prop · G20311 · 1978-12-31 00:00:00 — Föratsättningarna är att varken den sökte eller någon somenligt 12 § kan ta emot surrogatdelgivning träffas, att det ej kan klarläggasvar den sökte uppehåller sig och att det finns anledning anta att den sökte haravvikit eller på annat sätt håUer sig undan. Som altemativ kan i detta fallmyndigheten i stället besluta att handlingen i slutet kuvert skall lämnas i densöktes hemvist eUer, om detta ej kan ske, fästas på dörren till hans bostad(särskilt överlämnande resp. spikning). Enligt33 kap. 6 § första stycket RB kan 15 § DL inte tUlämpas vid delgivning avstämning i brottmål och enligt 24 § lagsökningslagen (1946:808) ej heller vid delgivningav betalningsföreläggande. Däremot kan såväl stämning i tvistemål somföreläggande i lagsökningsmål delges enligt 15 § DL. Prop.1978/79:11 108 Delgivningsutredningenföreslår ändring av 15 § andra stycket DL. Förutsättningen att det ej skallkunna klarläggas var den sökte uppehåUer sig föreslås utgå. Det avslutandevillkoret föreslås ändrat tiU "anledning förekommer att den sökte avvikiteUer på annat sätt undandrar sig delgivning". har det framför allt i storstadsområdena på senare tidblivit alltmer vanligt att personer med känt hemvist försöker undandra sig attmedverka till att delgivningen kan genomföras utan att de har avvikit i egentiigmening. Det förekommer t. ex. att den sökte vägrar att öppna dörren förstämningsmannen och bakom den stängda dörren eller genom ett fönster okvädaroch ropar tillmålen tUl denne. Enligt utredningen torde det i ett sådant fallvara uppenbart att den sökte försöker undandra sig delgivning. Utredningen anserdet emellertid tveksamt om 15 § andra stycket DL kan tiUämpas. Det kan nämligensättas i fråga om förat-sättningen att det inte kan klariäggas var den sökteuppehåller sig är helt uppfyUd. Diskussion har också uppkommit om uttrycket "eUerpå annat sätt håUer sig undan" täcker en sådan situation. Utredningenanser det OtUlfredsstäUande att vissa personer skall kunna sabotera delgivningsverksamhetenpå detta sätt. En möjlighet att komma åt dessa fall är enligt utredningen attslopa föratsättningen att det inte skall kunna klarläggas var den sökte uppehåUersig. Genom att byta ut orden "håller sig undan" mot "undandrarsig delgivning" vill utredningen vidare avhjälpa de tolkningssvårighetersom nämndes nyss- Utredningensförslag har i allmänhet inte kommenterats närmare av remissinstansema.Kammarrätten i påpekar dock att om vid stämningsmannadelgivning densökte vägrar att ta emot handlingen anses enligt 19 § andra stycket DLdelgivning ändå ha skett. När stämningsman genom dört eUer fönster kan upplysaden sökte om sitt ärende är således delgivning fullbordad. För dessa fall ärenligt kammarrätten den föreslagna ändringen onödig. Emellertid kan det fijrekommafall när stämningsmannen inte kan vara säker på att den sökte äir hemma. 1sådant fall bör myndighet få besluta om kungörelsedelgivning när den sökteundandrar sig delgivning. Kammarrätten tillstyrker därfcir ändringsförslaget.Länsstyrelsen i har ingen erinran mot den föreslagnalydelsen av 15 § andra stycket DL men befarar att rekvisitet "undandrarsig delgivning" inte kommer att undersökas tillräckligt noggrant. Förslagettill ändrad lydelse av 15 § andra stycket DL Kungörelsedelgivning- häri inbegripet även de båda alternativa formerna spikning och särskUtöverlämnande - bör inte komma i fråga annat 1978/79:11 109 Delgivningsformen är därför kringgärdad av regler som skallgarantera att den inte tillgrips när annat, säkrare delgivningsförfarande stårtill buds. förslag tUl ny lydelse av 15 § andra stycketDL kan från dessa utgångspunkter befaras medföra alltför vittgående följderfrån rättssäkerhetssynpunkt. Detta gäUer särskilt slopandet av kravet att detinte skall kunna klarläggas var den sökte uppehåller sig. Detrör sig här om personer som har känt hemvist men inte anträffas vid delgivningsförsök.Innan kungörelsedelgivning tillgrips måste man åtminstone försöka klarläggavar den sökte uppehåUer sig. Självfallet bör sådana efterforskningar intedrivas in absurdum. Ofta torde dock en stämningsman genom förfrågningar kunnafå reda på var den sökte uppehåller sig och kunna verkställa stämningsmannadelgivning. 