prop · G203178 · 1978-12-31 00:00:00 — Regeringensproposition ' 1978/79:178 om husläkarsystem inomhälso- ocli sjukvården m. m.; Regeringenföreslår att aniaga det förslag som har upptagits i bifogade utdragav regeringsprotokoll. Propositionenredovisar riktlinjer för hur kontinuiteten i kontakterna mellan patient ochvårdgivare kan förbättras inom den öppna hälso- och sjukvården. I propositionenföreslås att fattar principbeslut om att ett husläkarsystem skallorganiseras. Genomförandet föreslås ske i takt med att primärvården byggs utoch med anpassning till lokala förhållanden. I 1978/79. 1978/79:178 2 Närvarande:statsministern ,ordförande,och statsråden , ,, ', , , , , , , De ,och . Propositionom husläkarsystem inom hälso- och sjukvården m. m. Fråganom en bättre kontinuitet i kontakterna mellan patient och läkare inom den öppnavården har uppmärksammats alltmer . Att vid upprepade läkarbesökhänvisas till olika läkare skapar hos patienterna en känsla av otrygghet ochbristande omhändertagande. En ömsesidig personkännedom är viktig för ettförtroendefullt förhållande mellan patient och läkare. Detta har ofta varitsvårt att förverkliga inom den offentliga vården. Mot denna bakgrundbemyndigade regeringen dåvarande statsrådet atttillkalla en särskild utredare med uppdrag att utreda frågan om kontinuitet ikontakterna mellan patient och läkare i den öppna vården m. m. Med stöd avbemyndigandet tillkallades dåvarande landstingsrådet särskild utredare. Utredningsmannen har biträtts av ett flertalexperter.' Utredningen har antagit benämningen kontinuitetsutredningen (S1977:08). Utredningen avlämnade sitt betänkande (SOU 1978:74)Husläkare - en enklare och tryggare sjukvård. Till protokollet i dettaärende bör fogas en sammanfattning av betänkandet som bilaga 1. Beträffandenuvarande förhållanden samt uiredningens närmare överväganden hänvisas tillbetänkandet. Efter remiss har yttrandeöver konlinuitetsutredningens belänkande (SOU 1978:74) avgetls a v försvaretssjukvårdsstyrelse, , vidareutbildning,, statskontoret, universiteis- ', överläkaren , clepartemenissek-reteraren AndersLindgren, överläkaren , biträdande sjukvårds-direktörenGöran Rådö, avdelningschefen , distriktssköterskan och utredningssekreleraren . Prop.1978/79:178 3 ochhögskoleämbetet, , arbetarskyddsslyrelsen, statensinvandrarverk, direktionen för sjukhuset, direktionen för akademiskasjukhuset, , hälso- och sjukvårdsutredningen (S 1975:04),sjukvårdens och socialvårdens planerings- och rationaliseringsinstitut (Spri),. , , ,, , , , , ,, , , och , , ,, , , , , ,och Norrbollens läns landstingskommuner, , ochGollands kommuner. iSverige, Centralorganisationen /SR, Svenska arbetsgivareföreningen.Svenska hälso-och sjukvårdens ijänstemannaförbund. Vissa remissinslanser har bifogatyttranden som de inhämtat. Sålunda har 1. ex. universitets- och högskoleämbetetbifogat yttranden från och universitetens medicinskafakultetsnämnder och /SR från ochCivilekonomernas . En sammanställning av remissyttrandena bör fogas tillprotokollet i detta ärende som bilaga 2. 2.Allmänna överväganden 2.1 Bakgrund Hälso-och sjukvården har byggts ut kraftigt under . Dess andelav bruttonationalprodukten har successivt ökat. Tio årsenare hade denna andel ökat till ca 7 ';. Ar uppgick den till ca 9 9ö. Denkraftiga uibyggnad som dessa siffror speglar kännetecknas framförallt av tvågrundlinjer. De ökade resurserna har till allra slörsta delen inriktats på allbygga ut den slutna sjukhusvården, främsi akutsjukvården. Utvecklingen inomsjukvården har också präglats av en ökad specialisering. Islutet av 1930-lalei var hälften av landets yrkesverksamma läkare sysselsattautanför sjukhusen. Denna andel var mindre än en femtedel i början av 1970-lalel.Sjukhusens ökade dominans inom sjukvården är en viklig orsak till dentilltagande specialiseringen. Inte bara den slutna vården, utan även den öppnahar genomgått denna specialiseringsprocess. hänger samman med allsjukhussektorns utbyggnad också inneburit alt sjukhusen i stor