prop · G2033 · 1978-12-31 00:00:00 — Föratt en framställning om överförande av verkställighet till skall kunnabifallas i fråga om utländsk medborgare måste det dock som jag har påpekat iden allmänna motiveringen tillses att denne har de tillstånd som enligtutlänningslagstiftningen behövs för att han skall få stanna kvar i Sverige.Framgår detta inte av handlingarna, bör i regel yttrande inhämtas från statensinvandrarverk. Prop.1978/79:3 45 Bestämmelserhärom kan utfärdas i administrativ ordning. I vissa fall bör en framställning om verkställighetkunna prövas även om den dömde när framställningen görs ännu inte har begivitsig hit, t. ex. om en svensk medborgare är berövad friheten utomlands men stårinför atl bli villkorligt frigiven . Avgörande för bifalltill framställningen bör i denna situation vara om han förestraffverkställigheten har haft hemvist i och del står helt klart atlhan kommer att återvända hit efter frigivningen. Övervakningskonventionen tordenämligen medge att framställning om övertagande av verkställighet eftervillkorlig frigivning bifalls redan innan frigivningen faktiskt har ägt rum. Enligt punkt 4 får verkställighet här i landet inteske, om detta skulle vara oförenligt med grunderna för rättsordningen här ilandet ("ordre public") eller annat väsentligt svenskt intresse.Punkten motsvarar art. 7.1.a och 5 § första stycket 4 IVL. 1 överensstämmelse med art. 7.1 .b och 5 § förstastycket 6 IVL får enligt punkt 5 verkställighet här i landet av utländskt avgörandeinte ske, om dom i mål om ansvar för brott som påföljden avser har meddelatshär i landet eller här utfärdat strafföreläggande eller föreläggande avordningsbot för samma gärning har godkänts. Punkten täcker också fall då här ilandet har meddelats beslut om nåd eller amnesti (art. 7.Le), eftersom ettsådant beslut förutsätter att en dom eller ett motsvarande rättsligt avgörandeföreligger. Punkt 6 grundar sig på art. 7.1 .a och tar sikte påfall då fråga om ansvar för gärning som påföljden avser har meddelats även i"tredje stat", dvs. annan främmande stat än den som har gjortframställningen. 1 överensstämmelse med de principer för utländskabrottmålsdomars rättskraft som tillämpar får i denna situationframställningen inte bifallas, om domen i den tredje staten enligt 2 kap. 5 a §BrB skulle ha utgjort hinder mot lagföring här i landet. 1 fråga om dettaverkställighetshinder får jag ytterligare hänvisa till framställningen ipromemorian (avsnitt 5.2). Punkten har motsvarighet i 5 § första stycket 7 IVLoch 10 § tredje stycket allmänna utlämningslagen. Punkt 7, som motsvarar art. 7.1.c, förbjuderverkställighet av påföljd för gärning som utgör eller har samband med politisktbrott eller utgör militärt brott. Punkten har delvis motsvarighet i 6 § förstastycket IVL. 1 punkt 8 föreskrivs atl framställningen skallavslås om gärningen utgör fiskaliskt brott och inte i förhållande tillden främmande staten har förbundit sig att bifalla framställning som haravseende på sådant brott. Punkten skall ses mot bakgrund av attövervakningskonventionen enligt art. 7.3 är tillämplig på fiskaliska brottendast i den utsträckning de fördragsslutande statema har bestämt detbeträffande varje brott eUer brottskategori. Enligtpunkt 9, som motsvarar art. 7.1.d och 6 § första stycket 8 IVL, 1978/79:3 46 skallverkställighet vägras, om den påföljd som har ådömts genom den utländska domenär preskriberad enligt svenska preskriptionsregler. Framställning om verkställighetkan däremot inte avslås på den grunden att brottet skulle ha varit preskriberatenligt våra regler om åtalspreskription (jfr prop. 1972:98 s. 114). Eftersomsvensk rätt saknar bestämmelser om preskription av skyddstillsyn och villkorligdom får bestämmelsen praktisk betydelse bara för fall då i den främmande statenhar dömts till frihetsberövande påföljd och framställningen går ut på atlSverige skall överta verkställigheten efter villkorlig frigivning. Tillskillnad från brottmålsdomskonventionen innehåller övervakningskonventioneningen