prop · G203178 · 1978-12-31 00:00:00 — Fördel andra urskiljer utredningen en merlångsiktig kontinuitet som innebär atl den enskilde individen har en fastetablerad läkarkontakt som han kan vända sig till vid behov. Del är detta slagskontinuitet som husläkarsyslemen representerar. För det tredje kan man tala omkontinuitet i vården, dvs. att det inte skall uppstå några "glapp" ien vårdkedja som innebär alt patienten värdas på olika vårdnivåer och av olikapersonalkategorier. Enligt uiredningens synsätt underlättas kontinuiteten ivården om patienten haren fast vårdgivarkontakt i sjukvårdssystemet som kanuigöra en sammanhållande länk mellan olika vårdinsatser och olika vårdnivåer.För patientens bästa gäller del all finna ett system för hälso- och sjukvårdensom tillgodoser samtliga kontinuitetsaspek-ler i rimlig utsträckning. Allmänheten - de som skallbetjänas av hälso- och sjukvården - har i ett fiertal undersökningar givituttryck för hur den vill atl sjukvården skall fungera. Ulredningen har (kapitel4) redogjort för några av dessa studier och funnil all den bristandekontinuiteten är det som allmänhelen upplever mest negativt i dagens sjukvård.Den ger en känsla av anonymitet och opersonlighet som kan förstärka denängslan och oro som ofta förekommer i samband med sjukdom m. m. Man vill kännasin läkare och sin sjuksköterska och inle bara se dem som tillfälligarepresentanter för sjukvårdssystemet. Man vill dessutom all vården skalltillhandahållas vid mindre, närbelägna vårdenheter och inte i sammautsträckning som vid de slora och ofta opersonliga sjukhusen. Man villsjälvfallet också snabbt kunna komma i kontakt med läkare och sköterska ochinte behöva vänta i veckor på ett läkarbesök t. ex. All koniinuitetsproblemetär både stort och vikligl visar de ansträngningar som gjorts i landet för atllösa del. Utredningen har samlat upp de erfarenheler som gjorts i de olikasjukvårdsområdena och redovisat dem (kapitel 5). Brist på vidareutbildadeläkare - såväl specialister som framförallt allmänläkare-ochutbildningssystemets krav på korta ijänslgöringspass vid olika enheter är någraav de orsaker som väger lungl med avseende pä kontinuitetsproblemet. Beiydandeframsteg har dock nåtts genom att bl. a. införa långtidsplanering av läkarnastjänstgöringar och ell systematiserat patientbokningssystem. har manfrån fiera håll framhållit alt en mer varaktig och långsiktig kontinuitetendasi kan påräknas i primärvården och då i första hand lill allmänläkarna.Detta kräver dock ett kraftigt ökat antal allmänläkare. hämmasallmänläkarvården av eu besvärande vakansläge. För att åstadkomma en verkligtgod kontinuitet måste såväl vakanserna fyllas som ytteriigareallmänläkarljänsier inrältas och besättas med ordinarie innehavare. Utredningen härocksåinhämtat och redovisal internationella erfarenheler (kapitel 6). Av särskiltintresse är de hälso- och sjukvårdssystem som och Englandrepresenterar. I båda dessa länder finns väl utvecklade husläkarsyslem där enövervägande del av befolkningen har en fast läkare att vända sig till. Enulveckling mot husläkarsystem synes ocksä pågå i 1978/79:178 53 ochdiskussioner av likartad innebörd förs även i . Gemensamt för de härnämnda länderna och för i övrigt är att primärvärden under senare årkommit alltmer i fokus. WHO:s europakontor har t. ex. konstaterat att i mångaeuropeiska länder har specialiseringen av sjukvården passerat en nivä som kananses nödvändig. Den undersenare år starka specialiseringstrenden härocksåförsvårat förutsätlningarna för allmänläkarvården. Enligt WHO är del hög tidatl "rusta upp" allmänläkarverksamheten, eftersom det ärallmänläkarna som bör utgöra frontlinjen på läkarsidan i hela sjukvårdssystemet.Insikten om allmänläkarvårdens betydelse ligger väl i linje med den allmännabetoningen på en primärvård som finns tillgänglig nära människorna. Dennaprimärvård kan dock inte vila enbart på läkare utan en rad andrapersonalkategorier behövs för atl göra primärvården effektiv. genomgåendedrag i de