prop · G203178 · 1978-12-31 00:00:00 — Alll deua är bra men jagtror att vi ibland har försummat något väsentligt, nämligen all skapaförutsättningar för en god patieni-läkarrela-tion. Många människor anser atldet är viktigt alt ha en egen doktor som känner dem och som de kan vända sigtill för vård och behandling och förråd i hälsofrågor. Som jag har anförttidigare anserjag au det är vikligt att så långt det är möjligt tillgodoseönskemålen om en sådan relation mellan patienter och läkare i morgondagenssjukvård. Samtidigtvill jag framhålla alt en god primärvård kräver även andra resurser, bl. a.tillgång lill specialistläkare. Jag ser dock inte någon motsättning i attbygga upp primärvården till ett husläkarsyslem som grundar sig på allmänläkarnaoch att se till alt paiienterna också får del av specialistläkarnasinsaiser. En bra vård innebär enligt min mening att patienten skall kunnaerbjudas närhet, lättillgänglighet och kontinuitet även hos specialistläkare.Detta föruisäiier alt specialistvård åtminstone i viss utsträckning måsie kunnatillhandahållas även i primärvården. Delta kan ske på olika sätt. Omvårdcentralernas siorlek begränsas - ulredningen och de 1978/79:178 II fiestaremissinslanserna är eniga om alt så bör ske - kan olika organisatoriskalösningar av specialistvården tänkas. Varje enskild vårdcentral kommer inlealltid all kunna erbjuda elt lillräckligt underlag för specialistläkare påheltid. Enlämplig lösning kan vara atl som direktionen för akademiska sjukhuset anför isitt remissyttrande låta en specialistläkare dela sin tid mellan fleravårdcenlraler. 1 vissa fall kan befolkningsunderlaget fören vårdcentral varasådant att del kan vara motiverat med en specialistläkare på heltid. Hurspecialislläkarresurserna skall tillföras primärvården kan enligt min bedömningvariera. Det vikliga är att de finns i en sådan utsträckning som lokalt bedömsnödvändigt. Jagdelar också helt bl. a. läns landstings uppfattning altkontinuiteten mellan patient och läkare är lika viktig belräffande specialistläkarensom i fråga om allmänläkaren. I etl utbyggt husläkarsystem kan man förvänta sigatt patienten i första hand kommer atl vända sig till sin allmänläkare.Specialislkonsultalionerna blir då av vårdepisodisk karaklär. Men det ärsjälvfallet viktigt att kontinuiteten bibehålls under hela vårdepisoden. Denkan naturiiglvis variera avsevärt lill sin längd. 1 likhel med bl. a. Slalenshandikappråd anserjag det helt naturligt att långvariga sjukdomstillstånd avsvårare art kan kräva en kontinuerlig och ständig vård hos en specialist.Bedömningar av detta slag bör dock göras från fall till fall med ulgångspunkt ivad som är bäst för den enskilde patienten. Jag vill också erinra om atl vadsom anses kräva kontinuerlig specialistläkarvård inom en snar framlid isiörre utsträckning kanske kan behandlas av en allmänläkare. Jag tänker dåframförallt på utvecklingen av olika vårdprogram. Genom atl upprätta lokalavårdprogram som klargör hur ett vissl sjukdomstillstånd eller molsvarande börbehandlas finns goda möjligheler alt komma fram till av alla accepteraderiktlinjer för vad t. ex. allmänläkaren kan göra och vad som kräverspecialistens särskilda kunnande. Jag ser vårdprogram av denna lyp som ellmyckel värdefulll och naturligt inslag i sjukvården framöver. Avgränsningenmellan specialistläkar- och allmänläkarvård kan naturiiglvis ske utan att detfinns vårdprogram. Jag delar helt den uppfattning som vissa remissinstanser förfram att en sådan avgränsning i prakliken ofta kommer all ske genom lokalaöverenskommelser mellan berörda läkare och i samråd med patienterna. Vid sådanaöverenskommelser är det naturiigt atl ulgå från respeklive allmänläkareskompetens inom olika specialiteter. Om en allmänläkare i sin utbildning ochtjänstgöring inriktat sig mol en viss medicinsk specialitet kan han avnaluriiga skäl förväntas klara av mer komplicerade fall inom den berördaspecialiieten än om en sådan fördjupad kunskap saknas. Av betydelse i dettasammanhang är också formerna för fortbildning. nära samarbele mellanvårdcentraler och sjukhuskliniker är av värde för båda parter.Distriktsläkarnas fortbildning kan bl. a. anordnas genom au de tjänstgör vidsjukhusklinik . Förutomallmänläkare och specialistläkare arbetar ylterligare en läkarka-tegori inomhälso- och sjukvården, nämligen läkare under utbildning. 