfattad redogörelseför sin ekonomi. Kommittén föreslår atl en föreskrift med sådan innebörd tas ini KL. Kommittén hänvisar i detta sammanhang till gällande regler i 8 8 KL.Dessa innebär att gäldenär som själv gör konkursansökan bör bifoga förteckningöver boets tillgångar och skulder 1978/79:105 217 med närmare uppgifter om borgenärerna. Med konkursdomarens nu redovisade möjligheler atl fåupplysningar om gäldenärens ekonomi torde enligt kommitténs bedömning antaletkonkurser, där tveksamhet om handläggningsformen kan råda, bli tämligen begränsal. Kommittén föreslår mot bakgrund av de angivnaförhållandena en ordning, som innebär alt beslul om handläggningsform liksomf.n. skall meddelas i omedelbar anslutning lill konkursbeslulel. Vid behovskall del vara möjligl all senare övergå från mindre lill ordinär konkurs. Likalitel som enligt propositionsförslagel bör del däremoi vara möjligl all gä överfrån ordinär liil mindre konkurs. En annan sak är alt en ordinär konkurs liksomf n. bör kunna avskrivas efter ell enkell anmälningsförfarande. I tveksamma fall bör konkursdomaren enligt kommittén somprincip välja handläggningsformen mindre konkurs. Olägenhelen av all senareeventuellt behöva gå över till ordinär konkurs är i flertalet fall ulan störrebetydelse. En förvaltare i mindre konkurs har i huvudsak samma ställning och iinledningsskedet samma uppgifter bortsett från bevakningsförfarandet somen förvaltare i ordinär konkurs. I nu aktuella konkurser torde vanligen anlitassamma kategori av förvaltare som tjänstgör i ordinära konkurser. Någotpersonbyte med därav föranledda kostnader behöver då inte komma i fråga vidövergång. Kommittén framhåller att förvaltaren ochtillsynsmyndigheten får vara uppmärksamma på om det finns anledning att gå övertill ordinär konkurs. Det inledande skedet av förvaltningen i en mindre konkurskan i förekommande fall ses som ett i konkursen inbyggt utredningsstadium.Förvaltaren är skyldig att ta initiativ till övergång, om fömtsättningama förden enklare handläggningsformen brister. allmännaåliggande atl lillse att förvaltningen bedrivs på ett ändamålsenligt sätt iöverensstämmelse med KL innefattar också skyldig-hel att ge akt på den nuaktuella frågan. Konkursdomaren kan självmant ta upp frågan om övergång, näranledning till det har framkommit. Vad som i första hand kan föranleda övergång lill ordinärkonkurs är enligt kommittén att utdelning visar sig kunna ske lill så mångaborgenärer att bevakningsförfarande bör anordnas. Även andra omständigheter oförutsedda komplikationer vid förvaltningen m.m. kan motivera övergång tillordinärt förfarande. Med tanke på det väl utbyggda förvaltnings- ochlillsynssystemel även i mindre konkurser lorde likväl övergång inte behövaaktualiseras så ofta. En grundfömtsälining för övergång är att boets tillgångarräcker till betalning av kostnadema för handläggning i ordinär form och avförekommande massaskulder. Kommitténs bedömning att den i propositionen gjordagränsdragningen mellan mindre och ordinär konkurs är lämplig även med de i vissmån nya fömtsättningar som kommitténs förslag för med sig har inte föranlettnågon invändning av remissinstansema. Inte heller kommitténs förslag attövergång från mindre till ordinär konkurs skall vara möjlig har föranlett någonerinran. föreslagit i fråga om sättet att bestämmahandläggningsform har däremot kritiserats av några remissinstanser. 1978/79:105 218 Dessa menar alt konkursdomaren inte får tillräckligtunderlag för sin prövning om en konkurs skall handläggas som ordinär ellermindre konkurs. En av de kritiska remissinsianserna erinrar om atl konkursdomarenofta får fatta sitt beslut i saken under tidspress. Denna remissinstans anseralt det syslem som föreslagits i propositionsförslaget är all föredra, dvs. attkonkursdomaren vid behov skjuter upp beslutet om handläggningsform och låleruireda saken. Utredningsuppgiften bör enligi remissinslansen anförtros åtförvallaren. För egen del anserjag i likhet med kommittén ochremissinstanserna atl den omständigheten atl i stort sett samma förvaltnings-och tillsyns-organisation skall gälla i alla