prop · G203105 · 1978-12-31 00:00:00 — Kommittén framhåUer att det allmännasansvar även i fortsättningen torde få följa de principer som i allmänhet gällerbeträffande statens ansvar för fel eller försummelse vid kontrollverksamhet.Särskild betydelse i detla sammanhang har enligt kommittén den s.k. standardregelni 3 kap. 3 8 skadeståndslagen. Enligt denna regel föreliggerersättningsskyldighet för staten endast om krav har blivit åsidosatta som medhänsyn till verksamhetens art och ändamål skäligen kan ställas på dessutövning. Enligt kommittén framgår av förarbetena till skadeståndslagen attstandardregeln generellt sett leder till att det aUmännas skadeståndsansvarför kontrollverksamhet är mer begränsat än för myndighetsutövning av annatslag. synes praxis före skadeståndslagens tillkomst ha ställt tämligenstränga krav på effektivitet i fråga om'kontroUen över konkursförvallning. Detsaknas enligt kommittén anledning att sänka kraven med anledning av attkronofogdemyndigheten övertar tillsynsuppgiftema. Prop.1978/79:105 198 sålunda har anfört i fråga om del allmännas skadeståndsansvar harinte mött någon erinran vid remissbehandlingen. Även jag kan ansluta mig tillkommitténs uttalanden på denna punkt. Enfråga i detta sammanhang är om någon tidsbegränsning bör gälla beiräffandemöjligheten alt föra skadeståndstalan mot staten på grund av fel ellerförsummelse vid tillsynen. Enligt 197 8 i gällande KL får skadeståndstalan moträttens ombudsman med undantag för lalan om skadestånd på grund av brotl inieväckas efter utgången av den tid som gäller för av redovisning, dvs.normalt efter det att redovisningen blivit lillgänglig. äger denna bestämmelse inte tillämpning vid talan mot staten pä gmndav fel eller försummelse av rättens ombudsman. Kommittén föreslår attbestämmelsen utmönstras i anslutning till atl rätlens ombudsman avskaffas. JKifrågasätter om inte viss motsvarighel till 197 § bör införas. Enligt JKinnebär det stora fördelar framför allt från utredningssynpunkt om en särskildpreklusionsregel i detla fall införs. Jag kan hålla med JK om att det frånpraktisk synpunkt är fördelaktigt om frågan om statens ansvar kan avgöras inära anslutning lill konkursen. Jag anser emellertid att tillräckliga skälinte föreligger för atl för dessa fall föreskriva andra regler än dem som iallmänhet gäller i fråga om talan mol staten. Jag godtar därför vad kommitténhar föreslagil på denna punkl. Allmänna regler om preskriptionstid kommersålunda att gälla. Åtskilligaav de åtgärder som ingår i tillsynsmyndighetens uppgifter är av sådant slag allde inte kan överklagas. Enligt kommittén bör intresset av all få till stånd ensnabb procedur medföra att inte heller de avgöranden i samband med lillsynensom i och för sig skulle kunna överklagas skall kunna bli föremål för lalan.Kommitténs islåndpunkl har godtagits vid remissbehandlingen och även jagansluler niig till den. Vadgäller tillsynsmyndighetens egen rätt att fullfölja talan mol beslut underkonkursförfarandet menar kommittén att både principiella och praktiskasynpunkier lalar för all möjlighelen till fullföljd begränsas till undanlagsfall.Enligt kommitténs mening bör tillsynsmyndigheten ha rätt att överklagakonkursdomarens beslut beiräffande uiseende av förvallare m.m. saml rättens besluti fråga om förvaltararvode. Uidelningsförslag bör enligt kommittén inte kunnaklandras av tillsynsmyndigheten. Däremot bör tillsynsmyndigheten ha rätt altklandra slutredovisning av förvaltaren. är enligt kommittén motiveratfrämst av all de i slutredovisningen upptagna omkostnaderna för förvaltningenbör kunna prövas. Kommitténsställningstaganden i fråga om fullföljd och har i allmänhet godtagitsvid remissbehandlingen. Några remissinstanser har dock ansett att tillräckligaskäl för att jge tillsynsmyndigheten rätt att överklaga och klandra inteföreligger. För min del vill jag erinra om att tillsynsmyndigheten skall fåyttra sig till konkursdomaren i en del frågor, t.ex. rörande tillsättande avförvallare och i arvodesfrågor. 