föreskrift om alt preskriptionsavbrytande åtgärd som har vidtagits i denfrämmande staten skall ha samma verkan här i landet som enligt den främmandestatens lagstiftning (jfr 6 § andra stycket IVL). Någon sådan bestämmelse hardärför inte tagils upp i förslaget. Punkt 10 slutligen innehåller en allmän bestämmelseom att framställningen skall avslås, om verkställighet i i annat fallän som har nämnts särskilt skulle strida mot den överenskommelse mellan Sverigeoch främmande stat som ligger till grund för framställningen. Punkten motsvarar5 § andra stycket 8 IVL. Paragrafen innehåller en uppräkning av de fall ivilka en framstäUning om verkställighet kan - men inte nödvändigtvis skall -avslås. Första stycket punkt I hänför sig till art. 7.2.a-boch motsvarar i huvudsak 6 § första stycket 3 IVL. Enligt punkten finnsmöjlighet att vägra bifall till en framställning om verkställighet, närgärningen omfattas av här i landet väckt åtal eller utfärdat strafföreläggandeeller föreläggande av ordningsbot. Har åtal redan väckts för brottet i ,kan sålunda framställningen avslås efter en diskretionär prövning, t. ex. omett bifall skulle te sig olämpligt i betraktande av att kostnader och arbetehar lagts ned på förundersökningen här i landet. Detta får emellertidförutsättas vara en ovanlig situation med hänsyn till att den utländska domen iallmänhet utgör hinder för lagföring i enligt bestämmelsema i 2 kap. 5a § BrB. Punkten ger emellertid också möjlighet att vägra bifall, om beslut häri landet har meddelats om att åtal ej skall väckas eller fullföljas. 1 dennadel täcker punkten inte bara fall då sådant beslut har meddelats av åklagareutan också den situationen att regeringen med stöd av 11 kap. 13 § andrastycket regeringsformen har förordnat om s. k. abolition. Bestämmelserna i denna punkt skall ses mot bakgrundav att ett bifall till en framställning om verkställighet avses utgöra hindermot att åtal här i landet därefter väcks för det brott som framställningenavser. En föreskrift härom har tagits upp i 28 §. Punkt 2, som motsvarar art. 7.2.c, avser fall dådomen har meddelats i den dömdes utevaro. Åtminstone såvitt gäller en del av depåföljder som Prop.1978/79:3 47 avses i konventionen strider en sådan ordning molgrundläggande principer för en svensk rättegång, och det kunde därförövervägas att göra avslagsgrunden obligatorisk. Delta skulle emellertid kunnatänkas hindra ett övertagande av verkställigheten från svensk sida i fall dådelta är särskilt angeläget från humanitär synpunkt. Med hänsyn härtill harliksom enligt konventionen denna avslagsgrund gjorts fakultativ. Bestämmelsen i punkt 3 germöjlighet all vägra bifall till en framställning om den dömde vid tiden förbrottet inte hade fyllt . Punkten motsvarar sista ledet i art. 7.2.d och 6§ första stycket 7 IVL. Beträffande denna avslagsgrund hänvisas till vad somhar anförts i den allmänna motiveringen (avsnitt 2.3.2) och ovan vid 4 § andrastycket punkt 2. Punkt 4 innehåller en allmän regelom att framställning kan avslås, om det utländska domstolsavgörandel i annathänseende än som har nämnls särskilt måste anses oförenligt med principema förtillämpning av svensk strafflag. Punkten, som bygger på första ledet i art.7.2.d, ger möjlighet till avslag bl. a. i fall då den påföljdsbestämning somhar skett i den främmande staten avviker så avsevärt från svensk lag ellerpraxis alt del skulle te sig stötande eller olämpligt all anordnaverkställighet här i landet på grund av domen. Punkt 5 skall ses mot bakgrund avart. 