internationella erfarenheterna är således också alt läkarna försesmed hjälpresurser av olika slag, i försia hand då sjuksköterskor. Motbakgrund av allmänhetens önskemål om fasta läkarkontakter och små personligavårdenheter samt direktivens erinran om att den öppna sjukvården börorganiseras som ell husläkarsyslem framlägger ulredningen förslag till hur etthusläkarsystem kan förverkligas i (kapitel 7), ett husläkarsyslem somvilar på vårdcentralen som den grundläggande vårdenheten och på allmänläkareoch distriktssköterskor som patientens fasta vårdgivare. En vårdcentral börinle vara siörre än att där tjänstgör 2-5 allmänläkare -t- övrig personal. Vidstörre enheter försvinner lätt personkännedomen. Enheter på 2-5 allmänläkarehar också förutsättningar all lokaliseras i invånarnas närmiljö. Utredningenanger två modeller för hur etl husläkarsystem kan organiseras. I den enamodellen, modell I, är de vid vårdcentralen verksamma allmänläkarna husläkareför sina patienter/invånare, dock ulan alt varje läkare har elt egetgeografiskt ansvarsområde. Invånarna i vårdcentralens betjäningsområde gesmöjlighet alt välja en av allmänläkarna som sin husläkare. Utgångspunkten börvara atl samtliga medlemmar i ett hushåll väljer en och samma husläkare.Husläkarna skall också ha etl nära samarbete med distriktssköterskorna avseendesina patienter. För att tillgodose kraven på lättillgänglighet ochvårdepisodkontinuilet bör vårdplaneringsmeloder av olika slag som t. ex.långtidsplanering av läkarens tjänstgöringar ingå i systemet. Genom att varjeallmänläkares patienter kan komma från hela vårdcentralens samladebeljäningsområde kan allmänläkarna komma att få en viss kännedom om helaupptagningsområdet. Samarbetet med distriktssköterskorna kan dock samtidigtförsvåras av att läkarens patienter hör till fiera olika distriktssköterskor.Distriktssköterskorna skall nämligen liksom enligl utredningens förslag haelt geografiskt avgränsat betjäningsområde. Ulredningenanger därför också en annan modell, modell II, därvårdcentralens samlade betjäningsområde uppdelas på de vid vårdcentralen verksammaallmänläkarna. Varje allmänläkare får således ett speciellt ansvar förinvånarnas hälso- och sjukvård inom ell vissl geografiskt område. I dennamodell erbjuds invånarna att i första hand välja en viss läkare som sinhusläkare, nämligen den läkare som har ansvaret för det område inom vilket 1978/79:178 54 Inom varje sådant allmänläkardislriki börockså finnas tvådistriktssköterskor, vilkas geografiska arbetsområde avgränsas så all varjeinvånare i princip också får en fast distriktssköterskekoniakt. Samarbetetmellan läkare och distriktssköterska underiältas härigenom och läkarensmöjligheter att bedriva preventiv vård blir ocksä siörre. Genom vårdplaneringsmeloderoch adekvat bemanning kan värdepisodkontinuitet och lättillgänglighetlillgodoses i samma utsträckning som i modell 1. Att allmänläkarna får sinaegna geografiska ansvarsområden skall enligt utredningen heller inte innebäraatl vårdcentralens ansvar för hela upptagningsområdet försvinner. Ingenpatient/invånare skall ställas ulan läkarhjälp vid vakanser e. d. Enligtuiredningens förslag kommer husläkaren och distriktssköterskan alt uigöra eltbasteam i den samlade hälso- och sjukvårdsorganisationen. De kommer att ha debästa förutsättningarna för en helhetssyn på och en god kännedom om sinapatienter och bör enligl utredningens förslag också bedriva en familjeinriktadhälso- och sjukvård. För all bl.a. underlätta kontakterna mellan husläkare ochandra vårdgivare föreslär ulredningen all försäkringsbeskeden förses med uppgiftom den försäkrades vårdcentral och om sä anses lämpligt även med uppgift omhusläkare och distriktssköterska. Husläkaren och distriktssköterskan förutsättsockså få en ökad roll inom barn- och mödrahälsovården. 