1978/79:105 199 har myndigheten rätt att göra framställning hoskonkursdomaren. 1 de nu angivna fallen bör tillsynsmyndigheten enligt minmening också ha rätl alt överklaga konkursdomarens beslul. Behörighelen förtillsynsmyndigheten atl yttra sig och fullfölja talan har nära samband medutövandet av tillsynsfunktionen. Detta gäller även den föreslagna rälten förmyndigheien atl klandra slutredovisning. Jag godiar därför kommitténs förslagäven på den punkten. Kommittén tar också upp frågan om några inskränkningar ioffent-Ughetsprincipen är motiverade beträffande de konkurshandlingar som finnshos tillsynsmyndigheten. Jag lar dock inte upp denna fråga i detta sammanhang.Den övervägs i samband med det arbete på att ularbeta en ny sekretesslagstiftningsom f.n. pågår inom jusiitiedepartementel. Enligt 2 8 tredje punkten förvahningslagen (1971:290)skall lagen inte gälla ärende hos överexekuior eller utmätningsman, om ärendetavser myndighetens exekutiva verksamhet. Kommittén anser alt denna undantagsbestämmelseinte blir tillämplig på kronofogdemyndighets lillsyn över konkursförvaltningutan alt förvaltningslagen i stället får principiell tillämplighet påtillsynsverksamheten. Denna bedömning har lämnats utan erinran vidremissbehandlingen. Inte heller jag finner atl den nya uppgift som läggs påkronofogdemyndighet bör hänföras till exekuiiv verksamhet i förvaltningslagensmening. Förvaltningslagen bär därför i princip vara tillämplig påtillsynsverksamheten. Som kommittén har framhållit torde dock i allt väsentligt träda i stället för motsvarandebestämmelser i förvallningslagen. Jag ansluter mig till kommitténs bedömningatt några praktiska problem inte behöver uppstå vid lillämpningen. Enligt 278 KL kan del av gäldenärens arbetsinkomst under vissa förutsättningartillföras konkursboet. Det ankommer på förvaltaren att i förekommande fallgöra anspråk på inkomsten för boets räkning. Om tvist uppkommer mellanförvaltaren och gäldenären, skall denna prövas av rälien på ansökan av bl.a.förvaltaren eller gäldenären. En liknande ordning gäller i fråga om gäldenärensrätt atl utfå nödiga lösören (beneficium) m.m. (97 och 98 SS KL). Kommittén föreslår att prövningen av frågor omarbetsinkomst och beneficium flyttas över till tillsynsmyndigheten, dvs.kronofogdemyndigheten. Kommittén föreslår dessulom att förfarandet i övrigiomgestaltas. beslul skall således enligt förslaget alltidkrävas för att konkursboet skall få del av gäldenärens arbetsinkomster och föratt gäldenären skall få ut sitt beneficium. Beslutet skall kunna överklagas iexekutiv ordning. Kommitténs förslag har i allmänhet godtagits vidremissbehandlingen. Hovrätten över och samt Domareförbundelvänder sig dock mot att besvär över tillsynsmyndighets beslut skall föras iexekutiv ordning. Dessa remissinstanser förordar i stället att beslutet skallprövas Prop.1978/79:105 200 inomkonkursförfarandets ram av konkursdomaren eller konkursdomstolen. Enligtmitt förslag skall tillsynen i princip ankomma på en kronofogdemyndighel ivarje län. Frågan är då om den prövning som avses i kommitténs förslag börligga hos denna myndighet. Onekligen finns det viss risk för all en sådanordning kan bli tungrodd. Emellertid har det som kommittén har framhållilpraktiska fördelar om kronofogdemyndighet kopplas in på dessa frågor. Liknandefrågor prövas [ju av kronofogdemyndighet i samband med specialexekulion, t.ex.vid införsel. Enligtmin mening lalar övervägande skäl för att huvuddragen av nuvarande ordningbehålls med det undantaget atl tillsynsmyndigheten övertar rättens uppgifi allpröva ivisteripå detta område. Det blir alUså i försia hand förvaltaren som fårta stäUning till här berörda frågor. Besvär mot tillsynsmyndighetens beslut börske i exekutiv ordning. 