1978/79:178 12 läkarkalegoriutgörs av dels läkare som fullgör sin allmäntjänstgöring (AT-läkare), delsläkare under fortsatt vidareutbildning (FV-läkarc). Utredningen anser att dessaläkare inie bör fullgöra funktionen som husläkare efiersom de bara finns vidvårdcentralen en kortare lid och dessutom inte är färdigutbil-dade. Deras rollbörenligi ulredningen istället vara alt hjälpa husläkarna med deras patienter. Deremissinstanser som tagit upp frågan om funktionerna för läkare underulbildning ställer sig tveksamma lill utredningens beskrivning. Nämnden förläkares vidareutbildning (NLV) menar att underläkarresurserna inte får ställasulanför den organisatoriska ulformningen av ell husläkarsystem. NLV anser allkontinuiteten bör omfatta patienten å ena sidan och ell husläkarteam å denandra sidan, där den ordinarie husläkaren står för den långsikligakontinuiteten. understryker atl underläkarna har etl fulltprofessionellt läkaransvar. De kan ges kvalificerade uppgifter i vårdarbeletoch är ell värdefulll tillskott i arbetslaget. Deras behov av handledning måstesjälvfallel beaktas. underslryker att underiäkarna -framför allt de blivande specialistläkarna - har så pass långatjänstgöringsperioder att de kan stå för en betydande vårdepisodkontinuilet.Denna omständighet och uibildningsvärdet i tjänstgöringen talar för atl demåste ingå i klinikens eller vårdcentralens normala arbetsfördelning framhållerläkarförbundet. Svenska hälso- och sjukvårdens tjänstemanna-förbund (SHSTF)biträder utredningens synsätt och rrjenar au distriktsläkaren skall hahuvudansvaret för patienter som behandlas av underläkare. Föregen del vill jag anföra följande. Denläkare vid en vårdcentral som skall kunna fullgöra funktionen som en enskildindivids och i förekommande fall helst också en familjs fasta läkarkontaktmåste enligl min mening vara en läkare som avslutat sin sammanhängande grund-och vidareutbildning och som innehar en fast tjänst vid vårdcentralen. 1enlighel med vad jag lidigare anfört bör det dessulom vara en allmänläkare. a. medicinska kvalitetsskäl kan jag för min del inte se att en läkare somfortfarande är under utbildning på etl tillfredsställande säu skulle kunna axladel ansvar för patienternas hälsa och behandling som kommer att åvilahusläkaren. Till detta bidrar också alt underiäkaren finns vid vårdcentralenendasi en begränsad tid. Detta innebär dock inte atl AT- och FV-läkarna inte ärvärdefulla resurser i vårdarbetet såväl vid en vårdcentral som vid ensjukhusklinik. Jag delar exempelvis uppfattning att båda dessaläkarkaiegorier kan ges kvalificerade uppgifier i patientarbeiei. Av naluriigaskäl torde en FV-läkare dessutom kunna utföra mer kvalificerade uppgifier än enAT-läkare. Läkare under utbildning kan också som både ochläkarförbundet påpekar bidra till en god vårdepisodkontinuilet definns på vårdenheten. Den mer långsiktiga kontinuiteten kan dock endast deordinarie läkarna slå för. Jagkan således instämma i alt AT- och FV-läkarna självfallel måste delta i Prop.1978/79:178 13 patientarbctei.I annat fall skulle värdet av deras prakliska utbildning ulebli. För deålgärder som en läkare under utbildning vidtar i patient vården har han ocksåelt professionellt ansvar. Men del bör åligga den ordinarie läkaren atl se tillatt den yngre kollegan inte får ansvara för mer kvalificerade uppgifier än vadvederbörande kan bedömas klara av. Ett rimligt arbetssäll vid en vårdcentralsom har läkare under ulbildning blir därför enligt min mening atl AT- ochFV-läkarna anförtros att utföra de ålgärder som de ordinarie läkarna tilldelardem. I realiteten kommer detta förmodligen