5.3, som ger fördragsslulande stat möjlighet att avslå framställning somavser viss samarbetsform under förutsättning att staten i stället erbjuder sigatt anordna verkställighet enligt annan av samarbetsformerna i konventionen.För alt den handlingsfrihet som konventionen sålunda medger skall föreliggavid den prövning som skall ske på svensk sida har i punkten föreskrivits attframställningen kan avslås, om det med hänsyn lill omständigheterna i detsärskilda fallet är lämpligast att verkställighet här i landet anordnas enligtannan i 3 § angiven samarbetsform än den som avses i framställningen. Som harkonstaterats i den allmänna motiveringen framstår del IV av konventionen - fullständig verkställighet -normalt sett som den från svensk synpunkt lämpligaste formen för samarbete.Denna samarbetsform kan dock självfallet utnyttjas bara i förhållande tillkonventionsslal som för sin del har anslutit sig till del IV av konventionen. Man måste räkna med att en dom, somenligt övervakningskonventionen begärs verkställd i genom framställningfrån främmande stat, ofta kan omfatta flera gärningar. I denna situation kanverkställighetshinder tänkas föreligga beträffande något eller några av brottenmen inte i fråga om de övriga. Ett av brotten kan t. ex. vara en utomlandsbegången ordningsförseelse som inte motsvarar brott enligt svensk lag. Verkställighet i sådana fall böremellertid ändå kunna ske under vissa förutsättningar. Med sikte på situationerav denna typ har i förevarande paragraf föreskrivits att, om påföljden avsertvå eller flera brott och hinder 1978/79:3 48 motverkställighet föreligger såviti avser något eller några av brotten,verkställighet får ske i två fall. Det ena fallet (punkt 1) är atl i domeneller framställningen har angetts vilken del av påföljden som avser brott förvilket verkställighetshinder inte föreligger. 1 denna del motsvarar bestämmelsen7 § IVL. En sådan uppdelning av påföljden torde dock endast sällan vara möjlignär det gäller påföljder av det slag som övervakningskonventionen avser. Medhänsyn härtill och till alt verkställighet bör vara möjlig även i andra situationer,har i paragrafen ytterligare angetts (punkt 2) att framställningen dessutom fårbifallas, om det är uppenbart att det eller de brott, beträffande vilkaverkställighetshinder föreligger, har varit utan nämnvärd betydelse förpåföljdsbestämningen i den främmande staten. Med stöd av sistnämndabestämmelse kan sålunda kriminalvård på begäran anordnas här i landet, t. ex. idet fallet att en svensk medborgare utomlands har erhållit villkorligt anståndmed ådömande av straff för dels ett grövre brott, dels en helt obetydligförseelse som inte skulle ha varit straffbar i . I överensstämmelse med vad som har anförts i denallmänna motiveringen innehåller denna paragraf regler om att en framställningom verkställighet skall göras hos och i första handprövas av regeringen. I fråga om räckvidden av regeringens prövning anslutersig reglema nära tUl motsvarande bestämmelser i 8 § IVL. Regeringen skallsålunda alltid avslå ansökningen, om framställningen uppenbarligeninte gäller dom eUer avgörande som avses i 2 § 1, Uksom också om det äruppenbart att absolut verkställighetshinder föreligger. Regeringen får vidareavslå framställningen efter diskretionär prövning, om det är uppenbart attsådant förhållande föreUgger som grandar fakultativt verkstäUighetshinderenligt 5 § 1-4. I tre fall har regeringen enligt förslagetförbehållits exklusiv prövningsrätt. Det är sålunda regeringen ensam som avgörom en framställning skall avslås därför att den avser gärning som utgör ellerhar samband med politiskt brott eller utgör militärt eller fiskaliskt brotteller därför att den i annat hänseende än som har nämnts särskilt strider motantingen övervakningskonventionen eller också den överenskommelse medfrämmande stat som eljest ligger till grund för framställningen (4 § andrastycket 7, 8 och 10). Slutligen är det enligt förslaget endast regeringen somskall bedöma om en framställning skall avslås av det skälet att det med hänsyntill omständigheterna är lämpligare att verkställigheten här i landet anordnasenligt annan samarbetsform än den som framställningen avser (5 § 5). Med anledning av ett uttalande vidremissbehandlingen bör anmärkas att det även ankommer på regeringen atlförvissa sig om att framställningen om verkställighet har gjorts av behörigmyndighet i den främmande staten (jfr 4 § första stycket). Detta är självfalleten förutsättning för att framställ- Prop.1978/79:3 49 