1 lakl med primärvårdensutbyggnad bördess service också öka bl. a. genom ett ökat jouransvar. Husläkarsyslemetbör enligt utredningen ses som etl erbjudande till befolkningen, inte som etttvingande påbud. Del skall stå var och en fritt att avstå från husläkare om manså vill. Även husläkarsyslemet som sådant bör enligl utredningen präglas avflexibilitet. Det inrymmer enligt förslagen därför möjligheter till val ochbyte av läkare. Utredningen föreslär ej heller någol remisstvång inom syslemet. Isyfte att kunna förverkliga förslagen lill husläkarsyslem föreslär utredningenolika ålgärder. I första hand gäller det atl öka allmänläkartillgången.Ulredningen lägger här fram förslag att dels öka allmänläkaranialet inom delreguljära utbildningssystemet, dels inrätta kompletteringsutbildningar sommöjliggör för specialistläkare atl övergå till allmänläkarverksamhet. Ulredningenföreslår också att distriktssköterskans roll beaktas så atl såväl kvantitativasom kvalitativa förutsättningar skapas för hennes insalser inomhusläkarsyslemet. Den slarka betoning på primärvården som ulredningen anläggerföranleder också förslag till att primärvården ges ett ökat utrymme inomläkarutbildningen saml alt professurer i primärvård/allmänmedicin successivtinrältas för att befrämja etl forsknings- och utvecklingsarbete pä området. Ulredningenunderslryker också att genomförandet av husläkarsystem måste ske stegvis,huvudsakligen beroende på personaltillgången. är det dock angelägetatt denna utveckling sker så snabbi som möjligl. Utredningen har därför -förutom förslag till ökat antal allmänläkare och distriktssköterskor-ocksäövervägl tänkbara slimulans- och utvecklingsbidrag lill sjukvårdshuvudmännen.Sådana stimulanser kan bl. a. ske inom ramen för nuvarande system medförsäkringskasseersätiningar till sjukvårdshuvudmännen. Utredningen föreslårhär att överläggningar sker mellan staten och sjukvårdshuvudmännen i syfte attuppnå en överenskom- 1978/79:178 55 melseom utveckling av primärvården i enlighet med uiredningens förslag och alt fråganom ekonomiska stiniulansmedel ingår i dessa överläggningar. I en bilaga lillbelänkandet skisserar utredningen ocksä former för hur ett statligtutvecklings- och stimulansbidrag till sjukvårdshuvudmännen kan anordnas för atlytteriigare stimulera uppbyggnaden av etl husläkarsystem. 1978/79:178 56 Sammanställningav remissyttranden över kontinuitetsutredningens betänkande (SOU 1978:74)Husläkare - en enklare och tryggare sjukvård Efterremiss har yttrande över konlinuitetsutredningens betänkande (SOU 1978:74)avgetls av försvarets sjukvårdsstyrelse, , nämndenför läkares vidareutbildning (NLV), , statskontoret, universitets-och högskoleämbetet (UHÄ), (), arbetarskyddsstyrelsen,statens invandrarverk, direktionen för sjukhuset, direktionen förakademiska sjukhuset i , slalens handikappråd, hälso-och sjukvårdsutredningen (S 1975:04), sjukvärdensoch socialvårdens planerings- och rationaliseringsinstitut (Spri), Svenskakommunförbundel, , landstingskommun, Uppsalaläns landstingskommun, läns landstingskommun, länslandstingskommun, läns landstingskommun, läns landstingskommun,läns landstingskommun, landstingskommun, Kristianstadsläns landstingskommun. landstingskommun, länslandstingskommun, och läns landstingskommun. länslandstingskommun, läns landstingskommun, länslandstingskommun, läns landstingskommun. 1978/79:178 57 Landsorganisationeni (LO), CentralorganisationenSACO/SR (/SR), Svenskahälso- och sjukvårdens ijänstemannaförbund (SHSTF), Kommitténför utredning av vissa frågor rörande sjukvärdens inre organisation (S1977:02), . , och har beslutat avslå från altavge yttrande. UHÄoch /SR har bifogat yttranden som de inhämtat frän universiteten resp.vissa fackförbund. Dessa yitranden ingår i sammanställningen. Till remissyllrandenabifogade reservationer eller särskilda yttranden refereras emellertid inte. Yttrandenfrån landstingens förvaltningsutskott och i några fall från sjukvårdsstyrelserhar i remissammanställningen av praktiska skäl angivits som yttrande av vederbörandelandsting. Fleualeiremissinslanser delar utredningens uppfattning atl målet för hälso- ochsjukvården måste vara alt uppnå närhet, helhelssyn, lättillgänglighet