1sammanhanget bör påpekas att i de svårdelgivna fall, varom här är fråga,hinder inte möter mot att delgivningen verkstäUs i former och på platser somnormalt bör undvikas av hänsyn till den sökte, t. ex. på den söktesarbetsplats, i offentlig lokal eller på allmän plats. I ett i JO:s ämbetsberättelseredovisat fall (JO 1970 s. 72) hade stämningsman verkställt delgivning iförsäkringskassas lokal sedan han vid flera tUlfällen förgäves försökt delgeden sökte i bostaden. Delgivningsuppdragbör givetvis utföras med takt och grannlagenhet. I möjligaste mån bör undvikasatt den som sökes för delgivning utsattes för utomståendes uppmärksamhet ellereljest åsamkas obehag. En stämningsman är emellertid skyldig att efter förmågaverkställa erhållna delgivningsuppdrag även i sådana fall, dar den sökte håUersig undan eller av andra skäl är svåranträffbar. Att delgivningsförfarandetfungerar är av grandläggande betydelse för bl. a. rättsväsendets funktion. Detkan med hänsyn härtill icke föranleda någon erinran att stämningsman dådelgivning i mera diskreta former misslyckats eller bedömes som utsiktslösskaffar sig kontakt med den sökte i samarbete med andra myndigheter och påannan plats än i vederbörandes bostad. Omstämningsmannen konstaterar att den sökte befinner sig i bostaden föreliggersjälvfallet inte förutsättningar för kungörelsedelgivning eftersom det då stårklart var den sökte uppehåller sig. En stängd dörr behöver emellertid inteinnebära något absolut hinder mot delgivning. Finns den sökte bevisligen ilägenheten men vägrar öppna kan - som kammarrätten i framhållit -delgivning ändå verkställas enligt 19 § andra stycket DL. Handlingen bör isådana situationer stoppas i den söktes brevlåda eller brevinkast eller fästaspå dörren och den sökte om möjligt muntligen upplysas om stämningsmannensärende. Detta förfarande förutsätter att stämningsmannen genom personkännedom,foto, upplysningar från grannar eller på annat lämpligt sätt kommit tilluppfattningen att det är den sökte som befinner sig bakom den stängda dörren. Ennaturlig läsning av uttrycket "håller sig undan" i delgivningssam- Prop.1978/79:11 110 manhangleder tUl att innebörden är densamma som den av utredningen föreslagna lokutionen"undandrar sig delgivning". Någon saklig skillnad synes - somutredningen själv påpekat - inte heller finnas mellan uttrycket "om detfinns anledning antaga" och den av utredningen föreslagna formuleringen"anledning förekommer". Någon ändrad lydelse av 15 § andra stycket DLär med hänsyn härtiU octo tUl vad som tidigare anförts inte påkallad. Delgivningsutredningenhar anmäikt att dess förslag tiU ändrad lydelse av 15 § DL inte påverkarstämningsmännens arbete med det stora antalet delgivningar av bet£dningsföreläggan Detkan inledningsvis påpekas ati stämningarna i bagateUbrott genom avkriminaliseringenav fylleri- och parkeringsförseelsema torde ha minskat betydligt i antal. I betalningsföreläggandefaUenfinns vidare möjlighet tUl kungörelsedelgivning om man i sitäUet för densummariska betalningsprocessen väljer tvistemålsprocessen, antingen denordinära enligt RB eUer - vanligast den enligt lagen (1974:8) om rättegångeni tvistemål om mindre värden (småmålslagen). Genom ändringar i småmålslagen somträtt i kraft (prop. 1977/78:67, JuU 15, rskr 106, SFS1977:1144) har förfarandet enligt den lagen i viss utsträckning närmat sig densummariska betalningsprocessen. Möjlighet har sålunda införts att meddela tredskodomvid skriftlig handläggning. Enmöjlighet att använda kungörelsedelgivning i mål om bagateUbrott och mål ombetalningsföreläggande skulle inte i någon större utsträckning påverkastämningsmännens arbetsbörda. Underlaget för ett beslut om kungörelsedelgivningmåste under ciUa