5.4Tvistiga fordringar i ordinär konkurs fordran kan enligt KL framställa alt göra anmärkning tillkommer Densom vill angripa bevakning av en anmärkning hos konkursdomaren. Rällförvallaren, borgenär och gäldenären. Förvallaren är skyldig all granskabevakning och när anledning finns göra;anmärkning mot framställda betalnings-och förmånsrällsanspråk. Änmärkningstiden skall bestämmas lill minsl två ochhögst . Längre anmärkningslid får fastställas när det äroundgängligen erforderligl. Tvistsom uppkommer genom att anmärkning framställs mot bevakning skall enligt 108 8KL handläggas vid borgenärssammanträde inför rättens ombudsman, s.k.förlikningssammanträde. Detla skall hållas tidigast två och senast fyra veckorefter anmärkningstidens utgång. Rätlens ombudsman skall genom förhör med denärvarande försöka utreda tvistefrågorna och åstadkomma förlikning. Orrt allanärvarande medger att anmärkning förfaller eller inskränker den, får de somuteblivit inte föra talan däremot. Enligt särskild föreskrifi i 110 8 KL kanförlikning annars ingås endasl under förutsättning all alla rättsägaresamiycker härtill. De tvistefrågor vari förlikning inie kan iräffas skallhänskjutas till rätten. Rätlens prövning av tvistefrågor sker i en s.k.jävsprocess. Mål om tvistiga fordringar skall sättas ul lill viss dag inomfjorton dagar från förlikningssammanlrädet. Om del i särskilt fall ansesnödvändigi, får dock handläggningen ske . Munllig förberedelse är obligatorisk.Huvudförhandling får i vissa fall hållas i samband medförberedelsen. Genom dom i jävsprocess avgörs endast vilken rätl denifrågavarande fordringen har i konkursen. Kommitténställer frågan om man vid sidan av del nya tillsynsorganet bör ha kvar rättensombudsman för fullgörande av förlikningsuppgifterna. Enligt kommittén harrättens ombudsman i detta avseende en viktig 1978/79:105 201 Kommittén konstaterar också att nuvarande systemmed rätlens ombudsman som förlikningsorgan fungerar väl. Ett bibehållande avrättens ombudsman med enda uppgift att leda förlikningssammanlrädet skulleemellertid enligt kommittén innebära en överorganisation. Kommittén avvisartanken på att låta förvaltaren leda förlikningssammanlrädet. Inte hellertillsynsmyndigheten anses lämpad för föriikningsverksamhet. Enligt kommitténsmening bör ombudsmannens roll som förlikningsorgan i stället övertas avkonkursdomaren. Kommittén pekar härvid på de föriikningsuppgifter som ankommerpå domstol enligt och lagen (1974:8) om rättegången itvistemål om mindre värden, den s.k. småmålslagen. Kommittén tror inte atlkonkursdomarens möjligheler att åsiadkomma förlikning vidförlikningssammanträdet nämnvärt minskas genom alt han kan komma att delta i eneventuell handläggning i rätten. Förlikningsverksamheten bör följa de principersom råder i fråga om förlikning i tvistemål om mindre värden. Detta innebäratt konkursdomarens skyldighet att vara verksam för förlikning sträcker siglängre än vad som gäller enligt . I övrigi lägger kommittén fram vissa förslag i syfte atlunderiätta för förvaltaren att klarlägga fordringsbilden och atl träffauppgörelse med berörda borgenärer. Sålunda föreslås att längre anmärkningstidän skall få fastställas, när det är erforderiigt. Detta innebär enviss uppmjukning av nuvarande undantagsregel. Kommittén menar att en någotlängre anmärkningslid i vissa fall kan vara gynnsam från förlikningssynpunkt.Vidare föreslås atl de närvarande vid förlikningssammanträdet skall kunnauppdra åt förvaltaren att sluta förlikning med borgenär mot vars bevakninganmärkning gjorts. Ett beslut om sådant uppdrag skall liksom beslul om attanmärkning skall få förfalla gälla även för den som har uteblivit frånsammanträdet. I syftealt göra rättens behandling av tvistiga fordringar snabbare föreslår kommitténatl sammanträde för handläggning av tvistiga fordringar skall, när det ärmöjligt, hållas i omedelbar anslutning till förlikningssammanlrädet. Kommitténföreslår vidare att sådant rättens sammanträde som inte skall äga mm omedelbartefter förlikningssammanlrädet normalt skall hållas i stäUetför som från detta sammanträde. Föreligger särskilda skäl kanäven komma i fråga. Syftet med förslaget är att ge mera tid åtföriiknings-verksamheten. Beslut om tidpunkten för rättens sammanträde skallfattas av konkursdomaren