utsträckningkommit att svara för beiydande delar av den samlade öppna vården. Inte mindreän av läkarbesöken i offenilig vård sker vid de öppna specialiseradesjukhusmottagningarna. Denkonsekventa ulbyggnaden av akutsjukvården har av naturliga skäl samtidigtbegränsat resurserna för andra delar av vården bl. a. den öppna vården utanförsjukhus (primärvården). Riskerna med atl underdimensio- Prop.1978/79:178 4 neraprimärvården och driva specialiseringen alltför långt har påtalats i olikasammanhang . Redan dåvarande generaldirektören . Axel Höjertog upp denna fråga i betänkandet "Medicinalstyrelsensöppenvårds-utredning " (SOU 1948:14). 1 denna framhölls altprimärvårdens behov borde beaktas mera aktivt. Ett system med hälsocentralerföreslogs inom den offentliga vården. Ulredningen tryckte också myckel starktpå behovet av en väl dimensionerad allmänläkarkår och framhöll riskerna med enalltför långtgående specialisering, bl. a. utifrån kravet på en helhetssyn ivårdarbetet. Utredningen gjorde vissa beräkningar avseende bl. a. behovet avallmänläkare och ansåg att del borde finnas drygt 2 000 allmänläkarevid hälsocentraler/läkarstationer. Som jämförelse kan nämnas au det i början avår 1978 fanns drygt 1 700 tjänster för allmänläkare i landet. avdessa saknade ordinarie innehavare. Ibetänkandet "Hälsovård och öppen sjukvård i landstingsområdena (SOU1958:15) behandlades bl. a. den s. k. provinsialläkarkrisen. Den ansågs bero påatl yngre läkare i allt siörre utsträckning sökte sig till sjukhusen. Ävendenna utredning betonade angelägenheten av en väl ulbyggd primärvård. Efterytterligare lio år (1968) presenterade ett principprogram omöppen vård. Uppfattningen atl många patienter som sökte sig till sjukhusensöppna specialistmottagningar lika väl eller bällre kunde tas om hand iprimärvården blev allt vanligare. Principprogrammet innehöll därför förslag omdecentralisering av specialister från sjukhusen lill vårdcenlraler ochkonsultmottagningar av olika slag. Fr. o. m. infördes också en särskildvidareutbildning som kom att leda till allmänläkarkompeiens. Genomförfattningsändringar som genomfördes fick sjukvårdshuvudmännen bl. a.möjlighet atl inrälla distriklsläkartjänsier såväl för allmänläkarvård som förspecialiserad vård. infördes i sjukvårdskungörelsen en bestämmelseatl sjukvårdsstyrelsen skulle se till an det inom varje läkardistriki fannserforderliga resurser för au tillgodose i första hand behovel avallmänläkarvård. Synen under 1960-ialet var dock fortfarande klanspecialisiinrikläd. Detla fick helt naturligt genomslag i läkarutbildningen.Man räknade också med alt det vid större vårdcentraler skulle behövasspecialistläkare i invärtesmedicin vid sidan av allmänläkarna. Vården vidsjukhem och ålderdomshem ansågs böra skötas av specialister i långvårdsmedicin. redovisadesresultatet av etl ulredningsarbele som bedrivits gemensamt av ,kommunförbunden och Spri. I rapporten (Spri S 101 1978) konkretiserades tankarna på en ulbyggdprimärvård med ulgångspunkt i ett av framlagt principprogram omhälso- och sjukvården inför 80-ialet, HS 80. Enligl rapporten skall målet förprimärvården vara au tillgodose behovet av helhetssyn, kontinuitet,tillgänglighet, m. m. inom sjukvården. Man förutser i rapporten en fortsattbrist på vidareutbildade allmänläkare ännu . Å andra sidanräknar man med en relativt god tillgång på läkare med Prop.1978/79:178 5 Primärvårdens utbyggnad fårdärför baseras på såväl allmänläkare som läkare med annan vidareutbildning. 