omständigheter tas fram genom stämningsmans försorg, i vart faUnär 15 § andra stycket DL skaU tUlämpas. Möjligen skulle benägenheten att håUasig undan minska om det blev känt att detta inte i längden kan hindi'ahandläggningen av målet. Förbudetmot kungörelsedelgivning i de fall som här avses har lång hävd och grandas på principieUaöverväganden i den lagstiftning som reglerar brottsmålsrättegången och densummariska betalningsprocessen. Frågan om kungörelsedelgivning skaU få tiUiimpaseller inte bör avgöras med utgångspunkt från de krav på delgivningenstillförlitlighet som de aktuella processformema ställer. Ett sådant stäUningstagandebör således inte tas i en företrädesvis teknisk översyn av DL. Endepartementspromemoria (Ds Ju 1977:5) Summarisk process har remissbehandlats.Enligt promemorieförslaget skall bl. a. betalningsföreläggande gå upp i engemensam summarisk processform, lagsökning. I anslutning härtiU har föreslagitsatt delgivning enhgt 15 § DL inte skall få användas i det framtidalagsökningsförfarandet. Prop.1978/79:11 111 givningi mål om betalningsföreläggande bör övervägas i anslutning till detta förslag.Frågan om kungörelsedelgivning av stämning i brottmål bör prövas i anslutningtill de förslag som rättegångsutredningen (Ju 1977:06) kan komma att lägga påbrottmålsprocessens område. Demål som här har diskuterats rör tämligen ringa brottslighet och som regel små ekonomiska värden. Rättsväsendets resurser måste i sådana fall utnyttjasmed omdöme. Det är inte rimligt att upprepade gånger, trots negativt resultatoch utan att något nytt har tillförts ärendet, pröva det dyrbara stämningsmannaförfarandet. 7.3.1.5 Anslagi fastighet vid kungörelsedelgivning I17 § DL ges regler om hur kungörelsedelgivning går till. Bl.a. skaU meddelandeom var handlingen hålls tillgänglig och om dess huvudsakliga innehåll införas itidning eller anslås i myndighetens lokal från beslutet om kungörelsedelgivning.Enligt första stycket sista punkten skall, om kungörelsedelgivning sker med ettstort antal personer och dessa innehar lägenhet i samma fastighet, meddelandetdessutom anslås inom fastigheten från beslutet om kungörelsedelgivning.Olikheten i fråga om tidsfristerna har uppstått av förbiseende vid tidigareändring av paragrafen. Sjudagarsfristen i sista punkten bör sträckas ut (jfr 19 § tredje stycket DL). 7.3.1.6 PostfuUmaktsfrågan(19 § första stycket DL) I19 § DL finns bestämmelser om i vUka fall och vid vUken tidpunkt som delgivninghar skett. Huvudregeln är enligt första stycket att delgivning har skett genomatt den sökte har mottagit handlingen i huvudskrift eller styrkt avskrift ellerstyrkt kopia, oavsett på vilket sätt den har kommit honom tiU banda. Enligtandra stycket anses delgivning ändå ha skett om vid särskild postdelgivningeller stämningsmannadelgivning den som söks för delgivning vägrar ta emothandlingen. Tredje stycket innehåUer regler om delgivningskall anses ha skett vid i första hand surrogat- eller kungörelsedelgivning. Delgivningsutredningenföreslår att det till första stycket görs ett tiUägg, enligt vilket delgivninghar skett genom att handlingen har utkvitterats av den som erhåUit postfullmaktav den sökte, dvs. fullmakt att kvittera ut postförsändelser. Frågan ompostfullmaktens räckvidd har prövats i pleniavgöranden såväl ihögsta domstolen som i regeringsrätten. Irättsfallet RÅ 1973 ref 42 (RRK 1973:32) ansåg regeringsrättens majoritet (11regeringsråd) att delgivning hade skett med den sökte den dag som enrekommenderad försändelse med mottagningsbevis hade utkvitterats av den söktes hustramed stöd av en för henne utfärdad postfullmakt. Minoriteten (10 regeringsråd)ansåg däremot att om rekommenderad försän- Prop.1978/79:11 112 delsemed mottagningsbevis med stöd av postfuUmakt utkvitteras av annan änadressaten personligen delgivningen inte är fullbordad förrän den som harutkvitterat försändelsen har överlämnat den till adressaten. Motsvarandefråga kom upp i högsta domstolen i rättsfallet