konkurser oavsellhandläggningsform inte bör föranleda atl gränsen mellan handläggningsformernadras på annal säll än som skell genom propositionsförslaget. Jag kan vidare ihuvudsak ansluta mig till de synpunkter som dåvarande departemenischefenanförde i den lidigare propositionen när del gäller grunderna för valet avhandläggningsform. Inte heller enligt min mening bör borgenär kunna påverkahandläggningsformen genom atl slälla säkerhei för konkurskosinaderna. För min del ser jag på frågorna om sättet all bestämmahandläggningsform och om övergång mellan handläggningsformerna på följandesätt. Ett grundläggande krav som måsle tillgodoses när man löserdessa frågor är att konkursdomaren ges möjlighet att i de flesta fall iräffarätt val redan från början. Propositionsförslaget ville lillgodose detta kravgenom en möjlighel lill uppskov med beslutet i tveksamma fall i förening meduiredning hos kronofogdemyndigheten. Ett liknande system har föreslagits vidremissbehandlingen och går ut på atl förvaltaren, när avgörandet avhandläggningsform skjuts upp, skall verkställa en särskild utredning i saken. Det är troligt atl ett särskilt utredningsförfarande iallmänhet skulle ge ett gott underlag för konkursdomaren vid valet avhandläggningsform. system med särskild utredning har dock, som nämnts, dennackdelen atl beslutet om tillämplig konkursform skjuts upp. Även om dennaolägenhel ej skall överdrivas, finns del anledning all med utgångspunkt ikommitténs förslag söka finna en ordning, enligt vilken beslutet omhandläggningsform kan träffas på ett tillfredsställande underlag medbeslutet om konkurs. Kommittén har lagt fram olika förslag som syftar till atli så stor utsträckning som möjligt ge konkursdomaren tillförlidigt underiag förbedömningen. Bl.a. skall kronofogdemyndigheten oavsell om den är sökande ellerej vara skyldig att biträda konkursdomaren med upplysningar som kan vara avbelydelse i saken. För min del villjag påpeka atl man kan räkna med alt överhälfien av alla konkurser kommer till stånd på kronofogdemyndighets ansökan.Kommitténs återgivna förslag har därför stor praktisk räckvidd. Som kommitténframhåller har vidare kronofogdemyndighelen på grund av tidigare kontakter oftaviss kännedom om gäldenären även när ansökan ej görs av myndigheien själv. Ävenden av kommittén förordade skyldigheten för kronofogdemyndighet 1978/79:105 219 atl slå till förfogande med upplysningar i sådana fall bördärför vara lill hjälp. Jag ulgår från all koniakterna mellan konkursdomarenoch kronofogdemyndighelen skall kunna ske på ett smidigt och enkell sätt.Lämnar kronofogdemyndighelen munlliga upplysningar, bör konkursdomaren göraanteckning om dessa i akten. Kommittén föreslår vidare alt gäldenären när borgenärgjort konkursansökningen skall åläggas atl i samband med sin förklaring lämnaen korlfallad redogörelse för sin ekonomi. Vid remissbehandlingen har frånnågot håll påpekats all förslaget inte ger några garantier för all gäldenärenefterkommer föreläggandel. För min del kanjag hålla med om all en skyldighetav det slag kommittén förordar i och för sig inte får så stor praktisk belydelse.Jag anser emellertid i likhet med kommittén atl möjlighelen all på denna väg fåupplysningar om konkursboel inte bör lämnas outnyttjad. En regel i ämnet börutformas så all den klarare än kommitténs förslag anger att fråga är om atl just ge upplysningar av betydelse för frågan i vilken form konkursen skallhandläggas. Till skillnad från vad som följer av kommilléförslagel börupplysningsskyldighel åläggas gäldenären endast när det i det akluella fallelföreligger anledning lill det och behöver upplys-ningsskyldighelen fullgörasendasl när gäldenären medger konkursansökningen. De olika möjligheler som sålunda kommer alt finnas förkonkursdomaren all erhålla informaiion om konkursboels förhållanden kommerenligt min mening sammantagna all i avsevärd mån underlätta dennes arbete.Liksom kommittén gör jag därför den bedömningen atl antalet fall, däriveksamhel behöver råda om handläggningsformen, blir tämligen begränsal. Frågan är om den grupp tveksamma fall som sålunda kommerall finnas med kommitténs förslag är sådan all den moiiverar all man inför ettsärskilt utredningsförfarande i enlighel med den tidigare propositionens förslag.Svaret på frågan är beroende av vilken lösning man väljer närdet gälleratttillåla övergång mellan kunkursformerna. Liksom dåvarande departementschefen iprop. 