1rapporten understryks även angelägenheten av atl också ge elt ökat ulrymme ätförebyggande åtgärder inom primärvården och alt få lill slånd eu nära samarbetemellan sjukvården och den primärkommunala socialvården. Vidare föreslås enuibyggnad av hemsjukvården, vilket kräver en utökning av anlaleldistriktssköterskor, undersköterskor, sjukgymnaster, arbetsterapeuter m. fl. Konlinuitetsutredningensgrundsyn är att det är angeläget att få lill stånd en lättillgänglig hälso- ochsjukvård som tillgodoser kraven på kontinuitet i vården och kraven på enhelhetssyn på patienten och dennes behov av insatser av olika slag. Endecentralisering av vården till mindre och mer personliga enheter måste enligtulredningen ske för atl detta ska kunna uppnås. En viktig utgångspunkt föruiredningens överväganden och förslag har varit enskilda människors önskemål omen väl fungerande hälso- och sjukvård såsom dessa önskemål har framträtt i enrad attityd- och opinionsundersökningar. Mol denna bakgrund har ulredningenföreslagil att ell husläkarsystem införs i vårt land. Ulredningen har kommiltill den slulsalsen all en verkligt god kontinuitet i kontakternapatient-vårdgivare bäst kan tillgodoses inom primärvården, dvs. i denorganisation för öppen vård som finns utanför sjukhusen vid vårdcenlraler ochflerläkarslalioner. Flertalet remissinstanserdelar uiredningens uppfattning atl målel för hälso- och sjukvården måste varaatt uppnå närhet, helhetssyn, läuillgäng-lighet och kontinuitet i vården ochall en decentralisering av vården till vårdcenlraler som är geografiskt belägnaså nära invånarna som möjligt är en väg atl nå detla mål. Remissinslansernaframhåller överlag att den bristande kontinuiteten i vården är ett allvarligtproblem för både allmänheten och vårdpersonalen. Angelägenheten atl förbättrakontinuiteten i primärvården understryks slarkl. 1 remissyllrandena framhållsatt sjukvården måste få en humanare inriklning och organiseras så atlpatienterna kan lära känna vårdpersonalen och kan känna trygghet ochförtroende. Mångaremissinstanser anser atl utredningens förslag atl alla skall få en fastläkarkontakt är ett allmänl önskemål. Det övervägande anlalel remissinslanserstöder också utredningens mening all allmänläkaren tillsammans meddistriktssköterskan måste svara för den långsiktiga kontinuiteten. Iremissyttrandena betonas ofta alt det är angelägel atl fier läkarbesök kan skeinom primärvården - med beaktande av de principer om kontinuitet somutredningen föreslår - men att detia också kräver insalser såväl centralt som lokalt.Det framhålls au förutsättningarna fören god kontinuitet ytterst arenresursfråga och alt en satsning på ökad utbildning med allmänmedicinskinriktning därför måste prioriteras. Defiesta sjukvårdshuvudmännen har i sina remissvar också konstaterat atluiredningens syn på behovel av au förbättra kontinuiteten stämmer väl 1978/79:178 6 överensmed inienlionerna i föreliggande planer för den öppna vården. Flertaletsjukvårdshuvudmän framhåller att del avgörande hindret för alt åstadkomma en godkontinuitet enligt uiredningens tankegångar är bristen pådistriktsläkare/allmänläkare och distriktssköterskor. Andra hinder för altuppnå kontinuitet i vården anges vara läkarnas ledigheter av olika slag m. m. Enligtmin mening är det synnerligen angeläget att den decentraliserade hälso- ochsjukvården byggs ut kraftigt . Det kommer att krävasbeiydande insatser av alla berörda för att åsiadkomma delta. Såväl staten somlandsting och primärkommuner, utbildningsmyndigheter m. fi. måsie bidrakonstruktivt för au primärvården verkligen skall kunna erbjuda människorna dennärhet, lättillgänglighet och kontinuitet som många människor saknaridag. Underåren 1973-1977 hardet bygglsomkring lOOneriäkarsiationer/vårdcentraler. År 1977fanns det 680 vårdcenlraler och läkarstationer. Enligl landstingens planerfortsätter utbyggnaden på della område. Beträffande personalsidan kankonstateras au antalet anställda i hälso- och sjukvård ökade med 100 000personer . Enligl beräkningar i belänkandel "Deäldre och hälso- och sjukvården" (Ds S 1978:01) har dock endast enbegränsad del av detta personaltillskott, omkring en fjärdedel gått lillprimärvård och långtidssjukvård trots att det rått allmän enighel om alt dessaområden skall prioriteras. Resterande del av personaltillskottet, ca trefjärdedelar, har i stort seu tagits i anspråk för alt öka personaltätheten inomandra sektorer av sjukvården. Denna utveckling måste vändas. Bristenpå resurser inom primärvården har medfört negaiiva konsekvenser för i förstahand