vid förlikningssammanträdets slut. Vidare föreslås attförberedelse i mål om tvistiga fordringar inte längre skall vara obligalorisk.Enligt kommittén torde i de fall tvistefrågor handläggs efterförlikningssammanträdet något behov av muntlig förberedelse i allmänhet inteföreligga. Kommittén anser att rätten bör vara domför med en domare vidhuvudförhandling i mål om tvistiga fordringar. Förslaget att konkursdomaren skall överta deförlikningsuppgifter som 1978/79:105 202 f.n. ankommer på rättens ombudsman har fåll ett blandatmottagande under remissbehandlingen. Förslaget godtas dock av de flesta remissinstanserna.Bland dem som tillstyrker förslaget är JK, , domstolsverketoch LO. Åtskilliga av de remissinsianser som förordar all rättens ombudsmanbehålls åberopar som ell av huvudskälen härför ombudsmannensförlikningsverksamhet. Bland dessa inslanser är hovrällen över ochBlekinge, flertalet tingsrätter, , ,, och . Dessa remissinsianser framhålleralt nuvarande ordning medför att många tvistefrågor kan lösas förlikningsvis. För min del vill jag i likhel med kommittén och åtskilligaremissinstanser understryka att rättens ombudsmans förlikningsverksamhet är avstort praktiskt värde. Enligt min mening är det inte möjligt all i ell nyttförvaltnings- och tillsynssystem i ordinär konkurs undvara enförlikningsfunktion liknande den som fullgörs av rättens ombudsman. Frågan äremellertid om man bör ha kvar rätlens ombudsman för denna uppgift, om man,somjag har föreslagil, flyttar tillsynsfunkiionerna till ett annalorgan. Jag finn det naturligt att i detta läge undersöka om konkursdomaren kanfå lill uppgifi att åtminstone i första hand ansvara för förlikningsverksamheleni konkurs. skulle bl.a. ligga i linje med att konkursdomaren har fåttförlikningsuppgifter genom ackordslagen. Enligt 42 kap. 17 8 bör rätten, om sakenär sådan alt förlikning därom är tillålen och del finnes lämpligt, söka förlikapartema. I förarbetena till denna bestämmelse sägs att domaren bör förfara medstor varsamhet, så alt inte parterna utsätts för obehörig påtryckning ellerdomaren inblandas på sådani sätt att tilltron till hans opartiskhet rubbas. Tanken på atl anförtro konkursdomaren förlikningsuppgifteri konkurs övervägdes under förarbetena till KL men avvisades. Man hänvisadehärvid lill att konkursdomaren, om hans förlikningsförsök misslyckades,sedermera hade atl delta i rättens avgörande av tvisten och att detta medfördeen risk för att hans opartiskhet vid avgörandet kunde sättas i fråga. Frågankom upp till förnyad diskussion när nuvarande regel om obligaloriskmuntlig förberedelse i bl.a. mål om tvistiga fordringar infördes. Även viddetta tillfälle avvisades möjligheten atl lägga förlikningsuppgifter på konkursdomaren.Det ansågs all rättens ombudsman genom att han aldrig kom i den ställningen atthan i rätten skulle bedöma den föreliggande tvistefrågan hade andra möjligheterän konkursdomaren atl åstadkomma förlikning. Den återhållsamhet som lagstiftaren tidigare visat när detgäller att låta domstol söka förlika tvistande parter har mjukatsupp. Ett led i denna utveckling är småmålslagen. Enligt 6 8 i denna lag skallrätten söka förlika parterna om inte särskilda skäl föranleder annat. Av förarbetenaframgår atl förfarandet i smämålen i högre grad än som i aUmänhet gäller skallinriktas på föriikning (prop. 1973:87 s. 152- 153 och 182). Prop.1978/79:105 203 tillämpninghar förlikningsverksamheten fått stor praklisk betydelse. Medanledning av atl kommittén vid sill ställningslagande fäst avseende vid denordning som gäller i småmål har en remissinstans, lingsrält,framhållil att de spörsmål som uppkommer i småmål är av ganska enkel ochkonkret beskaffenhet och att smämålen just avser mindre värden. Enligttingsrälten är förhållandena annoriunda i jävstvister i konkurs. Jag haremellertid den uppfallningen att de tvistefrågor som uppkommer i en konkursinte så ofta är av kompliceral slag. F. ö. kan del i smämålen uppkomma tämligensvåra frågor både av juridisk art och av