prop · G20362 · 1978-12-31 00:00:00 — Detbör framhållas att prövningen huruvida en intagen skall hänföras till denkategori brottslingar som avses i 7 § tredje stycket liksom förutsätteren noggrann individuell bedömning av samtliga de faktorer som enligtbestämmelsen inverkar på frågan. Det skall således föreligga en klart uttaladrisk för atl den intagne skall avvika och dessutom för all han skall fortsättaen brottslig verksamhet av särskilt allvarlig karaktär. Denna bedömning fårfrämst göras utifrån tidigare erfarenheter av den intagnes uppförande inomkriminalvården. Åven för intagna som undergår sitt försia frihetsstraff kandock situationen, med hänsyn lill straffets längd och den intagnes särskilda förhällanden,vara sådan att bestämmelsen undantagsvis kan bli tillämplig. Såsomovan nämnls hör intagna som avses i 7 § tredje stycket i dess nuvarandelydelse som regel lill det klientel som enligt kriminalvårdsnämndens praxisinte kan påräkna villkorlig frigivning efter atl ha avtjänat halva strafftiden.Denna praxis gmndar sig på ett uttalande i propositionen 1972:67 därföredragande statsrådet fann det angelägel att möjligheterna till frigivningefter halva verkställighetsuden tillämpas med största återhållsamhet i frågaom lagöverträdare som undergår långvariga fängelsestraff för grovnarkotikabrottslighet eller i övrigi för grova brott som ulgör led i enyrkesmässig eller på annal sätt i organiserade former bedriven kriminellverksamhet. Det poängterades att detla särskilt gällde lagöverträdare somsaknar fast anknytning till . Arbetsgmppenhar i det föregående givit uttryck för en vårdpessimism beiräffande detbrottsintensiva klientel som ägnar sig ål brottslighet av särskilt allvarlignatur och förordat att samhällsskyddet här skall komma i första rummet. Riskenför fortsalt brottslig verksamhet är för detla klientel särskilt stor. Detligger nära till hands att som en konsekvens av denna in- Prop.1978/79:62 70 ställning förorda alt detta klientel inte heller skallkomma i åtnjutande av förmånen av halvtidsfrigivning. Genom atl knyta kriminalvårdsnämndens praxis i ärenden omvillkorlig frigivning så nära som möjligt till bestämmelsen i 7 § tredjestycket KvaL når man också en i och för sig önskvärd klarhet i påföljdssyslemet.Det förtjänar emellertid att påpekas att fullständig överensstämmelse inte ärmöjlig att nå. a. saknar rymningsrisken all betydelse vid prövning avfråga om villkorlig frigivning men spelar en avgörande roll vidklassificeringen enligt 7 § tredje stycket KvaL. Frågan om frigivningsinstitutets utformning är f.n. underdiskussion. Brottsförebyggande rådets kriminalpolitiska arbetsgmpp har inovember 1977 publicerat en rapport om vårt påföljdssystems framtida utformning(Nytt straffsystem - idéer och förslag. Brottsförebyggande rådets rapport1977:7). Frigivningsinstitulet behandlas också inom nordiskastraffrätts-kommittén med sikte på att söka få till stånd enhetliga regler i denordiska länderna beträffande villkorlig frigivning. Arbetet är långtframskridet och ett betänkande kan väntas . Med hänsyn lill del arbete som sålunda pågår och somsyftar till att öka tillämpningen av halvtidsfrigivning stannar arbetsgmppenför att förorda att kriminalvårdsnämndens praxis inte nu skall påverkas av denföreslagna utvidgningen av tillämpningsområdet för 7 § tredje stycket KvaL. Närställning tas lill brottsförebyggande rådels och nordiska straffrättskom-mitlénsförslag beträffande villkorlig frigivning finns det anledning att på nytt taupp frågan om en samordning av kriminalvårdsnämndens praxis och 7 § tredjestycket KvaL och därvid överväga om den nuvarande särbehandlingen hoskriminalvårdsnämnden av vissa intagna skall läggas fast i lag. 4.3 Tillämpningen av permissionsbestämmelserna m.m. Kriminalvårdens permissionssystem har kritiserats mereller mindre häftigt alltsedan 1973 års kriminalvårdsreform trädde i kraft. Föratt permissionerna skall fylla sin funktion i strävandena att anpassa deintagna till samhället och atl molverka