ningen över huvud taget skall kunna prövas i sak. Någonuttrycklig bestämmelse om denna prövning från regeringens sida torde intebehövas. I 8-14 §§ har upptagits regler förfall då den främmande staten begär tillämpning av den samarbetsform som avses idel II av övervakningskonventionen, dvs.begränsad verkställighet. Ett bifaU till en framställning ombegränsad verkställighet innebär inte att någon ny prövning av påföljdsfråganskall ske här i landet. Vad åtar sig är i princip endast att anordnakriminalvård i överensstämmelse med den utländska domen. Som anförts i denallmänna motiveringen har därför den prövning som skall äga rum efterregeringens förstahandsgranskning ansetts kunna ske i administrativ ordning avkriminalvårdsstyrelsen, som avgör motsvarande frågor vid tillämpning av NVL. I enlighet med del anfördaföreskrivs i 8 § att regeringen, om den inte avslår framställningen, skallöverlämna den till för handläggning. Styrelsen skalldärvid ta ställning till om annat hinder för verkställighet föreligger änsådant som avses i 4 § andra stycket punkt 7 eller 8 (politiskt, militärt ellerfiskaliskt brott), samma stycke punkt 10 (verkställighet i strid motkonventionen i annat hänseende än sådant som har nämnts särskilt) eller 5 § 5 (lämplighetsprövningav den begärda samarbetsformen). Tillämpningen av dessa avslagsgrunderankommer endast på regeringen. I frågan om övriga förutsättningar för bifalltill framställningen är uppfyllda skall däremot göra ensjälvständig prövning. Inträffar det under styrelsens handläggning någon omständighetsom skulle ha föranlett avslag, om den hade förelegat vid tiden för regeringensprövning, bör del som RÅ har anfört åligga styrelsen att anmäla detta hosregeringen. Bestämmelser härom kan meddelas i administrativ ordning (jfr prop.1972:98 s. 115 och 5 § förordningen (1977:178) med vissa bestämmelser ominternationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom). Angående förfarandet vidkriminalvårdsstyrelsens handläggning är bestämmelsema i förvaltningslagen(1971:290) tillämpliga. Härav följer bl. a. alt styrelsen regelmässigt ärskyldig att bereda den dömde tillfälle atl yttra sig i ärendet. Från dennaregel gäller dock vissa undantag, bl. a. för fall då ärendets avgörande intekan uppskjutas (15 § förvaltningslagen). Finner attverkställighet inte kan ske, bör underrättelse härom sändas lill den främmandestaten via . härom bör meddelas iverkställighelsföreskrift till lagen. Enligt denna paragraf skall , omverkställighetshinder inte bedöms föreligga, besluta atl kriminalvård i frihetskall anord-4 1978179. 1978/79:3 50 nas här i landet. I beslutet skall anges vilkenövervakningsnämnd som skall handha kriminalvården. Vilken övervakningsnämnd somskall utses får bli beroende av omständigheterna i det särskilda fallet. Iallmänhet bör det självfallet bli nämnden på den ort där den dömde har hemvist. Övervakningskonventionensbestämmelser om begränsad verkställighet vilar på den grundtanken att vad som idomslandet gäller eller särskilt bestäms om prövotid och om den dömdesåligganden i princip skall gälla även i det land som harövertagit övervakningen (ari. Sådana övervakningsvillkor avses emellertidenligt art. 11 kunna jämkas till överensstämmelse med den anmodade statenslagstiftning, om det är nödvändigt och inte innebär någon skärpning. 1 enlighet härmed föreskrivs iförsta meningen av denna paragraf som huvudregel att föreskrift om prövotid förden dömde och om dennes åligganden som följer av domen ellerav särskilt beslut som har meddelats i den främmande staten skall gälla här ilandet. Med uttrycket "följer av domen" avses såväl bakomliggandeförfattningsbestämmelser som i domen intaget beslut. En föratsättning är attmotsvarande beslut skuUe ha kunnat meddelas enligt svensk lag. Om detta inte ärfaUet, skaU föreskriften enUgt andra meningen jämkas av övervakningsnämnden.Sådan jämkning får dock inte innebära att föreskriften skärps. Med stöd avparagrafen kan nämnden sålunda förkorta prövotiden, om denna skuUe vara