1975/76: 210 anserjag alt del inte bör finnas någon möjlighet att övergåfrån ordinär lill mindre konkurs. Visar del sig all förutsättningar förordinär handläggning ej längre föreligger, får i stället konkursen avvecklasefter ungefär samma ordning som f. n. gäller i fråga om avskrivning av ordinärkonkurs när tillgångarna visar sig vara olillräckliga (efterföljandefattigkonkurs). Övergång från mindre lill ordinär konkurs lorde däremot ejkunna undvaras, ens om man har ett särskilt utredningsförfarande. En sådanutredning ger nämligen, som kommittén visar, ingen garanti för alt inteomständigheter som moiiverar övergång till ordinär konkurs senare uppkommer. Om man sålunda finner alt möjlighel till övergång frånmindre till ordinär konkurs skall finnas, saknas del anledning alt för detveksamma fallen driva den förberedande utredningen längre än vad som följer avkommitténs förslag. Något särskilt utredningsförfarande anser jag mig sålundaej böra föreslå. 1978/79:105 220 I likhet med kommittén anser jag att konkursdomaren i detveksamma fallen bör besluta alt konkursen skall handläggas som mindre konkurs.Olägenheterna av att övergång till ordinär handläggning eventuellt sker ärenligt min mening i flertalet fall utan siörre praklisk belydelse. Jag kan ävenansluta mig lill vad kommittén har anförl om vilka omsländigheier som börföranleda övergång lill ordinär konkurs. Behov av övergång torde inte komma allföreligga särskilt ofta. Jag vill i delta sammanhang erinra om att det enligtmitt förslag skall finnas en relativt väl utbyggd tillsyn även i de mindrekunkursema och atl tillsynsmyndighetens allmänna uppgifi alt tillse atlförvaltningen bedrivs på ell ändamålsenligt säll måsle anses innefattaskyldighei all ge akt på frågan om övergång bör ske eller ej. Reglema om den enklare handläggningsformen logs ipropositionsförslaget upp i 9 kap. som f.n. innehåller bestämmelser omfatligkonkurs. I kapilelrubriken återfanns uttrycket "mindrekonkurser". 1 själva lagtexten kom däremot inte detla ullryck tillanvändning. Inte heller benämningen ordinär konkurs togs upp i lagtexien. Med anledning av kommitténs nu förevarande förslag har enremissinstans förordal atl benämningen mindre konkurs lagfästs. Remissinstansenpåpekar att denna benämning kommer atl bli den som används i dagligt tal.Remissinslansen anser del vara viktigt att benämningen blir så vedertagen attden kan användas i konkurskungörelser och liknande. För egen del kan jagansluta mig till dessa synpunkter. Benämningen bör alllså införas även ilagtexten. Däremoi anserjag inte uttrycket ordinär konkurs vara lämpligt att tain i lagtext. Något egentligt behov av alt i lagtext införa en särskildbenämning på det ordinära konkursförfarandet torde inte heller föreligga. Förfarandet vid nuvarande fatligkonkurs är av summariskkaraktär. Någon egentlig förvaUning av konkursboel kommer inte lill stånd. Påden av konkursdomaren utsedde gode mannen ankommer främsi atl görabouppteckning. Denna bildar underlag för beslut huruvida konkursen skallavskrivas eller handläggas i ordinär form. Uppdrag som god man torde ocksåinnefatta rätt att vidta vissa ålgärder som föranleds av all gäldenären genomkonkursen har förlorat rådigheten över sin egendom. Enligt kommitténs förslag i betänkandet (SOU 1974:6)Förenklad konkurs m.m. skuUe i det nya förfarandet för handläggning av mindrekonkurser alltid (utom vid dödsbos konkurs) utses en förvaltare. Denneföreslogs ha i huvudsak samma ställning och uppgifter som förvaltaren vidordinär konkurs. Han skulle sålunda omhänderta boet och företräda det utåt. Hanskulle vidare driva in gäldenärens utestående fordringar och kunna sälja denegendom som fanns i boel. Han ägde besluta t.ex. alt en av gäldenären bedrivenrörelse skulle fortsättas. På förvallaren ankom