allvarliga skadeverkningar av frihetsberövandenkan man visserligen inte inskränka dem till enbart fall där risken för missbrukär obefintlig. Det ligger i sakens natur att man för att nå resultat även isvåra fall måsle la en viss risk för bakslag i samband med permission. Mångaav de intagna har exempelvis alkoholproblem och det är inte ägnat alt förvånaalt några av dem återvänder alkoholpåverkade efter permission. Det förtjänaratt understrykas att många av de registrerade permissionsmissbruken är avdenna eller liknande jämförelsevis lindrig natur. Men del måsle samtidigtkonstateras alt det förhållandet att permissioner i inte obetydlig omfattningdirekt används för kriminell verksamhet inte kan 1978/79:62 71 anses tillfredsställande frän samhällets synpunkt. Det mästesåledes enligt arbetsgruppens mening konstateras aU den inledningsvis nämnda kriukenmol permissionssystemel har vissl fog för sig. Arbelsgruppen har i det föregående föreslagit en justeringav 32 S KvaL. Därigenom skapas enligt arbelsgmppens mening bätire möjligheterän f. n. till en lämplig avvägning mellan önskemålen att anpassa de intagnatill samhället och samhällets behov av skydd mol broUslighel. Därutöver fordrasemellertid vissa ytteriigare åtgärder. Det arbetsmaterial som arbetsgmppenhaft som grund för sitt arbete har pekat på vissa brister i den praktiskatillämpningen av permissionsbestämmelserna. Arbelsgruppen kommer i det följandeatt lägga fram vissa förslag för atl få en bättre ordning till stånd. 4.3.1 Kvalifikationstider för regelbunden permission De närmare bestämmelserna om kvalifikationstider förregelbunden permission finns i 109-112 §§ vårdcirkulärel. Kvalifikationstidenför erhållande av permission är vid lokalanstall och öppen riksanstalt fyramånader och vid sluten riksanstalt . För den som dömts till ungdomsfängelsegäller en kvalifikationstid . Ny permission bör beviljas från den senaste permissionens början. Enbart på gmnd av rymningeller permissionsmissbmk får intagen inte vägras ny permission under längrelid från återkomsten till anstalt än som motsvarar kvalifikationstiden förförsta permission. Dessaregler tillämpas i prakiiken högsl varierande. Arbelsgruppen anser attkvalifikationstiderna striktare bör iakttas. Regelbunden permission bör i principinte beviljas förrän kvalifikationstiden gått ut. Det kan emellertid övervägasom inte tiderna i vissa fall är onödigt långa. Det stora flertalet intagna vidlokalanstalt och öppen riksanslall borde kunna beviljas regelbunden permissionefter . För de slutna riksanstallemas del synes skäl inte föreliggaför någon ändring av gällande kvalifikationstider. Vidare kan övervägas om intevid lokalanstall och öppen riksanstalt regelbunden permission borde kunnabeviljas en gång . Den väsentligaste bristen i efterlevnaden av reglemaom kvalifikationslid är att efter missbruk av permission ny permission i mångafall erhålls mycket snabbt. En misskött permission synes ofta inte innebäranågon som helst konsekvens för den intagne. Enligt arbelsgmppens åsikt är detav stor betydelse för upprätthållandet av ett permissionssystem med oftaåterkommande permissioner atl misskötsamhet beivras. Risk föreligger annars föråtgärder som går ut över de intagna som är skötsamma och som utnyttjar sinapermissioner på avsetl vis. Om en permission missbrukats i icke ringa grad bördetta få till följd att kommande permissioner senareläggs. Detta gäller om intemissbruket är av så allvariig art att regelbunden permission enligt 32 § KvaLhelt bör förvägras den intagne. Om så inte är fallet bör besked lämnas denintagne att han , normalf ej understigande kvalifi- Prop.1978/79:62 72 kalionstiden för första permission, inte kan påräknaregelbunden korltidspermission. Beträffande det klientel med en verkställighetstidav som beslutar om kortlidspermissionför, bör de nu nämnda kvalifikationstiderna för erhållande av permission - omän efter en individuell prövning i varje enskilt fall - ställas i lämplig relationlill verkställighetens