au fungera så som NLV harantbri isitt remissvar. Jag vill dock betona att husliikaren är den ordinarie läkarensom patienten/invånaren har vall alt ha som sin fasta läkarkontakt. Au enpatient sedan vid vissa lillfällen kan behandlas av en AT- eller FV-läkareändrar inte den grunden i husläkarsyslemet. Jag är också av den uppfattningenall uibildningsvärdet i ett husläkarsystem kan bli stort tack vare att denordinarie läkaren bättre "kan" sina patienter än vad som är fallet . Därigenom borde husläkarna också kunna ge AT- och FV-läkarna bättrehandledning för deras kontakter med patienterna. En god handledning torde ocksåkunna öka de yngre läkarnas iniresse för ett fortsatt arbete inom primärvården. 2.4Distriktssköterskor och övriga personalkategorier Utredningenframhåller särskilt distriktssköterskans roll och underslryker audistriktssköterskan tillsammans med allmänläkaren bäst bör kunna fungera somfasta kontakter i primärvärden. Distriktssköterskan bör enligl Ulredningen gesen mer markerad roll bl. a. som samordnare av olika vårdinsatser för denenskilde patienten. Etl ökal ansvar inom framförallt barnhälsovården serutredningen som önskvärl. underslryker Ulredningen behovel av en närasamverkan med övriga personalkategorier som specialistläkare,mottagningssköierskor, undersköterskor, sjukgymnaster m. fi. Utredningenbetonarockså viklen av atl husläkarsyslemet byggs upp kring en vårdcentral, somhar ansvarel för hälso- och sjukvården inom ett geografiskt avgränsat område.Det är enligl utredningen angelägel au värdcentralens betjäningsområdesammanfaller med socialvårdens distrikt. Gemensamma betjäningsområden av olikaslag ger ökade föruisältningar för en samordning av hemsjukvård, äldrevård,social service, skolhälsovård m. m. Deremissinstanser som särskilt berört distriktssköterskans roll och funktiondelar i alll väsentligt uiredningens syn på distriktssköterskan som en mycketviktig resurs i primärvården och distriktssköterskans goda förulsäUningar attge en kontinuitet i palientkoniakterna. Denna uppfattning framförs bl. a. avLandstingsförbundet och fiera sjukvårdshuvudmän. Flertalet remissinstanserdelar utredningens syn att vårdcentralen bör vara en enhet med elt samlatansvar för hälso- och sjukvårdsservicen lill invånarna i upptagningsområdet.Flera remissinstanser har påpekat atl utredningen 1978/79:178 14 koncentreratsin franisiällning på allmänläkare och distriktssköterskor somkontinuiictsbärare, men alt man också måste beakta alla övriga personalkategoriersbetydelse för au primärvården skall fungera. t. ex. anser attkontinuiteten bör knytas till vårdlag eller vårdcentralen som helhet och intetill en viss allmänläkare och distriktssköterska. Patientmoitagarfunktionenoch en adekvat telefonservice understryks också. m. fi.framhåller särskilt viklen av en nära och effektiv samverkan mellanprimärvården och de sociala serviccinsat-serna. Några remissinstanserunderslryker också behovel av undersköterskor i vårdcentralernas vårdlag. Föregendel kan jag hell ansluta mig till den syn på distriktssköterskans roll somulredningen och remissinslanserna har. Jag återkommer senare till mödra- ochbarnhälsovården. Distriktssköterskan kan i många fall utföra angelägnavårduppgifter som henne förulan kanske skulle kräva insatser från läkare. Detär också väl känt atl distriktssköterskan på etl utmärkt sätt kan moisvaraönskemålen om konlinuiiei lill paiienierna. Inte minsl när det gäller värd avbarn och äldre har denna kontinuitet fungeral bra. De uppgifier som utredningenlägger pä distriktssköterskan kräver atl betjäningsområdena blir mindre, ochsamtidigt att distriktssköterskorna blir fler. Detla är angelägel bl. a. motbakgrund av all en ulbyggd hemsjukvård kommer all ställa ökade krav pä insalserfrän bl. a. distriktssköterskorna. Mindre distrikt har ocksä fördelen attmindre lid går åt för atl ta sig lill och från patienten. BeträlTandesynpunkterna all vårdcentralen skall ses som en funktionell helhet och