NJA 1975 s. 193. Fullmakt attutkvittera rekommenderad postförsändelse kunde enligt majoriteten (13 justitieråd)inte anses medföra behörighet att mottaga delgivning. Minoriteten (11 justitieråd)cinsåg däremot att försändelse, som utkvitteras av ombud enligt bestämmelsemaom rekommenderade försändelser, enligt fullmaktsrättsliga regler är attbetrakta som mottagen av adressaten, när utkvittering sker, och attförsändelsen sålunda är delgiven honom . Enligt minoritetensuppfattning är detta resonemang giltigt utom i fall när avsändaren harutnyttjat möjligheten att enligt 3 § andra stycket DK föreskriva att endastadressaten personligen får utkvittera försändelsen. Detbör tilläggas att högsta domstalens avgörande inte förelåg vid tiden förbetänkandet och dess remissbehandling. Förslagetatt delgivning skall anses ha skett när försändelse har kvitterats med s. k.postfullmakt har fått ett blandat mottagande av remissinstansema. RÅ,, och domareförbundtillstyrker eller viU inte motsätta sig förslaget. Några instanser, däriblandhovrätten över och , anser att postfuUmakt bör kunna godtas närpersonlig delgivning inte är föreskriven. I övrigt är remissinstansema ihuvudsak kritiska tUl utredningens förslag i denna del. Bland instanser somuttryckligen avstyrker förslaget märks , ,kammarrätten i samt . Kritiken tar främst sikte på risken förrättsförlust och att postfullmakten skulle ge en vidare behörighet än en rättegångsfijilmakt.Några instanser pekar också på det behov av extraordinära rättsmedel som kanaktualiseras om utredningens förslag genomförs. Bland dem som i och för siginte motsätter sig förslaget höjs också röster för att myndigheten iförevarande faU, på samma sätt som vid surrogatdelgivning enligt 12 § DL,, ivanligt brev bör underrätta adressaten om delgivningen. RSVpåpekar att den som vid surrogatdelgivning är behörig att ta emot en delgivningsförsändelsehar möjlighet att vägra att göra det. Om det inte är möjligt att vidaresändaförsändelsen tiU adressaten borde postfullmäktigen få tillfälle att inom visstid anmäla detta med verkan att delgivning inte anses ha skett. Innehavet avpostfullmakt presumerar nämligen enligt RSV inte att man har fullmaktsgivarenslöfte att bryta inkommen post och än mindre att göra en rättslig bedömning ien aktueU fråga. Också i är tveksam till värdet avden föreslagna regeln. Bestämmelsen synes inte fyUa de krav på säkerhet ochslutgiltighet som bör ställas i fråga om delgivning. Prop.1978/79:11 113 mareundersökas om antalet genom postfullmakt utkvitterade postförsändelser är såstort att det innebär någon betydande olägenhet att i sådana faU göra om delgivningeni annan form. Kammarrätten i Göteborganser att en ordning som innebär att den som har genereU postfullmakt får envidsträcktare behörighet än den som har genereU rättegångsfullmakt är olämplig.Postfullmakt innebär nämligen inte annat än att fullmaktsgivaren uppdrar åt ombudetatt från posten kvittera ut vissa försändelser och förmedlar inget uppdrag attöppna eller ta del av en utkvitterad försändelse. En regel av innebörd att densökte presumeras ha mottagit handlingen genom postombudets kvittering kan vidsådant förhållande inte godtas. Kammarrätten föreslår i stället att i DK tas inen bestämmelse om att rekommenderad delgivningsförsändelse inte får kvitterasut med stöd av postfullmakt. Poststyrelsen påpekar ianslutning till det föreslagna tillägget till 19 § DL att det möjligenaktualiserar behovet av ytterligare en precisering av begreppet "närdelgivning skett". En försändelse innehållande delgivning kan ockskkvitteras av den sökte men hämtas på postanstalten av ett bud, som av någonanledning inte överlämnar försändelsen till adressaten. I sådant fall haralltså försändelsen inte kommit den sökte till hända i gängse mening och inteheller utkvitterats av någon som erhållit fullmakt. Poststyrelsen ifrågasätterom den föreslagna lagtexten täcker även detta fall. Enligt19 § första stycket DL är huvudregeln att