längreän vad som är medgivet enligt de tillämpliga svenska bestämmelsema i BrB.Däremot avses prövotiden inte kunna förlängas även om den skulle ha bestämtstUl än vad som far ske enligt dessa bestämmelser. På motsvarandesätt far utomlands meddelad föreskrift om den dömdes särskUda åligganden underprövotiden som inte är förenlig med svensk lag jämkas tUl överensstämmelse med26 kap. 15 § BrB. Inte heller en sådan jämkning far emeUertid innebära enskärpning för den dömde. De beslut som här avses bör meddelas avövervakningsnämnden i samband med att nämnden utser övervakare eller eljesttar ställning tUl hur kriminalvården bör ske. Beslutar fri-vårdsmyndigheten iden främmande staten om ändrade föreskrifter, bör övervakningsnämnden taställning till frågan om jämkning av de nya föreskriftema . Med anledning av ett uttalande vidremissbehandlingen villjag anmärka att även en föreskrift om fullgörande avskadeståndsskyldighet kan tänkas få giltighet här i landet enligt förevarandeparagraf i vad föreskriften anvisning till den dömde om vad somåligger honom i sådant hänseende. En förutsättning är att motsvarandeföreskrift skulle ha kunnat meddelats enligt svensk lag, något som bl. a.innebär att den dömde måste ha genom dom förpliktats utge skadestånd på grund avbrottet. Detta innebär emellertid inte att det utländska avgörandet fårcivilrättslig exigi-biUtet. I första stycket föreskrivs somhuvudregel atl den dömde skall slå under övervakning , i denmån annat inte följer av domen eller av särskilt beslut som har meddelats i denfrämmande staten. Övervakare för den dömde skall sålunda i regel utses. Om detundantagsvis skulle framgå av den främmande statens framställning alt avsikteninte är alt den dömde skall stå under särskild övervakning (s. k. simplesuspension), följer emellertid av stycket alt övervakare inte skall förordnas.Hur kriminalvården i sådani fall skall utformas får avgöras med hänsyn lill deföreskrifier som kan ha meddelats den dömde och övriga omständigheter. Det äråtminstone teoretiskt sett tänkbart att de åtgärder som vidtas här i landet dåfår begränsas lill att den främmande staten underrättas i den händelse att dendömde återfaller i brott (14 § andra slyckel). Förevarandestycke innebär vidare att om det i den främmande staten har fastställts ensärskild övervakningstid som är kortare än prövotiden, övervakningen inteskall fortgå än som följer därav. I överensstämmelse medföreskrifterna i 26 kap. 11 § andra stycket och 28 kap. 5 § andra stycket BrBhar vidare angetts att nämnden, om övervakning inte längre behövs, skallförordna om dess upphörande. Sistnämnda bestämmelse grundas på art. II, som enligt konventionens förarbetenavses medge anmodad stal rätt att avbryta övervakningen i sådant fall. När detgäller frågan om behovet av övervakning har upphört får sålunda nämnden göra ensjälvständig bedömning. I stycket föreskrivs vidare på samma sätt som i de nyssberörda bestämmelserna i att övervakningsnämnden så länge prövotiden vararpå nytt får ställa den dömde under övervakning, om det finns skäl till det. Jaghar ansett det mindre lämpligt att, som har förordats från något håll, ta in enhänvisning lill bestämmelsen i 28 kap. 5 § tredje stycket BrB om attövervakningen i regel skall upphöra utan särskilt förordnande . Jagvill dock påpeka att detta inte bör utesluta möjligheten av en i huvudsakmotsvarande tillämpning av ifrågavarande bestämmelse liksom av föreskrifternai 28 § frivårdsförordningen (1977:329). I andra stycket föreskrivs att etti den främmande staten meddelat beslut som innebär, att kriminalvården i frihetskall avbrytas har giltighet här. Ett sådant beslut kan beroende på denfrämmande statens lagstiftning länkas bli meddelat under olika förutsättningaroch behöver inte grundas på atl behovet av övervakning har upphört. Etttänkbart fall är sålunda att myndighet i den främmande staten på grund av misskötsamhetfrån den dömdes sida förklarar det villkorliga anståndet förverkat. Även ettbeslut av detta slag innebär regelmässigt