attkontinuiteten bör knytas till denna enhet anserjag inte alt del behöverföreligga någon motsats mellan att skapa kontinuitet i kontakterna till etlvårdlag och att åsiadkomma konlinuiiei lill allmänläkare ochdistriktssköterska. Jag har tolkat uiredningens synsätt så att allmänläkarenoch distriktssköterskan ingår i ell vårdlag beslående av fiera andra personeroch personalkategorier. Utredningen ser allmänläkaren ochdistriktssköterskan som de resurser som allmänheten oftast kommer all efterfrågaoch alt kontinuiteisfrågan här blir särskilt betydelsefull. Jag kan i stortdela den bedömningen. Samlidigl finns del all anledning se lill attkontinuitetsslrävandena inle stannar vid atl avse dessa båda kategorier. konkret exempel kan jag nämna förhållandena i hemsjukvården. En slor del avarbetet i hemsjukvården kommer alt utföras av annan personal än allmänläkareoch distriktssköterska. Undersköterskorna kommer t. ex. att ha elt viktigtarbetsfält här. Hemsjukvårdspaliemer kanske behöver få sjukgymnastikregelbundet osv. I etl sådant fall är det naturiiglvis lika vikligt medkontinuitet i kontakterna till undersköterskorna och sjukgymnasterna. Jagkan också instämma i atl vårdcentralen som helhet bör svara för kontinuiteten iinvånarnas kontakt med hälso- och sjukvårdsorganisationen. All personal vidvårdcentralen utgör etl vårdlag i vid bemärkelse för de 1978/79:178 15 människorsom bor i vårdcentralens betjäningsområde. Därmed kan man helt naturligt sehela vårdcentralen som en koniinuitetsbärare. Men jag vill framhålla- i enlighet med vad jag anfört - atl patienten måste kunna få vissa fastakontakter inom delta samlade vårdlag. Enligl min mening är det frånpatientsynpunkt inic tillfyllest atl anse alt det föreligger en god kontinuitetom man härmed menar att målet är nått bara patienten träffar någon av de läkareeller sköterskor som ingår i del loiala vårdlaget. I så fall ser jag faktiskten viss motsättning mellan vårdlagskontinuitet och t. ex. en fast läkarkontakt. i elt skede med otillräcklig personaluppsättning i första hand strävarefier en kontinuitet i kontakterna lill några av läkarna eller några avsköterskorna m. fi. serjag som naturligt. I takt med primärvårdens utbyggnad ärdet enligt min mening dock angelägel att höja ambitionsnivån för kontinuitetensä att den bl. a. kan innebära atl den som vill kan få en viss bestämd läkaresom sin husläkare. Detfinns ocksä skäl all särskilt framhålla belydelsen av en väl utveckladpatientmotlagarfunktion vid vårdcentralen genom vilken den vårdsökande viatelefon dels kan få råd hur han bör förfara i en viss sjukdomssituation delskan få en lid hos läkaren, om så behövs. Ulredningen och fiera remissinstanserhar betonat angelägenheten av paiientmoltagarfunktionen för en väl fungerandevårdceniralsverksamhel. Jag delar helt deras uppfattning i denna fråga. Jagvill också i likhet med slatens invandrarverk särskilt betona önskvärdheten avalt det bland läkare eller övrig personal vid vårdcentralen finns några ellernågon som kan tala med invandrarpaiienterna på deras hemspråk. Jag är välmedveten om att detta i många fall kan vara svårt atl ordna. Framförallt vidvårdcenlraler med ett stort inslag av invandrare i betjäningsområdei är delvikligl atl anslrängningar görs för alt i möjligaste mån nå lillfredsslällandelösningar i della avseende. Olika former för lolkservice finns l. ex. redanidag. Del är enligt min mening viktigt alt fortsätta strävandena att underlättainvandrarnas kontakter med hälso- och sjukvärden. 