be-visnatur. Idelta sammanhang villjag också erinra om att regeringen hargetl rättegångsutredningen(Ju 1977:06) i uppdrag bl.a. atl undersöka om domstolarnas resurser förlösande av konflikter mellan enskilda tas till vara på bästa sätt f.n. Somexempel på åsyftad verksamhei nämns i direktiven förlikningsverksamhel itvister av enklare slag. Somhar framgått av del föregående har ett nytt synsätt börjat göra sig gällande ifråga om domstolamas förlikande roll. Jag kan inte finna att det föreliggernågot principiellt hinder mot att låta konkursdomaren svara förförlikningsuppgifter vid konkurs. Åtskilligaremissinsianser har som särskilda fördelar med nuvarande ordning framhållit atlförlikningsverksamhelen kan påbörjas redan före förlikningssammanträdet och altverksamheten är anförtrodd någon som ofta är väl insatt i den särskildakonkursen samt i affärsjuridiska och ekonomiska frågor i allmänhet. Ävenjag anser det vara viktigt alt förlikningsverksamheten sköts på ett kompetentsätt. Detta är naturligtvis särskUt angelägel med hänsyn till att den prövningav tvistiga fordringar som kommer till stånd i konkurs i prakiiken oftastinnefattar ett slutgiltigt avgörande av tvistefrågorna. I en del fall är detäven värdefullt att arbetet med att utreda och förlika tvistefrågorna kommer igång på ett lidigi stadium. I detta sammanhang vill jag emellertid erinra omall även förvaltaren har ett ansvar för att uppgörelser kommer lill stånd närdel finns förulsältningar härför. Genom de ändringar i förfarandet som jagstrax ämnar föreslå förbättras förvaltarens möjligheter att åsiadkommaresultat i delta hänseende. Vad jag nu har sagt bör tjäna som utgångspunkt närdet gäller att lösa frågan om förlikningsorgan i konkurs. Enligt42 kap. 17 8 finns möjlighet för domstolen att i vissa fallförordna en särskild medlare. har för det fall rällensombudsman avskaffas förordat att förlikningssystemet i konkurs byggs upp eftermönsier av denna bestämmelse. Även jag finner det naturligt med en sädanordning. Uppdrag av här avsett slag skulle komma i fråga när tvistefrågorna ärkomplicerade. En särskild förlikningsman skulle vid behov kunna utses redanföre förlikningssammanträdet. Uppdraget skulle ej behöva avse alla tvistefrågorutan kunna begränsas till en eUer flera frågor. 1978/79:105 204 Det syslem jag nu har angett tillgodoser enligt minuppfattning väl de krav på effektivitet och rättssäkerhet som kan ställas. Jagförordar därför att systemet införs. Jag återkommer senare lill olikadetaljfrågor i samband med förlikningsverksamheten. Den nya uppgifi som genom mitt förslag läggs påkonkursdomaren behöver enligt min bedömning inte föranleda någraresursförstärkningar vid tingsrätterna. Uppgiften att ansvara förförlikningsverksamheten släller emellertid avsevärda krav på konkursdomarenskompelens och bör därför anförtros åt en van domare. Även vissa andra nyauppgifter som konkurslagsreformen medför för konkursdomarna är av sådansvårighetsgrad att de bör ligga hos erfama domare. Vad jag nu har sagt innebäratt lingsnotarier endast bör få mer rutinbetonade göromål i konkurssammanhang.Övriga uppgifier bör ankomma på personal med fullständig domar-kompelens.Tingsrättsinstruklionen bör ändras i enlighet med det sagda. Jag vill tilläggaatl viss utbildning bör komma till stånd i samband med att reformen sätts ikraft. I samband med förslaget att konkursdomaren skall fungerasom förlikningsorgan i konkurs har kommittén föreslagit vissa ändringar isjälva anmärknings- och förlikningsförfarandet. Kommitténs förslag i dessadelar har allmänt godtagils av remissinstansema. JK har dock föreslagit etthelt nytt system som innebär atl förlikningssammanträdet utmönstras och ersättsav munllig förberedelse. Ett sådani system skuQe enligt JK avsevärt förenklaförfarandet. Vidare har RSV förordat att förvaltaren genom föreskrift i KL fårett generellt uppdrag all träffa förlikning med rätt för de närvarande vidförlikningssammanträdet att inskränka detta uppdrag. Enligt RSV kan mannämligen inte alltid vid