att övervakningen skall upphöra. Myndigheti den främmande staten kan naluriigtvis också tänkas meddela beslut om atl denhär i landet anordnade övervakningen skall avbrytas, om den dömde återvändertill domslandet och tar hemvist där. Prop.1978/79:3 52 I paragrafen anges atl 26 kap.12-18 §§ BrB har motsvarande tillämpning, när begränsad verkställighetanordnas här i landet på grund av utländsk dom. Härigenom kommer de allmännareglerna om övervakningens organisation m. m. atl gälla även i ett sådantfall. Hänvisningen till de ifrågavarandebestämmelserna i 26 kap. BrB innebär sålunda bl. a. att övervakare skallförordnas av övervakningsnämnden eller, interimistiskt, av skyddskonsulenten,och atl övervakningen regelmässigt skall stå under inseende av skyddskonsulent(12 §). Den dömde skall upprätthålla förbindelse med övervakaren och hålladenne underrättad om bostad och arbetsanställning (13 §). Vidare blir dendömde skyldig att iaktta skölsamhet, efter förmåga söka försörja sig och iövrigt ställa sig till efterrättelse vad som åligger honom enligt lag ellermeddelad föreskrift (14 §). får även meddela den dömdeföreskrift om vad han har att iaktta och ändra meddeladföreskrift (15 och 16 §§). Det kan sägas följa av 11 § men har för tydlighetensskull uttryckligen angetts att sådan föreskrift inte får innebära någonskärpning i förhållande till vad som har bestämts genom den utländska domeneller i den främmande staten meddelat beslut. Om den dömdes utveckling ochpersonliga förhållanden föranleder till det, avses å andra sidan nämnden kunnaändra meddelad föreskrift i mildrande riktning, även om den ursprungligen harbeslutats av myndighet i den främmande staten. Hänvisningen till 26 kap. 17 och 18§§ BrB innebär slutligen att övervakaren kan meddela anvisningar omverkställandet av föreskrift och medge tillfällig lättnad eller omedelbarterforderlig jämkning samt att övervakningsnämnden får befogenhet att meddeladen dömde varning. Däremot har hänvisning inte gjortstill 26 kap. 19-24 §§ eller 28 kap. 8-11 §§ BrB. Härav följer att övervakningsnämndeni de fall som avses inte får förklara utomlands meddelat vUUcorligt anståndförverkat eUer föra talan hos svensk domstol om undanröjande av den påföljd somhar bestämts i den främmande staten eller om anstaltsbehandling (26 kap. 19 §resp. 28 kap. 8 §). Departementsförslaget innebär vidare, till skillnad frånvad någon remissinstans har förordat, att övervakningsnämnden inte heller fårförordna om tillfälligt omhändertagande av den dömde (26 kap. 22 § resp. 28kap. 11 §). Av att hänvisning inte har gjorts till 34 kap. BrB framgårslutligen att de i det kapitlet meddelade bestämmelserna om sammanträffande avbrott och förändring av påföljd inte blir tillämpliga när begränsadverkställighet har anordnats här i landet. I denna paragraf ges vissaföreskrifter om underrättelseskyldighet för gentemot den främmandestaten i fall då begränsad verkställighet har anordnats inom ramen för densamarbetsform som avses i del II av Föreskrifterna har upptagitsmed hänsyn till bestämmelserna i art. 8, 12.3, 13 och 14. Första stycket tar sikte på fall dåbehörig myndighet i den främmande staten begär upplysning om hur den dömde harförhållit sig . Enligt stycket är idetta fall skyldig an lämna upplysning därom på grundval av uppgifter somstyrelsen infordrar från övervakningsnämnden. Stycket har viss motsvarighet i11 8 andra slyckel kungörelsen (1963:194) med vissa föreskrifter rörandetillämpningen av NVL. Enligt art. 13 föreliggerskyldighet alt från svensk sida självmant underrätta den främmande staten bl.a. i del fallet att fråga skulle uppkomma om förverkande av det utomlandsmeddelade villkorliga anståndet därför atl den dömde har begått nytt brott.Denna fråga kan i praktiken knappast tänkas komma upp i annat fall än omvederbörande här i landet döms till frihetsberövande påföljd för del nyabrottet. Promemorians förslag innebär också att underrättelseskyldigheten vidfall av ny brottslighet begränsats till sådana situationer.