delgivning har skett när den som söksför delgivning har mottagit handlingen, oavsett på vilket sätt den har kommithonom till hända. Det sägs visseriigen inte uttryckligen men är underförståttatt den sökte i samband därmed också tar del av försändelsens innehåU. I vartfall har han fått tillfälle att göra detta. Dennahuvudregel, som återspeglar det grandläggande syftet med delgivningen,genombryts endast i vissa särskilt angivna fall av legala presumtioner. a. när den sökte vägrar att ta emot handlingen, när vidlyftig eller svårkopieradhandling hålls tillgänglig och i stället meddelande härom delges samt närsurrogat- eller kungörelsedelgivning begagnas. I 19 § tredje stycket DL finnsregler om när delgivning skall anses ha skett i dessa situationer. Delgivningsutredningensförslag att delgivning har skett också om handlingen har kvitterats ut av densom har erhållit postfullmakt av den sökte innebär att en presumtionsregelinförs också inom den ordinära delgivningens område. Till sin funktion skulleden närmast motsvara reglema som surrogatdelgivning enligt 12 och 13 §§ DL. Påsamma sätt som då en handling lämnas till bushåUsmedlem, hyresvärd, portvakteller kontorsanställd kan det i och för sig ofta finnas anlening anta attpostfullmäktigen vidarebefordrar försändelsen till den sökte. Ofta finns detnaturligtvis också anledning att anta att försändelsen överlämnas till densökte som den har hämtats av postfullmäktigen. 1978/79:11 114 OmpostfuUmäktigen efter utkvitterandet försfår att den sökte bör ha del avförsändelsen men inte kan nå honcim har postfuUmäktigen enligt den föreslagnaregeln ingen möjlighet att genom att återlämna försändelsen åstadkomma attdelgivning ej anses ha skett. Detta är en betydelsefuU skillnad jämfört med surrogatdelgivningsfaUen,där surrogatpersonen från början vet att det rör sig om en deljpvningsförsändelseoch kan vägra ta emot den om han tror sig ej kunna överlämna den till densökte. Somhar framhållits under remissbehandlingen innefattar postfuUmakten i sig intenågon behörighet att vidta smdra åtgärder än att kvittera ut postförsändelserför den söktes räkning. Den innefattar alltså ej något bemyndigande att öppnaförsändelse som kvitteras ut och än mindre att vidta åtgärd som kan föranledasav försändelsens innehåll. Under remissbehandlingen har också framhåUits denbristande överensstämmelse som med den föreslagna regeln skulle uppstå mellanden behörighet att ta emot delgivning som skulle följa med postfuUm.dcten ochden som följer av en rätte-gångsfuUmakt. Tydligt är också att postfullmakteninte i första hand tar sikte på delgivningsförsändelser. Enpresumtionsregel enligt utredningens förslag skuUe också av ett annat skäl tesig som ett principieUt tveksamt avsteg från huvudprincipen att delgivningsförsändelsemaskall tas emot av den sökte själv. Regeln skulle uppenbarligen endast tillämpaspå rekommenderade försändelser med mottagningsbevis. När en sådan försändelsekommer tiU adresspostanstalten underrättas adressaten genom attmottagningsbeviset och en särskild avi, som fungerar som kvitto tiU postverket,tillställs honom. Adressaten kan kvittera försändelsen i bostaden eller påkontoret men behöver inte själv hämta ut försändelsen; detta kan ske genom bud.Det omedelbara behovet av att använda postfuUmakt inskränker sig alltså tillsituationer där adressaten inte har tillfälle att själv kvittera försändelsen,t. ex. på grand av att han är bortrest. I sådana fall är sannolikheten närmaststörre för att försändelsen inte når adressaten den dag som postfuUmäktigen harkvitterat ut den än för motsatsen. Det skulle strida mot själva syftet med delgivningen,sådant det kommit till uttryck i 19 § första stycket DL, att under sådanaförhållanden godta en presumtionsregel, enligt vilken delgivning har skett närpostfullmäktigen har k\'itterat försändelsen. Somtidigare sagts finns det ofta skäl att anta att en försändelse som harkvitterats ut med stöd av postfullmakt också når adressaten som