längd. missbruk, såsom för sen ankomst med någonlimmes lid, bör inte föranleda någon mera ingripande åtgärd med mindre delupprepas. Såsom berörts ovan under 4.1 beviljas särskildapermissioner i stor omfattning. Arbetsgruppen har fått intrycket atl särskildapermissioner ofta beviljas slentrianmässigt och utan närmare undersökning avsyftet med dem eller möjligheten atl i stället avvakta nästa regelbundnapermission. Arbetsgmppen finner det angeläget all närmare anvisningar försärskilda permissioner utfärdas. I anvisningarna bör mer detaljerat anges undervilka förhållanden särskilda permissioner får beviljas samt råd ges för huronödiga särskilda permissioner kan undvikas genom att ändamålet medpermissionerna tillgodoses på annat sätt. Många av de angelägenheter för vilkasärskild permission nu beviljas torde kunna upp genom kontakter pertelefon, hjälp av anhöriga eller sociala myndigheter eller i samband medregelbundna permissioner. 4.3.3 Förberedelse ar permissioner Genom all permissioner ordentligt förbereds minskar riskenför missbmk. Att i detalj förbereda samtliga permissioner är dock varken nödvändigteller möjligt. Ju svårare personlig och social situation den intagne har destoväsentligare är dock förberedelsearbetet. gäller främsi då en intagenförsta gången erhåller permission samt vid särskild permission för den som ejerhåller regelbunden sådan. Den intagne måsle ha såväl lämplig bostad atlvistas i under permissionen som tillräckliga medel för sill uppehälle. Kontaktbör vid förberedelsearbetet tas med frivårdsorganisationen och även med, vidbehov, sociala myndigheter. Även i denna fråga fordras närmare praktiskaanvisningar. Arbetsgruppen vill som sin mening uttala att det synes lämpligt atlålägga regionchefen att i samband med fastställande av behandlingsplanen - avvilken permissionerna ulgör en viktig del - också ta ställning till tidpunktenoch sätiet för genomförandet av den första permissionen beträffande intagna somtillhör del s. k. normalklienielet, dvs. iniagna som undergår fängelse i merän men högsl . Planeringen bör därvid ske i nära samarbetemed vederbörande frivårdstjänstemän och eventuell övervakare liksom med denintagnes anhöriga. Regionchefen bör vidare genom kontinueriiginspektionsverksamhet eller på annat lämpligt sätt förvissa sig om att följandepermissioner ges i 1978/79:62 73 överensstämmelse med gällande regler och i enlighet medupprättad behandlingsplan. 4.3.4 Bevakade och beledsagadepermissioner nuvarande anvisningar för bevakade och beledsagadepermissioner återfinns i mndskrivelse 75/1976. I rundskrivelsen ges vissaknapphändiga direktiv för beviljande och genomförande av sådana permissioner(se ovan under 2.2.1). Av rundsknvelsen framgår att detaljerade anvisningarrörande bevakade och beledsagade permissioner är under utarbetande inomkriminalvårdsstyrelsen. har i senaste ämbetsberältelsen(Justitieombudsmännens ämbetsberättelse 1977/78 s. 172 ff och 182 fO riktatkritik mot planeringen och genomförandel av bevakade permissioner.Otvivelaktigt är de anvisningar som finns otillräckliga såväl vad gällerförberedelsen av permissioner av detta slag som genomförandet av dem.Arbetsgruppen finner angeläget all mer detaljerade anvisningar utfärdas. Beslul i fråga om korltidspermission beträffande intagen ilokalanstalt meddelas av regionchef eller efter hans bemyndigande av styresmanför anstalt. Sådant bemyndigande lill styresman lämnas vanligtvis. Om den intagnegjort sig skyldig lill permissionsmissbmk, kvarligger beslutanderätten hosstyresmannen i en del regioner under det att i andra beslutanderätten återgårtill regionchefen. Beträffande den som dömts till fängelse i lägst ellerlill internering med en minsta tid av och är intagen i sluten anstaltbeslutar om kortlidspermission. I de fallkriminalvårdsstyrelsen finner lämpligt kan dock beslul som sagts delegeras lillregionchef eller styresman för riksanstalt. Delegationsbeslutet upphör dock ochbeslutanderätten återgår automatiskt till styrelsen, om den intagne