patienterna. Det har på många håll varit svårt för dem atl få tid förläkarbesök inom rimlig tid. Sjukvården har sålunda inte varit tillgänglig.Möjligheterna för patienten au fä träffa samma läkare vid olika besök, har inteheller varit särskilt stora. Det är framförallt på dessa punkter som kritikenfrån allmänheten varit hård. Jag har full förståelse för den kritik och detmissnöje som har förts fram i dessa avseenden. Det är alltför vanligt atlpatienten får en känsla av alt han skickas fram och tillbaka i vårdsystemetutan atl det är någon som haren helhetsbild av honom och elt ansvar för attålgärder av olika slag samordnas. Varje läkare vidtar naturligtvis sinaåtgärder för atl hjälpa patienten, men insatserna uppfattas lätt somsplittrade. Läkarna har också små möjligheter att lära känna patienten somindivid. Detta medför att de bakomliggande orsakerna till vissa sjukdomar ochbesvär inte alltid ägnas tillräcklig uppmärksamhet. För den enskilde patienten blirföljden ofta en känsla av otrygghet och bristande omhändertagande. Sjukvårdshuvudmännenär medvetna om bristerna inom primärvården och gör ambitiösaanslrängningar för au få lill slånd en lättillgänglig sjukvård. Olika metoderför att bällre planera verksamheten inom sjukvården prövas på fiera håll ilandet. Detta har haft gynnsamma effekter på såväl tillgängligheten somkontinuiteten, åtminstone vad gäller 1978/79:178 7 kontinuitetenunder en begränsad vårdepisod. Del är angeläget att dessa metodervidareutvecklas och sprids. Jag återkommer senare lillvårdplane-ringsmetodcrnas betydelse. De otillräckligaresurserna inom primärvården har medfön att patienterna sökt vård på annalhåll. Förelagsläkare och privatpraktiker har dock ofta tillgodosett behovel aven fast läkarkontakt. Men för de människor som inle har haft tillgång lill varesig förelagsläkare eller privatläkare har primärvårdens brisler varit särskiltkännbara. Av undersökningar av levnadsförhållandenai landel framgår att knappt hälften av landets befolkning uppgav sig haen fast läkarkontakt au vända sig lill vid behov. För dem som har en sådankontakt är det i siort selt lika vanligt alt läkaren är privatpraktiker ellerföretagsläkare som distriktsläkare. Bland de människor som inte haren långvarigsjukdom ärdel endast en tredjedel som har en fast läkarkontakt. Avsaknaden avfasla läkarkontakter och en begränsad tillgänglighet lill primärvården harockså fått lill följd au patienterna ofta väljer att uppsöka sjukhusenspolikliniker och akutmottagningar. Delta är inle lillfredsslällande vare sigför paiienterna eller sjukvården. Den alltför stora tillströmningen avpatienter till sjukhusens öppna mottagningar har lell lill besvärande väntetideroch svårigheier alt planera och organisera den kvalificerade sjukhusvården.Många av de åtgärder och behandlingar som sker vid sjukhusmoitagningar skullelika väl kunna ske i primärvårdens närsjukvård om den var tillräckligt utbyggd.Olika undersökningar tyder också på atl människor föredrar mindre och merpersonliga vårdenheter framför de stora sjukhusen. Av de skäl som jag haranfört är det angeläget att bygga ut primärvården och införa ett system medhusläkare. Därigenom skapas enligl min mening rörutsättningar för altlillmöiesgå människornas krav på en mänsklig och personlig hälso- och sjukvårdsom är läll tillgänglig för dem och kan erbjudas på ell tidigl stadium. Genomatl husläkarna verkar i primärvården kan en bättre balans ernås mellansjukhusvård och öppen vård. Jagkonstaterar med tillfredsställelse att samtliga remissinslanser lägger slorvikt vid all kontinuiteten förbättras. Del är också glädjande all konstateraall fiera remissinslanser anser all uiredningens förslag ligger i linje med deninriklning av utbyggnaden av primärvården som huvudmännen satsar på. Delta innebär att vi haren god grund för fortsatta insalser centralt och lokall, som kan leda fram lillatt det blir möjligt för patienten alt elablera en fast kontakt med ettvårdteam av sjukvårdspersonal, där läkaren givetvis spelar en viktig roll. Detär enligl min mening angeläget att ålgärder vidtas som syfiar till att så långtsom möjligl garantera en sådan kontinuitet i kontakterna med sjukvården. Del äremellerlid varken lämpligt eller möjligl au i detalj ange hur detla skall ske.Det måste ankomma på varje sjukvårdshuvudman au själv med hänsyn till de lokalaförhållandena närmare avgöra i vilken takt och på vilket sätt husläkarsyslemetskall förverkligas. 