ochkontinuitet i vården och att en decentralisering av vården lill vårdcenlralersom är geografiskt belägna så nära invånarna som möjligt är en väg atl nå detlamäl. Remissinstansernaframhåller överlag att den bristande kontinuiteten i vården är ett allvariigtproblem för både allmänhelen och vårdpersonalen. Angelägenheten av attförbätlra kontinuiteten i primärvärden understryks 1978/79:178 58 starkl.I remissyttrandena framhålls att sjukvärden måste la en humanare inriktning ochorganiseras så alt paiienierna kan lära känna vårdpersonalen och kan kännairyggheioch förtroende. Liksom ulredningen an.ser fierialct avremissinstanserna au förbättring av koniinuiieien måsic ulvecklas stegvis. Mångaremissinstanser anser alt uiredningens förslag au alla skall faen fastläkarkontakt är etl allmänt önskemål. Det övervägande antalel av remissinstansernastöder också utredningens mening au allmänläkaren tillsammans meddistriktssköterskan har en avgörande funktion när det gäller an skapakontinuitet i primärvården. Iremissyttrandena betonas ofta atl det är angeläget att fier läkarbesök kan skeinom primärvården - med beaktande av de principer om konlinuiiei somutredningen föreslår - men att detta ocksä kräver insatser såväl centralt somlokalt. Del framhålls atl förulsäliningarna för en god kontinuitet ytterst ären resursfråga och alt en satsning på ökad utbildning med allmänmedicinskinriklning därför måste prioriteras. Deflesta sjukvårdshuvudmännen har i sina remissvar också konstaterat atlutredningens förslag ligger väl i linje med intentionerna i föreliggandesjukvårdsplaner för primärvårdens utbyggnad. Flertalet sjukvårdshuvudmänunderstryker alt det avgörande hindret för atl åsiadkomma en god kontinuitetenligl utredningens tankegångar är bristen på distriktsläkare/allmänläkare ochdistriktssköterskor. Remissinstanserna framhäller vidare an Ulredningen på enförtjänstfullt sätt samlat in erfarenheler om arbete som pågår i landel ochutomlands i syfte au öka kontinuiteten i värden och att utredningen ulgör ettintressant diskussionsunderlag. Blandområden som remissinstanserna anser att utredningen behandlal alltförkortfattat nämns möjligheten att inordna privatläkarna i husläkarsyslemet,möjligheten atl erbjuda hembesök och möjligheten all uppnå helhelssyn i vårdengenom samverkan med sociala serviceorgan. Vissa av utredningens förslag om hurman skall komma till rätta med kontinuitets-problemen i sjukvården har ävenmött kritik frän en del remissinslanser. Utredningenlar upp begreppel kontinuitet i hälso- och sjukvården ur olika aspekter. Mankan för det första tala om en kortsiktig kontinuitet -vårdepisodkontinuilet -som avser all patienten får iräffa en och samma läkare/vårdgivare vid en seriebesök som sammantagna utgör en vårdepisod. För del andra urskiljer utredningenen mer långsiktig kontinuitet som innebär alt den enskilde individen har enfasi etablerad läkarkontakt som han kan vända sig till vid behov. Del är dettaslags kontinuitet som husläkarsyslemet representerar. Fördel iredje kan mantala om kontinuitet i vården,dvs. au del inle skall uppstå några"glapp" i en vårdkedja som innebär au patienten vårdas pä olikavårdnivåer och av olika personalkategorier. Enligl utredningens synsättunderlättas kontinuiteten i vården om patienten har en fast vårdgivarkontaki isjukvårdssystemet som kan uigöra en sammanhål- 1978/79:178 59 lande länk mellanolika vårdsinsatser och olika vårdnivåer. Samtliga remissinslanser inslämmer i angelägenhetenav alt anslrängningar görs för att förbättrakoniinuiieien i koniakierna mellan paiieni och vårdgivare. Socialsryrelsen ansluler sig lill utredningens definitionav "vårdepisodkontinuilet". I dettasammanhang framhäller styrelsen att vårdepisodkontinuilet inte bara aklualiseras inom primärvården. Del är minsl lika viktigt inom såväl länssjukvårdensom regionvården att en palieni vid ensjukdomsepisod som kräver elt fiertal återbesökfår iräffa personal tillhörig sammagrupp av värdgivare och helst