gör sigskyldig till permissionsmissbruk som inte är ringa eller rymmer från anstalt (mndskrivelse95/1974). Ett motsvarande förfarande beiräffande beslut om kortlidspermissionervid lokalansialter skulle innebära vissa fördelar. De intagna skulle troligenuppfatta en återgång av beslutanderätten som en sanktion i sig. Styresmännensarbete skulle underlättas, om de kunde hänvisa iniagna som missbrukatpermission till att beslut om ny permission fattas av regionchefen.Regionchefen skulle kunna verka för att en enhetligare praxis kommer till ståndinom regionen och för all kvalifikationstiderna för erhållande av ny permissionefter missbruk iakttas. Regionchefen skulle också få en bättre information omvilka anstalter inom regionen som har speciella problem med permissionsmissbruk.Arbetsgmppen anser alt en föreskrift, som innebär atl ell bemyndigande avregionchefen till styresman att fatta beslut om korttidspermission automatisktåtergår, om den intagne gör sig skyldig till permissionsmiss- 1978/79:62 74 bmksom inte är ringa eller till rymning, bör övervägas av . Beslutom korttidspermission för intagen i riksanslall meddelas, med det undantag somovan nämnts, av styresmannen. En bestämmelse som innebär atl sådant beslutefter missbmk överflyttas på anser arbetsgruppen i ochför sig kunna innebära fördelar av det slag som anförts beträffandeförhållandena vid lokalanslallema. Ett sådant förfarande skulle dock bli föradministrativt lungroit för atl i prakiiken kunna fungera väl. Arbelsgruppenvill dock mol bakgmnd av sina iakttagelser beträffande tillämpningen av nugällande bestämmelser framhålla del angelägna i att kriminalvårdsstyrelsengenom inspektioner och på annat sätt fortlöpande kontrollerar atl de gällandereglerna för permission efterlevs och detta på såväl anstalts- som regionnivå. Arbetsgmppenfömtsätter att frågor om resurser och organisation för kriminalvårdsstyrelsensinspektionsverksamhet blir föremål för övervägande inom utredningen (Ju 1976:06)om organisation, m. m. 4.4Samarbetet mellan kriminalvården och polisen Tillarbetsgruppen har såväl från kriminalvårdens sida som från polisens sidaframhållits att samarbetet dem emellan i vissa avseenden inte fungerar helttillfredsställande. Från kriminalvården har således pekats på att man ofta inteerhållil besked om brott som intagna gjort sig skyldiga till under permission.Det anges vidare att polisen i regel inte utreder sådan brottslighet utanenbart sänder den intagne åter till anstalten. Polisen har anförl att den mångagånger inte, och i vart fall nästan regelmässigt , får besked om närpermission beviljas intagna som gjort sig skyldiga till grov brottslighet. 1författning fmns, med undantag för allmänna uttalanden i 4 § allmänna verksstadgan(1965:600) och 3 § polisinstmktionen (1972:511), inte några föreskrifter omsamarbetet mellan kriminalvården och polisen. Däremot finns ikriminalvårdsstyrelsens anvisningscirkulär en skyldighet för styresman vid kriminalvårdsansialtall i begränsad omfattning underrätta polismyndighet om intagens permission(35 § anvisningscirkuläret). Således skall genom styresmannens försorgunderrättelse om permissionen lämnas till polismyndigheten på den ort där den permitleradehuvudsakligen skall vistas under permissionen. Sådan underrättelse skall alltidlämnas vid frigivningspermission för den som vistas i undergåungdomsfängelse eller internering samt vid kortlidspermission för den somvistas i undergå internering och är dömd för brott mot annanspersonliga säkerhet, I 37 § anvisningscirkuläret föreskrivs dessutom att styresmannen,om permittenl uteblivit efter permission, skall ombesörja att närmaste lokalapolismyndighet underrättas per telefon. Detkan vidare nämnas att en rekommendation om visst samarbete med Prop.1978/79: 62 75 polismyndighet vid bevakade och beledsagade permissionerfinns i rundskrivelse 75/1976, Samarbetet syfiar till atlonödig-göra särskild permission genom all permissionsändamålet tillgodoses påannat sätl. Kriminalvårdsmyndigheterna