atl undersöka och anmäla omegendom frångått gäldenären under sådana 1978/79:105 221 omständigheter att den kunde bli föremål för älervinning.Förvallaren skulle även ta ställning till frågan huruvida gäldenären kundemisstänkas ha gjort sig skyldig till broll mot sina borgenärer. Den avkommittén föreslagna ordningen innebar att omkonkursförvaltares befogenheler och skyldigheter i princip blev tillämpligaäven på förvaltare vid mindre konkurser. Enligt kommitténs förslag skulle någon rällens ombudsmaninte finnas i mindre konkurser. I stället ålåg det förvaltaren all i viktigarefrågor höra sådana borgenärer som särskiU berördes av förvaltningen. Beslutanderättenlåg dock hos förvallaren. Vid sillställningslagande i prop. I975f76:2l0 till kommitténs förslag erinradedåvarande departemenischefen om att del här rörde sig om sinsemellan ganskaskilda konkurssilualioner. En stor gmpp av konkurser kännetecknades av attgäldenären helt eller så gotl som helt saknade tillgångar. Vid sidan häravblev åtskilliga fall aktuella där gäldenären visserligen inte saknadetillgångar men där dessa inte förslog tiil kostnadema för ordinär konkurs. Detkunde här röra sig om situationer där tillgångar på högsl 10.000-15.000 kr. varlillgängliga för belalning av konkurskostnader eller utdelning till borgenärer.En tredje kategori utgjordes av sådana mindre tillgångskonkurser som medgällande ordning föll utanför fattigkonkursemas område men som med det nyasystemet borde handläggas i den förenklade ordningen. Med tanke på all demindre konkursema således skulle variera avsevärt till sin karaktär var del avvikt att reglema om förvaltningen i sådana konkurser gavs en flexibelutformning och konstruerades så, att de kunde tillämpas i alla de angivnatypsitua-tionema. Enligt propositionen uppfyllde kommilléförslagel i stortsett kravet på flexibel utformning. Del gällde inte bara de allmänna funklionersom förvaltningen skulle ha i form av undersökning av gäldenärens ekonomiskaStäUning och av eventueU återvinningsmöjlighet eller brottsmisstanke utan ocksåde mera speciella förvaltningsuppgiftema att realisera gäldenärens egendom,driva in fordringar, fortsätla en av gäldenären bedriven rörelse o.d. Även i övrigigav förslaget en i huvudsak lämplig ram för handläggningen av de skilda formerav mindre konkurser som det kunde bli fråga om. Enligt gällande regler om fatligkonkurs krävs inteovillkorligen att en god man för konkursboet utses. Konkursdomaren kan underlåtaatt utse god man bl.a. vid dödsbos konkurs. I sitt betänkande (SOU 1974:6}Förenklad konkurs m.m. yttrade kommittén att man borde bygga vidare på dennaordning. Enligt kommittén var syftet med konkursansökan i dödsbofallen ofta attdödsbodelägama önskade med stöd av 21 kap. 1 8 (ÄB) befria sig frånpersonligl betalningsansvar för den avlidnes skulder. Någon egentligkonkursutredning behövdes då inte. Kommittén föreslog därför atl, närgäldenären var dödsbo, förvaltare 1978/79:105 222 skulle ulses endasl om särskilda skäl förelåg. Omdödsboets borgenärer kunde påräkna utdelning eller bouppteckning behövdeupprättas, kunde della enligi kommittén vara anledning atl förordna förvallare. Departemenischefen sade sig i prop. 1975176:210 delakommitténs uppfattning atl det ofta kunde vara onödigt att utse förvallare viddödsbos konkurs. I åtskilliga fall var del emellertid nödvändigi alt så skedde.Ell exempel var all bouppleckning enligt ÄB inte hade förrättats. En närmareundersökning kunde vidare behöva ske av möjlighelen till ålervinning. Närutdelning kunde påräknas till borgenärerna, var del också uppenbarl atlförvallare måste förordnas. De olika omständigheter som påverkade frågan omförvallare vid dödsbos konkurs kunde enligt departementschefens mening integäma räknas upp fullständigt i lagtexien. I KL borde därför anges allförvallare i dödsbofallen behövde ulses endast om särskilda skäl förelåg. 1975176:210 innebar vidare alt mer än enförvaltare inte kunde utses i mindre konkurs. Kommitténs nu förevarande förslag överenssiämmer med propositionsförslaget när det gäller förvaltningens innehåll och antaletförvaltare.