samma läkare vid olika besök. Förutom det självklara faktum alt patienten oftast känner störretrygghet vid en god vårdepisodkontinuitet, motiverasdenna av såväl kvalitets- som effektivitetskrav. anser del angelägel att huvudmännenoch för vårdplaneringen ansvariga läkarepå alla sätt underlättarmöjligheterna alt åstadkomma en god vårdepisodkontinuitet. konstaterar vidare all beskrivningen avvad ulredningen kallar "långsiktigkontinuitet" bygger på en föreställning om att del är möjligl atl åsiadkomma ett sjukvårdssystem, i vilket del skapas en mångårig fast relation mellan varje invånare och en viss bestämd läkare. Enligt socialstyrelsensmening är det inte realistiskt atl byggaupp ett öppen vårdssysiem med ell livslångt kontinuiietsbegrepp som ulgångspunkt. Särskiltsom den ökade rörligheten belräffandearbetsplats och bostad i vårt samhälle gör atl detforell Slort anlal människor är prakiiski omöjliglall bevara en långsiktig kontinuitet lill en vissläkare. Styrelsen framhåller all rörlighetenockså är relativt stor för läkarnas del. Del är dessulom enligt styrelsens meningtveksamt om en långsiktig kontinuitet har avgörande betydelse förkvaliteten i vårdarbetet, t. ex. då en individ - efter fiera är av god hälsa- drabbas av en sjukdom som inte har samband med någon tidigare sjukdomsepisod. Beträffande "kontinuitet i vården", vilket innebär krav påen effektiv samverkan mellan olika personalkategorier och olika vårdnivåer, inslämmer i atl myckel kan göras för alt förbättrainformationen. Styrelsen framhåller attdessa problem aktualiserats i dess tillsyns- och rådgivningsverksamhet. Slyrelsen ärockså medveten om att många försök har gjorts påolika häll i landel alt förbättrainformationsutbytet. I pågående försöksverksamheter inom den öppnavården där är engagerad, t. ex. i , , Vilhemlina m. fi. orter spelardessa frågor en central roll. flertalSpri-projekl har också behandlat informations- ochkommunikationsproblemen. Landstingsförbundetbetonar i likhet med ulredningen belydelsen av den långsiktiga kontinuiteten. Såväl för patientens känslomässiga trygghet som för all kunna garantera en god vårdkvalitetär del angeläget all kontinuiteten förbättras. För vårdkvalitetenmen kanske även för patientens möjligheter att förslå och se ensammanhang mellan de ålgärder som vidlas är det dessutom 1978/79:178 60 angelägetatl söka nå det man kallar kontinuitet i vården. Det innebär alt det inte skalluppstå några "glapp" i vården och behandlingen av en patient även ompatienten måste få sin vård av olika personalkategorier och på olikavårdnivåer. Gävleborgsläns landsting m. fi. remissinstanser framhåller att organisationen inom såvälprimärvården som sjukhusverksamheten bör vara sådan att den i rimligutsträckning tillgodoser samtliga tre kontinuiteisaspekter. a. framhåller all ulredningen iförsia hand inrikial sill arbeie på kontinuitetsproblemen inom primärvården.Del anses dock vara angeläget alt man även inom sjukhusen liksom mellan dessa ochprimärvården tillgodoser kraven på förbättrad vårdkontinuilet. landstingkonstaierar att sett utifrån patienternas (befolkningens) synpunkt har behovenav långsiktig kontinuitet helt prioriterats i utredningens förslag. Möjlighetenau i ett system värdera och prioritera mellan långsiktig kontinuitet och andrabehov diskuleras myckel knapphändigt. Som exempel på andra behov nämnsdelspatientens behov au få komma snabbi till läkare om än inte lill sin husläkare,dels behov av att söka "profilerad" allmänläkare vid vårdcentralenislällel för egen husläkare. underslrykervidare att ulredningen i förslagen inte närmare har belyst behovel avkontinuitet i vården vid överförande från en vårdform till en annan. Detlaproblem inkluderar frågan om kommunikation mellan primärvården och andravärdformer säsom somatisk akutvård, långvård och psykiatrisk vård. Till dettaproblemområde hör också frägan om läkarkonii-nuilei mellan öppen och slutenvård, dels inom primärvården (mottagning, hemsjukvård, lokala sjukhem) delsinom