utkvitteringhar skett. Det grandläggande bör emellertid också i dessa fall vara vid vUkentidpunkt försändelsen har kommit den sökte tiUhanda. Enbart den omständighetenatt innehavare av postfullmakt har kvitterat ut en försändelse bör således inteanses innebära att delgivning har skett utan detta måste vinna stöd av övrigaomständigheter. torde det exempelvis genom ett telefonsamtal kunnautrönas när försändelsen har kommit adressaten tillhanda. Ofta lär detemellertid vara enklare och säkrare att besluta om ny delgivning i de få fallsom det här är fråga om. Prop.1978/79:11 115 Rutinemakring de rekommenderade försändelsema väcker emellertid också en annan fråga.Som påpekades kan den sökte själv skriva på mottagningsbeviset och låtahämta försändelsen med bud. Adressaten har således uppmärksammats påförsändelsen och själv kvitterat den. Sannolikheten för att han också får delav försändelsen är betydligt större än i postfullmaktsfallen, eftersom han harmöjlighet att själv bevaka att den kvitterade försändelsen också kommer honomtill hända. 1 den praktiska tUlämpningen torde man i dessa fall utgå från attförsändelsen har delgetts den dag som budet har kvitterat den på postanstalten.Det kan dock inte uteslutas att försändelsen överlämnas till den sökte förstsenare eller att den inte alls når denne. I dessa situationer, där den sökte självhar undertecknat mottagningsbeviset, är det emellertid rimligt att han självfår stå risken att försändelsen, sedan den väl har lämnats ut frånpostanstalten, försenas eller kommer bort på vägen. Det bör därför i dessa fallinte möta hinder att i 19 § DL lägga till ett stycke, enligt vilket delgivningi dessa situationer anses ha skett när budet har hämtat försändelsen påpostanstalten. Härav framgår också motsättningsvis att delgivning inte ansesha skett i och med att postfullmäktig har kvitterat försändelsen. 7.3.1.7"Telefondelgivning" (19 § första stycket DL) skulle det vara en betydelsefull förenkling i delgivningsarbetetom det uttryckligen klargörs att delgivning anses ha skett när den sommyndighet telefonledes söker under samtalet bekräftar att han har fått del avhandlingen, under föratsättning dock att vederbörande tjänsteman är övertygadom identiteten (Ds Ju 1974:15 s. 83 och Ds Ju 1975:19 s. 8 och 34). Utredningenlägger emellertid inte fram något författningsförslag på denna punkt. Utredningensuttalanden i denna del diskuteras i några remissyttranden från domstolshåll.Hovrätten över och anser att en kontakt per telefon i principbör kunna godtas som bevis för att delgivning har skett. En föratsättning ärdock enligt hovrättens mening att det vid samtalet klart har angetts för densökte att myndigheten anser en riktig delgivning vara verkställd genom vad somdärvid har förekommit. Delgivning av denna art måste hanteras med storförsiktighet och bedömas från fall till fall. Hovrätten betonar att man intekan bortse från risken för missförstånd och för att den delgivne i efterhandinte vill medge riktigheten av de uppgifter den telefonerande tjäntemannen harantecknat. Hovrätten anser det av denna anledning sällan kunna komma i frågaatt lägga en på detta sätt genomförd delgivning till grund för åläggande avpåföljd för eveniuell utevaro från förhandling. Även hovrätten för VästraSverige, Prop.1978/79:11 116 tingsrätt,och Karhkrona tingsrätt biträder utredningens synpunkter.Enligt bör 19 § sista stycket DL utformas så att däravklart framgår att deslgivning anses ha skett också när den sökte telefonledeshar bekräftat att han fått del av handlingen. Självfallet måste tjänstemannenvara övertygad om identiteten och genom tjänsteanteckning ange de närmare omständighetemavid samtalet. Tingsrätten anser vidare att motbevisning måste vara tillåten.Helsingborgs tingsrätt vill däremot av säkerhetsskäl ine godtii den tänktaordningen. Missförstånd kan alltför lätt uppstå under ett telefonsamtal ochbevissvårigheter rörande delgivningen måste uppsfå i kontroversiella fall,anser tingsrätten.