förlikningssammanträdet förutse behovet avförlikningsuppdrag. Den av JK föreslagna ordningen skiljer sig avsevärt frånnuvarande system för handläggning av tvistiga fordringar. Enligt min mening ärdock nuvarande ordning med de ändringar kommittén föreslagit all föredraframför JK:s förslag. Jag vill därvid särskilt framhålla att det senareförslaget inte synes ge samma möjligheler till ytterligare förlikningsverksamhelsom kommitténs förslag, som ju bl.a. ger möjlighet för dem som infunnit sigtill förlikningssammanträdet att överlåta åt förvaltaren att på deras vägnarfortsätta förlikningsförsöken och träffa uppgörelse. Kommitténs förslaginnebär också att tvister i stor omfattning skall kunna avgöras i anslutningtill föriikningssammanlrädel. Jag ansluter mig därför till kommitténs förslag idenna del. Möjligheten att vid förlikningssammanträdet lämnaförvaltaren uppdrag atl träffa förlikning är som några remissinstanser påpekarav stort praktiskt värde. Jag anser dock inte att tillräckliga skäl föreliggeratl på sätt RSV förordat inskränka borgenäremas egen bestämmanderätt iförliknings-frågorna. Jag vill tillägga att det står de närvarande borgenäremafritt att vid behov ge förvaltaren en allmän fullmakt att träffa förlikningbeträf- 1978/79:105 205 fande kvarstående tvistiga fordringar. En remissinstans har framhållit att handläggning av entvist i omedelbar anslutning till förlikningssammanlrädet inte bör få ske motberörd borgenärs bestridande. 1 anledning härav vill jag framhålla attkommitténs förslag innebär att en omedelbar handläggning skall ske endast omkonkursdomaren anser det möjligl. Vid denna bedömning måste konkursdomaren tahänsyn till vad parlema anser i saken. Om t.ex. berörd borgenär motsätter sigomedelbar handläggning och åberopar rimliga skäl, exempelvis behov av samrådmed juridiskl ombud eller facklig organisation, bör konkursdomaren inteförordna om sådan handläggning. Med vad jag nu har anförl förordar jag alt kommitténsförslag till ändringar i förfarandet genomförs. 5.5 Utseende av person att vara rådgivare och/ellerförlikningsman i ordinär konkurs Jag har i avsnitt 5.2.5 förordat alt konkursdomaren ivissa fall skall kunna uppdra åt en lämplig person atl biträda förvaltaren medråd i förvaltningsfrågor. Vidare har jag i närmast föregående avsniltföreslagit atl konkursdomaren, som skall ha del grundläggande ansvaret förförlikningsverksamheten i konkurs, skall ha möjlighel alt förordna en lämpligperson atl biträda i förlikningsarbetet. Enligt min mening är det nalurligt atthos en person sammanföra de rådgivande och föriikande funktionema, när bådaaktualiseras i en och samma konkurs. Om det emellertid finns behov av biträdeendast i eltdera avseendet, bör förordnandet endast avse detla. Det är naturligt att konkursdomaren för uppdragen anlitarpersoner i samma kategori varifrån rättens ombudsmän hämtas . 1 försiahand bör erfama advokaler komma i fråga. Det ligger i sakens natur atl den somanlitas för att ge råd eller handha förlikningsuppgifter inte bör vara mindrekvalificerad än förvaltaren. I avsnitt5.2.5 har jag närmare redogjort för i vilka konkurser behov av en särskildrådgivningsfunktion kan länkas föreligga. Den rådgivning som det är fråga omavser främst de juridiska och affärsmässiga problem som kan uppkomma underkonkursen. Sakkunskap i andra avseenden kan som jag tidigare nämnttUlhandahåUas förvaltaren på annat sätl. Rådgivare bör kunna förordnas när somhelst under konkursen. Det säger sig dock självt att behovei mestadels kommeratl aktualiseras i konkursens tidigare skede. Konkursdomaren bör själv kunna tainitiativ till förordnandet. I regel ligger det dock i sådana situationer iförvaltarens intresse att rådgivare tillsätts. Initiativet torde därförnormalt tas av denne. Framför aUt med lanke på de fall då konkursdomarenförordnar någon att biträda förvaltaren med råd utan att förvaltaren själv haranmält iniresse härav kan det övervägas om inte förvaltaren bör vara skyldigatt höra rådgivaren i viktigare frågor.