1978/79:178 8 Ulredningenskiljer på tre olika slag av konlinuiiei. Del första är en kortsiktig s. k.vårdepisodkontinuilet. Den avser det förhållandet alt patienten skall få träffasamma vårdgivare vid del första besöket och vid återbesök. Del andra är enlångsiktig kontinuitet som innebär att del skall vara möjligt för den enskildeindividen att ha en fast vårdkontakt med bl. a. en läkare, som lär känna sinapatienter väl och därigenom fär goda möjligheler lill en helhelssyn på deras sjukdomaroch problem. Det iredje slaget av kontinuitet avser att det inle skall uppstånågra "glapp" i vården av en enskild patient även om vården kräverinsatser från olika vårdinrättningar och personalkategorier. Det innebär au delskall finnas en sammanhållande länk i en längre vårdkedja. Landstingsförbundetunderslryker angelägenheten av att även den långsiktiga kontinuiteten beaktastillsammans med de andra koniinuiietsfor-merna. anför au mycketkan göras för au förbättra den s. k. kontinuiteten i vården ochvårdepisodkontinuiieien. Styrelsen finner det däremot orealistiskt att byggaupp ett öppenvårdssystem som har en livslång kontinuitet som utgångspunkt.Flera remissinstanser betonar också vikten av atl även kontinuiteten inom sjukhusvårdenoch mellan sjukhus och primärvård beaktas. Föregendel anserjag i likhet med ulredningen att det är angeläget atl skapa ell systemför den öppna vården som i möjligaste mån tillgodoser samtligakontinuiietsbehov. Dens, k. vårdepisodkontinuiteten blir aktuell så snart en patient kommer till enläkare. Denna typ av kontinuitet är viktig vjd alla vårdepisoder som består avmer än ett läkarbesök. Remissinslanserna är eniga om detta. Vadbeträffar den långsiktiga kontinuiteten vill jag framhålla att även den ärutomordentligt angelägen för patienten. Det är just avsaknaden av en fasiläkarkontakt som förorsakat myckel av det missnöje med primärvården som finnsidag. Jag är väl medveten om all det i det moderna samhället med regleradearbetstider och semestrar samt en ökad röriighei bland befolkningen inte ärmöjligt att få en sjukvårdsorganisation där patienten alltid kan komma till enoch samma läkare, eller där det uppstår livslånga kontinuitetsrelationermellan patient och läkare. Jag ser emellertid inte dessa omständigheter somskäl för att man inte skall försöka bygga upp ett system med förutsättningarför atl så långl möjligt åstadkomma också en långsiktig kontinuitet. Även omkontinuiteten i ell enskilt fall skulle inskränka sig till är enhel del vunnet med detta. Att man inte kan uppnå en idealsiiuation får enligtmin mening inte leda till atl vi avstår från atl ange elt mål för vårasträvanden. Enav fördelarna med en fast läkarkontakt är att kommunikationen mellan olikavårdgivare underlättas. Det ligger i sakens natur att en sådan fast läkare har större förutsättningar att samordna insatserna för sin patient i 1978/79:178 9 sjukvårdssystemet.Detla är viktigt från både humanitär och ekonomisk synpunkt. Även för läkareoch annan vårdpersonal blir patientarbetct mer meningsfullt när de kan följaupp behandlingsresultaten även på och genom fortlöpande kontakterbättre lära känna patienten. Ulredningenanser att allmänläkaren är den läkare som bör ha en nyckelfunktion iprimärvården. Genom den breda medicinska utbildning som allmänläkaren har ärhan väl lämpad att utgöra en försia läkarinsians som i de flesta fall också kanhjälpa patienten med dennes problem. Allmänläkaren är därför enligl utredningenden som bäst kan fylla funktionen som en husläkare. Uiredningens syn påallmänläkarens roll innebäratt specialistläkarens