andra vårdformer (t. ex. akuiso-malisk vård). Enligl meningtorde denna typ av kontinuitet, som för primärvårdens del huvudsakligen gälleräldrevården kunna slå i viss motsatsställning (krav pä läkartid) till den"husläkarkontinuilet", som ulredningen föreslår. erinrar om att kontinuiteten vid specialistmottagningar och hosprivata vårdgivare i renl kvantitativa termer utgör etl minsl lika viktigtområde som den offentliga allmänläkarvården och finner att utredningen lämnatdessa frågor åt sidan. Vidare menar läkarförbundet att ulredningen underskanalvärdel av s. k. vårdepisodkontinuilet samt möjligheterna att åsiadkommakontinuitet av mera långvarigt slag vid sjukhus. Ulredningenframhåller som särskilda problem vad gäller uppräiihällandei avpatient/läkarkontinuiteten följande förhållanden: Prop.1978/79:178 61 -Otillräckligtantal läkare, framförallt då vidareutbildade läkare. - Läkarnas "ledigheier" (semestrar, kurser,sammanträden m. - Läkarnas jourtjänsi och därmedjourkompensationsledighct. - Läkare under ulbildning (korta tjänstgöringspa.sspå grund av utbildningssystemets rotationsijänstgöring). Uiöverdessa faktorer nämner utredningen även en stor andel akutfall jämfört medtidsplaneradc besök, patienlbesök vid sjukhusmoitagningar som av renlmedicinska skäl inle kräver specialistvård, samt inte minst, reglerade ochsuccessivt förkortade arbetstider även för läkarkåren. Socialstyrelsenanser atl utredningens analys av kontinuiteishinder är ofullständig. Blandannat lorde läkarnas arbetsinnehåll i en förändrad sjukvårdsorganisation kunnastuderas mer uiföriigi. En icke ringa del av läkarnas arbeie upptas numera avverksamheter som inte innebär direkl paiientkonlakt. Exempel på sådanaarbetsuppgifter är miljöinriktad förebyggande verksamhet vilken förutsätteratt lid finns för samverkan med organ i samhällel som har befogenheter atlvidta förbättringar i den lokala miljön. Samverkan med socialvården och andraprimärkommunala verksamheter förutsätter ocksä lid för träffar och konferenserföratt i del paiientanknutna arbelel planera och genomföra samordnade insalser.För att primärvårdsorganisationen skall fungera tillfredsställande krävsarbetsledning, planering och utveckling av den egna verksamhelen. Dessaarbetsuppgifter mäste beaktas vid planeringen av inle bara läkarnas utan allpersonals arbetsinsatser för att man skall uppnå bästa möjliga kontinuitet ivårdarbelet. Socialstyrelsenframhåller också alt del splittrade utbudet av öppenvårds-aktiviteter av olikaslag har identifierats som en av de väsentligaste orsakerna lill alt hälso- ochsjukvården inte erbjuderen tillfredsställande kontinuitet. Flertaletsjukvårdshuvudmän understryker slarkl att del främsta koniinuitetsproblemet ärbristen på allmänläkare/distriktsläkare och distriktssköterskor.Angelägenheten av au bristen på allmänläkare hävs framhålls särskilt och manbetonar an alla ålgärder bör vidtas som kan förändra utvecklingen lill detbäitre. Bl.a. framhåller svårigheten alt planera för 100'V.-ig kontinuitet även vid fulltalig bemanning beroende pä läkarnas ledigheterav olika slag, rörligheten i allmänläkarkåren m. m. Fleralandsting nämner också att även då samtliga allmänläkarljänsier ärordinariebesaita, kommer många FV- och AT-läkare atl finnas vid vårdcentralernaantingen vid sidan av husläkaren eller som vikarier. Utbildningssträvandenakommer således att motverka kontinuitetssträvandena. Faktorersom t. ex. läkarnasledigheier för semestrar, kurser, sammanträde m. m. samtkompensationsledighet för jourtjänstgöring och rotationstjänst- 1978/79:178 62 a. , Krisiiansiads ochKopparbergs läns kindsiing går att påverka med vårdplaneringsmetoder. nämner bland faktorer som kanförsvåra kontinuiteten - föruiom den ökande andelen AT- ochFV-läkare - ökat öppethållande vid vårdcentralerna, minskad tid förmottagningsverksamhei p. g .a. del ökade innehållel i primärvården och denökande andel lid som kommer att gå åt för eflerutbildning, konferenser m. m.samt eventuell arbetstidsförkortning.