2.5Mödra- och barnhälsovård m. m. Ulredningen- som utgår från önskemålet om helhetssyn pä patienten -anser det varaangeläget att barnhälsovården inlegreras i disiriktsvården på så sätl atthusläkaren och distriktssköterskan får ett ökat ansvar för barnhälsovården.Medverkan av barnläkarexpertis på konsultbasis förutsätts dock. Allmänläkarenskall enligl uiredningens förslag fungera som en läkare för hela familjen.Beträffande mödravårdscentralernas verksamhet förs liknande resonemang.Utredningen anser del således vara naturligt atl allmänläkaren/ husläkaren fårelt ökat ansvar även inom denna verksamhei. Vad gäller läkarinsatserna undergraviditetsövervakningen säger utredningen att "gra- 1978/79:178 16 viditeicnär en speciell period under en kvinnas liv och alt den kan medföra komplicerademedicinska skeenden av speciellt slag, ofta av den karaktären att det ärpåkallat med specialistvård". Flerasjukvårdshuvudmän har i sina remissyttranden framhållit önskvärdheten av attprimärvården tillförs specialistkompetens inom barnsjukvård och gynekologi.Sålunda anser bl. a. all dessaspecialistläkare väsentligen bör fungera som konsuliläkare. Detta innebär inteatt de administrativt måste tillhöra länssjukvården. Har man underlag för enhel tjänst kan tjänsten administrativt knytas till primärvården. Behovelav specialistkompetens betonas också av som anser det vara eltoavvisligt krav all mödra- och barnhälsovården inte anförtros läkare som saknarerforderlig kompelens inom områdei. framhåller emellertidsocialstyrelsen atl allmänläkaren har väsentliga uppgifter när det gällerhälso- och sjukvård för barn och styrelsen avvisar tanken på barnspecialistensom en "allmänläkare för barn". Bl.a. stålens handikappråd och handikapporganisationerna DHR och HCK betonar auspecialisllillgång inom primärvården är av stor vikt för handikappade barn ochbarn med långvariga sjukdomar. a. atlutredningens förslag kommer atl medföra alt mödra- och barnavårdscentralernasverksamhet integreras i de relativt små vårdcentralerna och au specialister pådessa områden därigenom inte längre kommer alt finnas på primärvärdsplanet. Mångaremissinslanser är positiva till en inlegralion av mödra- ochbarnavårdscentralernas verksamhet med vårdcentralens övriga verksamhet.Avvikande uppfattning framförs dock av som hävdar att bl. a.medicinska skäl lalar för bibehållande av organisationen medbarnavårdscentraler som är bemannade med barnsjuksköterskor och specialiseradebarnläkare och mödravårdscentraler med barnmorskor och läkarespecialislkompeienia i gynekologi/obstetrik. Beträffandekompetenskrav för läkare inom mödra- och barnhälsovården hänvisarsocialstyrelsen lill silt framlagda förslag lill principprogram fördelta vårdområde. Av förslagel framgår atl en strävan bör vara att se till altden distriktsläkare som ges ansvar för uppgifter inom barnhälsovård ochbarnsjukvård saml hälsovård för kvinnor och kvinnosjukvård har tillfredsställandeulbildning. Läkare som tjänstgör inom dessa områden bör enligtprincipprogrammets rekommendationer antingen vara specialislkompeienia igynekologi/obstetrik resp. pediatrik eller ha allmänläkarkompeiens medvidareulbildning/foubildning inom resp. specialitet. Enligtsocialstyrelsens förslag lill principprogram kan kravet på medicinsk kompetensorganisatoriskt och arbeismässigt tillgodoses på olika säu inom skildaprimärvårdsområden. Det kan finnas primärvårdsområden i vilka läkarna ärallmänläkare, gynekolog/obsietriker och pediatriker. Prop.1978/79:178 17 primärvårdsområdenkan det finnas enbart allmänläkare, varvid någon eller några har utbildning förde arbetsuppgifter som är akluella inom områdena för gynekologi/obstelrik resp.pediatrik. Av olika skäl -glesbygd, rekryie-ringsproblem,utbildningsunderskott, sjukvårdspolitiska ställningstaganden m. m. - kommervissa primärvårdsområden på kortare sikt all enbart ha allmänläkare utan dennakompletterande ulbildning. I dessa fall kan behovet av gynekologisk/obstetriskresp. barnmedicinsk kompetens tillgodoses genom konsultläkare antingen från ellsiörre primärvårdsområde med tillgång till den efterfrågade kompetensen ellergenom specialist som är knuten lill en sjukhusklinik för barnmedicin resp.gynekologi. Dessa konsuliuppgifier bör enligl förslag ses somen lösning och huvudprincipen bör vara atl varjeprimärvårdsområde skall disponera en egen differentierad kompetens. Någraremissinstanser beklagar all utredningen inte närmare har gått in på frågan