kan exempelvis påkalla polisens hjälpför kontroll av om ett påstått inbrott i en intagens lägenhet verkligen har ägtrum. Ett annal syfte med samarbetet är atl kriminalvårdsmyndigheterna medpolisens hjälp skall få upplysningar rörande den tänkta permissionsplatsen föratt därigenom undvika att permissionen sker till en s. k. knarkarkvart ellerannan plats som för polisen är känd som tillhåll för ell kriminellt klientel. Frågan om rutiner för och omfattningen av en rapporteringav permissioner till polismyndighet inom ramen för Rl-systemet är föremål föröverläggningar mellan och . Enligtett förslag som föreligger skall uppgifter om samtliga permissioner databehandlas.Sedanden sker databehandling av frigivningspermissioner, iransportpermissioner,uteblivanden efter permission saml av-bmtna frigivningspermissioner. F. n. skersåledes ingen maskinell bearbetning av uppgifter om korttidspermissioner. Närsystemet är utbyggt avses den lokala polismyndigheten i vissa fall, beroende påvilken typ av brottslighet den intagne gjort sig skyldig till, få direktrapport om permissioner. Rikspolisstyrelsenhar i en enkät till landets samtliga polisstyrelser ställt vissa frågorangående samarbetet mellan kriminalvården och polisen i samband medpermissioner. Svar på enkäten har inkommit från landets samtliga 118polisdistrikt. Av svaren framgår bl, a, följande, I 9 polisdistrikt har detunder förekommii att kriminalvårdsmyndighet inhämtat yttrande frånpolisen innan permission har beviljats intagen. Frågan hur många meddelandenenligt 35 § anvisningscirkuläret som inkom tilldistriktet lämnades obesvarad av 92 distrikt. Delta troligtvis beroende på attmeddelandena i de flesta distrikt inte arkiveras för sig utan läggs ipersonakterna och således är svåra att få fram. 24 distrikt uppgav atlmeddelanden inkommit. hade erhållit 20 meddelandenoch de övriga ett varierande antal under 10 stycken. 36 meddelanden (förStockholms distrikt 10) hade inkommit före permissionens början. En tendenssynes vara att meddelandena inkommer först permissionen skallpåbörjas eller efter permissionens början. 57 distrikt uppgav alt utredninginte sker om avvikna permillenters förehavanden de hållit sigundan. I 8 distrikt sker sådan utredning alltid, medan 51 distrikt uppgav attutredning verkställs endast i vissa fall, och då främsi när misstanke om brottföreligger. 84 distrikt meddelar alltid vederbörande kriminalvårdsmyndighetnär misstanke föreligger atl permittenl gjort sig skyldig till brott. 8distrikt gör det aldrig medan 23 distrikt gör det i vissa fall, enligt svarenvid "anhållande" eller "gmndad misstanke om brott". Påfråga vilken åtgärd som vidtas när en påträffad permittenl brutit mot en medpermissionen förknippad före- 1978/79:62 76 skrift(exempelvis angående vistelseort) uppgav 83 distrikt att kriminalvårdsanstaltenunderrättas. 7 distrikt vidtar ingen åtgärd medan 23 distrikt uppgav atlproblemet inte varit aktuellt. 21 distrikt anser atl samarbetet mellankriminalvårdsmyndighet och polismyndighet fungerar mycket bra. 68 distrikt atldel är bra/tillfredsställande. 12 anser det vara dåligt och 3 mycket dåligt. 10disiriki har uppgivit atl samarbete ej förekommer. Avsiktenmed underrättelse enligt 35 § anvisningscirkuläret är atl polisen skall varaförberedd på att något kan komma att inträffa. Vid en förfrågan frånkriminalvårdsstyrelsen till ett antal kriminalvårdsanstalter om hur 35 Sanvisningscirkuläret lillämpas har betydande brister framkommit. På fleraanstalter förefaller det som man närmast helt underlåter den rapportering somär föreskriven. Även i de fall rapportering sker i viss utsträckning, händerdel inie sällan atl sådan underlåts, om de första permissionerna utfaller väl.De anställer som har del mest brollsbelastade klientelet är å andra sidan desom i störst ulsiräckning fullgör sin rapporteringsskyldighet. Från anstaltshållhar framförts alt det ofta verkar som om polismyndigheten inte har någotintresse av den rapportering som sker. Delär enligt