kunnande skall las i anspråknär så behövs. I princip bör han dock ses som konsult åt allmänläkaren. Detlabör enligt ulredningen gälla samtliga specialitetsföreträdare. Flertaletremissinslanser delar uiredningens grundsyn atl allmänläkaren skall vara denläkare som har huvudrollen i primärvården. överensstämmer också medLandstingsförbundets uppfattning. De fiesta sjukvårdshuvudmännen delar ocksåutredningens syn på specialislläkarens roll. Flera remissinstanser underslrykersamtidigt behovel av att primärvården får tillgång lill olika specialistläkare. Socialstyrelsenhar en avvikande uppfattning i denna fråga. Styrelsen menar bl. a. altuiredningens förslag skulle innebära en återgång lill del gamlaprovinsialläkarsystemet som fanns innan sjukvårdshuvudmännen inrättadespecialislläkarijänster i primärvården. En del remissinstanser är iveksamma närdet gäller förslagel atl specialistläkarna inom mödra- och barnhälsovårdenendasi skall vara konsulter. Några remissinslanser, har också berört frågan ompsykiatrikernas roll inom den framtida primärvården. Föregendel vill jag framhålla atl jag i likhet med fiertalel remissinslanser i principdelar utredningens syn på allmänläkarens uppgifier. Jag har lidigare redogjortför en rad utredningar som framhållit betydelsen av attallmänläkarvården byggs ut. Enligt min mening måste allmänläkaren utgöragrunden i en väl fungerande primärvård. Vi har en besvärande brist påallmänläkare. Enligt LATT-77-undersökningen (Läkarnas arbels-ochtjänstgöringstider) saknade inie av de inrättadetjänsterna för allmänläkare ordinarie innehavare. Detotillräckliga anlalel allmänläkare är bl. a. en följd av de prioriteringar somhittills legal till grund för läkarutbildningen. Jag ser det därför som eu stegi rält riklning att anlalel utbildningsplatser för allmänläkare inom den fortsattavidareutbildningen fr. o. m. höjs från 280 lill 350. Vårt land harinternationellt sett en mycket liten allmänläkarkår. Andelen allmänläkare avdet totala antalet läkare är knappt 10 'A). Som jämförelse kan nämnas atlmolsvarande siffror för är 25 "", för och 24"i 1978/79:178 10 resp.20 'Å>, för och för 34 "". Som framgåttav de utredningar jag inledningsvis refererat till har under årens loppvarningsrop också höjts för risken med atl underdimensionera allmänläkarvården.Jag vill i delta sammanhang erinra om att () 1975 betonat dessa risker. En alltför stark specialisering inomläkarvården leder enligl WHO lill en spliiirad syn på patientens problem ochförsvårar möjligheterna atl ge en heltäckande vård. Allmänläkarenär med hänsyn lill sin ulbildning den som är bäst lämpad all utgöra en fastläkarkontakt dvs. att vara patientens husläkare. Flera undersökningar visar altallmänläkaren mycket väl kan ta hand om patienter med sådana sjukdomar ochproblem som brukar innefattas i begreppet vardagssjukvård. Tanken bakom ensärskild allmänläkarulbildning, är ju för övrigt atl dessa läkare skall kunnasvara för sådana vårduppgifter. Jagkan instämma i bedömningen alt allmänläkaren kommer all få en funktion somnågot påminner om den tidigare provinsialläkarens. Till skillnad frånsocialstyrelsen ser jag dock inte någol negativt i detta. Enligl min meningfanns det både bra och mindre bra sidor i provinsialläkarsystemet. Mindre bravar naturligtvis den isolering som läkaren kunde uppleva som ensam ansvarig företl i regel alltför slort distrikt. Till de mindre goda eller direkt dåligasidorna kan också räknas alt läkaren var skyldig au stå till förfogande dygnetom. Delfanns emellertid också positiva värden i det gamla provinsialläkarsystemet.Invånarna/patienterna kände ofta sin doktor och han dem. Detta skapade denkänsla av förtroende och trygghet som lyvärr i stor utsträckning saknas idag.Vi bygger nu upp en primärvård som baserar sig på välutrustade vårdcenlralermed fiera läkare - både allmänläkare och i vissa fall specialistläkare.Fördelen med della är bl. a. atl läkarna kan ersätta varandra vid sjukdom,semestrar m. m. Den gamla isoleringen finns inte kvar.