hursamspelet mellan allmänläkare och specialister praktiskt skall uiformas inommödra- och barnhälsovård. Enligt min mening måste lokala och regionalaförhållanden påverka hur samarbetet organiseras. Givelvis måste under ettuibyggnadsskede de befintliga resurserna tillvaratas på bästa sätt. Del är juinte meningen atl en väl fungerande organisation skall brytas sönder. Detlagäller särskilt för större kommuner där mödra- och barnhälsovården ofta ärspecialistläkarledd. kan emellerlid ulvecklingen slyras genomutbildningsinsatser så all man så långl möjligl undviker parallellaorganisalioner för vissa gruppers vårdbehov. Föregendel vill jag i likhel med utredningen och förorda enorganisation där mödra- och barnhälsovård inlegreras i primärvården. Genom auprimärvårdsorganisalionen ges elt siörre ansvar kan man åsiadkomma en förenkladbemanningsplanering och man får en minskad känslighet för förändringar iområdets åldersstruktur. Jag vill i detta sammanhang erinra om allulbildningarna för distriktssköterskor och barnsjuksköierskor mer kommer aulikna varandra om förslagen om vårdutbildningar inom högskolanvilka framlagts i särskild proposition genomförs. Allmänläkarnabör sålunda få ett ökat ansvar inom mödra- och barnhälsovården i en utbyggdprimärvård. Inom många sjukvårdsområden har de etl sådani ansvar.Distriktssköterskans ansvar bör kunna vidgas i första hand inom barnhälsovården.Enligl min mening gäller del atl kombinera vårdcentralens möjligheter atlarbeta utifrån familjevårdsprincipen - vilket ger ökade möjligheter tillhelhetssyn och långsiktig kontinuitet -med behovet av specialistmedverkan. Attmödra- och barnhälsovården mera får karaktären av delverksamheter inom enorganisatoriskt sammanhållen primärvård innebär inte atl omfattningen av ochinnehållet i mödra- och barnavårdscentralernas verksamhet minskas. Jagär medveten om att den sjukdomsförebyggande verksamheten är av 2Riksdagen 1978/79. 1978/79:178 18 utomordentligbetydelse inom barnmedicinen och alt den är tidskrävande. Det gäller atl påolika sätt medverka till att gynnsamma betingelser skapas för barneisutveckling och att förebygga sjukdom antingen den orsakas av fysiska, psykiskaeller sociala faktorer. Förbarn med särskilda vårdbehov anser jag aii specialisten i princip bör varadirekt ansvarig. Det gäller t.ex. handikappade och utvecklingsstörda barn ochbarn med långvarig sjukdom. I mödra- ochbarnhälsovårdsutredning anges att ca 10 "i av samtliga levande födda barnbehöver intensifierad hälsoövervakning under sitt försia levnadsår. a.denna grupp finns således ell klart behov av specialisimedverkan. Enändamålsenlig lösning kan enligl min mening vara alt en barnspecialist svararför hälsoövervakningen av alla barn under spädbarnsåldern och därefterfonsätiningsvis har ansvaret för barn med speciella vårdbehov.Allmänläkaren/husläkaren ansvarar för övriga barn. Självfallel måste lokala ochregionala avvikeLser kunna förekomma bl. a. med hänsyn till lillgången påallmänläkare med lämplig vidareutbildning. Barnläkare bör vidare finnastillgänglig som konsult. Närdet gäller vården under graviditet finns det medicinska skäl som talar för enkontinuerlig specialisimedverkan. Barnmorskan som i försia hand svarar förvårdkoniinuileten under graviditeten representerar ett sådanispecialislkunnande. Mödrahälsovården bör därför även fortsättningsvis skötas avpersonal med barnmorskeutbildning (motsv. Belräffandeläkarinsatserna i mödrahälsovården har allmänläkarna i debatten hävdat atlgraviditet inte är någon sjukdom och att allmänläkaren är väl utbildad för attskilja ut de fall där det behövs specialistinsaiser. På fiera håll i landel,främsi inom glesbygdsområden, handhas för övrigt mödrahälsovården primärt avallmänläkare i samarbele med disiriktsbarnmorska och/eller distriktssköterskamed mödrahälsovårdsutbildning. Endasi kvinnor med gravidiieiskomplikationerhänvisas vidare till mottagningar som sköts av läkare med specialistkompetens igynekologi och obstelrik.