arbetsgruppens mening uppenbart att samarbetet mellan kriminalvårdenoch polisen inte är helt tillfredsställande. Samarbetet bör väsentligt utökasoch fasta mliner för det tillskapas. Samarbetet synes brista inte enbarl i dedelar del berör permissioner från kriminalvårdsanslalterna utan även på andraområden. Frågan i sin helhet torde närmare få övervägas vid överläggningarmellan och . Vid dessa överläggningarfår man undersöka vilken information som behövs och hur denna skall förmedlasför att effektivt kunna användas. Härvid bör även polisens funktion vjdbevakade och beledsagade permissioner övervägas. Arbelsgruppenvill i det följande rikta uppmärksamheten på vissa åtgärder som börkunna vidlas och som har direkt samband med permissionsinstitutet. Frånkriminalvårdens sida bör man, i avvaktan på att ett maskinellt rapporteringssysteminom ramen för Rl-systemet kan tas i bmk, se att 35 S anvisningscirkuläretiakttas. Det är därvid angeläget att meddelande lämnas innanpermission påbörjas. Om liden är knapp bör utöver skriftligt meddelande även ettmuntligt besked lämnas. Den obligatoriska rapportskyldigheten bör utvidgas tillatt omfatta permissioner för intagna som ådömts frihetsberövande påföljd ochsom gjort sig skyldiga till grov narkotikabrottslighet eller grovvåldsbrottslighet eller förmögenhetsbrottslighel av särskilt allvariigt slag,såsom organiserad seriebrotlslighet, bank-eller postrån eller bankboxsprängningar.Det är dock väsentligt att rapportskyldigheten inte blir för omfattande utanläggs på en nivå som är praktiskt hanterlig. Frånpolisens sida bör rapportering alltid ske till vederbörande kriminalvårdsanstalti de fall då en permittenl misstänks för nya brott. Prop.1978/79:62 77 ringen som kan ske muntligen bör följas av denskriftliga dokumentation som polismyndigheten anser sig kunna överlämna. Vid varje polismyndighet och kriminalvårdsansialt börkontaktman utses för att handha den rapportering som är föreskriven och föratt i övrigt lämna erforderlig information av betydelse för beslut om ellergenomförande av permission. Även när den maskinella rapporteringen via data ärutbyggd, kvarstår ett behov av munflig rapportering av permissioner i alla defall permissionsbeslut meddelas i ett sent skede. Ettproblem som får särskild aktualitet genom den av arbetsgruppen föreslagnaändringen i 32 § KvaL är i vilken omfattning polisen skall utreda brottbegångna av permittenter. är förhållandet det atl sådana brott ofta inteblir föremål för utredning, om ej permitienien tagils på bar gärning ellererkänner brottet. Anledningen härtill är följande. Polisen har inte resurseralt utreda alla brott. En prioritering måsle därför göras. Inom polisen harman den uppfattningen atl brott begångna under permission intemedför någon ytterligare påföljd för permittenten. Av denna anledning underiåterman i tveksamma fall att starta en vidlyftig utredning. Brottets svårhetsgradhar naturligtvis betydelse vid denna bedömning. Den angivna ordningen ärotillfredsställande av flera anledningar. Arbetsgruppen vill endast betona densom har betydelse för 32 § KvaL i den föreslagna lydelsen. För attkriminalvårdsmyndigheten skall kunna göra en riktig och frånrättssäkerhetssynpunkt godtagbar bedömning av faran för fortsatt brottsligverksamhet är den i behov av så fullständig information som möjligt beiräffandebrott begångna under permissioner. Såsom anförts ovan under 4.1 blir denväsentligaste faktorn vid bedömningen av faran för fortsatt brottsligverksamhet utfallet av tidigare permissioner som den intagne beviljats. Har hanmissbmkat dessa genom att begå nya brott medför del att faran för att han skallgöra sig skyldig till fortsalt brottslig-hel under permissioner framstår sommer påtaglig. Den som prövar permissionsfrågan måste dock ha något mer än vagamisstankar om att brott har begåtts att grunda ett beslut om att vägrapermission på. Önskvärt är naluriigtvis att brott begångna under permissionerutreds på ett sådant sätt au skuldfrågan blir helt klarlagd.