prop · G203212 · 1978-12-31 00:00:00 — Statskontoretoch fillstyrker att det formella ansvaret för verkställighelenövergår från övervakningsnämnderna till skyddskonsulenterna. Riksrevisionsverketkonstaterar vidare att ulredningen förutsätter att även tjänslemannaövervakareskall förordnas av säkerställa valet av övervakareblir det lämpligaste för den dömde. anser all ett sådaniförordnande inte är nödvändigt eftersom övervakningsfunktionen ingår i denordinarie fri-vårdsverksamheten. Arbetsfördelningen inom frivärdsorganisalionenbör ske internt inom denna. Säkerställande av att en individuell bedömning görsbör kunna ske t. ex. genom föreskrift i frivårdsförordningen. Med hänsyn bl. a.till att många tillsynsdömda inte skulle ha möjlighet att under ordinariearbetstid anmäla sig hos frivärdsorganisalionen föreslår utredningen atljourverksamhet inrättas inom frivården. En sådan kontroll av tillsynsdömdasynes emellertid i slor utsträckning kunna åstadkommas genom all den dömde fårmöjlighet atl anmäla sig hos polisen. Den akuta sociala verksamhet somjourverksamheten även skulle fullgöra synes normall kunna tillgodoses av denkommunala socialvården. anser därför att tillräckligamotiv inte föreligger för att ge särskilda resurser för en jourverksamhet. Länsslyrelseni är tveksam om möjligheterna alt engagera erforderligt antallämpliga lekmän för en övervakning som skall vara kännbar för den övervakadeoch som därmed måste bli påfrestande för övervakaren. Härtill kommer attanspråk på medverkan av lekmän ställs även i andra sammanhang. Länsstyrelsenvill understryka behovet av jourverksamhet. Synnerligen posifivt är vidareutredningens förslag att frivården skall kunna förberedas redan i samband medpersonundersökningen. JOanser alt en hög kontaktfrekvens mellan skyddskonsulent och den övervakade iregel föranledes mera av behovet av kontroll än av behovet av social service.Utredningen har kommit in på del problem det innebär att i en roll förena denkontrollerande och socialt stödjande verksamheten. Problemel får inleunderskattas. Utredningen har visserligen varit inne på tanken att överlåtaverkställigheten av påföljden ål polisen eller åt någon särskilt inrättadverkställighetsorganisation, men avfärdat en sådan lösning under hänvisningtill vikten av den sociala hjälp- och stödverksamhet som skall ingå som ettviktigt inslag i verkställigheten. Med det argumentet kan dock ej en uppdelningav anmälningsskyldigheten avfärdas. En kompletterande anmälningsskyldighet hospolisen skulle kunna innebära en högst väsenllig förstärkning av påföljdenskontrollerande och brottsförebyggande funktion som den avlastarfrivården och även på andra sätt förbättrar dess möjligheter atl stödja dendömde socialt. Andra fördelar som kan vinnas är att den dömdes bosättningsortinte behöver inverka på kontaktfrekvensen i så hög grad som annars blirnödvändigt samt att initiativ från åklagarens sida i händelse av misskölsamhethos den dömde underlättas. JO menar därför att en uppdelning avanmälningsskyldigheten så atl denna fullgörs delvis hos polisen, vilket skullebefrämja flera av påföljdens funktioner, bör övervägas. Prop.1978/79:212 196 TCO framhåller särskilt att ett genomförande avutredningens förslag i vad gäller tillsynsdom och verkställighet utom anstaltskulle medföra en kraftig ökning av det administrativa arbetet inom frivärden,vilket skulle leda till mindre lid för egentligt behandlingsarbete. Frivårdstjänstemännenskulle huvudsakligen få agera för att upprätthålla konlrollinnehället i åtgärderna.Antalet sammanträffanden och kontakter med domstolar, åklagare och nämnderskulle avsevärt öka om verksamheten skulle motsvara de intentioner som anges ilagtexten. De här akluella formella funktionerna svarar vidare dåligt motförväntningarna hos de socialarbetare som finns i frivårdsorganisationerna.Den allvarligaste invändningen ur personalsynpunkt gäller de nyaarbetsuppgifter av repressiv karaktär som föreslås. Som exempel kan angesbestämmelsen i 28 kap. 13 8 rörande omhänderta-gandeinstilutet. förslag genomföras är därför risken slor atl många av frivårdstjänstemännenskulle söka sig över lill andra verksamhetsområden. I den nuvarande påföljdenskyddstillsyn ärdel kontrollerande momentet hanterligt och bl. a. dennapåföljd har lett lill en nyrekrytering inom frivården. finner det förslag som ulredningenskisserat i sitt remissyttrande över betänkandet Kriminalvårdens nämndertilltalande. Det förenklar administrationen, minskar antalet överordnande organsamtidigt som rättssäkerhet och lekmannainflytande lillgodoses. Utredningens lankeatt övervakaren skall vara frivårdstjänsleman är enligtförbundet geografiskt orimlig såvida man inte tänker sig en omfattandeuppdelning av frivärdsdistrikten i små kommunalt anknutna enheter. Att fåsocialarbetare eller erfarna lekmannaövervakare atl slälla upp medintensivövervakning på landsbygden är orealistiskt. Förbundet välkomnarmöjligheten att förordna en eller flera biträdande övervakare i kompliceradeärenden även om rollen bör vara den traditionella övervakarens och inte denbiträdande kontrollantens. Inom skyddstillsynens ram har det länge funnitsbehov av flexiblare arrangemang för alt tillgodose de enskilda klienternasbehov av kontakt och slimulans. Kriminalvårdsberedningens förslag omkontaktman försvann av kostnadsskäl - del är bra att det återappstår. Grappövervakning,familjeövervakning m.m. kan prövas om reglerna blir mindre stelbenta. För bådetjänstemän och lekmän är elt sådant sätt att arbeta myckel positivt och kan iviss mån eliminera den förslitning som "tunga" ärenden annars lällmedför. Förbundel välkomnar att utredningen föreslagit en enhellig ordning föroffentligt biträde åt klienter inför nämnd och domstol. LO är tveksam till om det blir möjligt att få övervakaresom släller upp vardag som söndag och alla lider vilket föratsättskunna ske. anser del vara olämpligl att manskall kunna förordna flera övervakare för samma övervakningsuppdrag. Utredningenmenar att till någon sorts chefsövervakare skall förordnas en tjänsieman samtsom biträdande övervakare en eller flera lekmän. Förbundet anser det föreliggarisk för att tjänstemannaövervakaren enbart häller pä den formella kontrollenoch att en stor del av den mänskliga delen på så sätt försvinner. Det kommeräven i många fall alt bli svårt för en lekmannaövervakare i sin egenskap avbiträdande övervakare atl hjälpa till att verkställa en påföljd som tillstörsta delen bygger på kontroll och inle på stöd och hjälp och kamratskap. än hälften av dem som döms lill skyddsiillsyn inte återfaller ibrott beror bl. a. på all man lyckats elablera ett gott förhållande mellanövervakare och övervakad. Förbundet vill inte att delta förhållande förändrastill det sämre. Prop.1978/79:212 .,,:, 197 , som anser att vid bådetillsynsdom och villkorlig dom det viktigasie måste vara den stödjandefunktionen, finner med hänsyn härtill förslaget om biträdande övervakarevärdefullt. Dessa biträden fär inte ha som sin huvuduppgift atl kontrolleraden dömde utan alt hjälpa denne. Enligt ungdom.sförhund är det fögameningsfullt atl genomföra förslaget innan tillräckliga resurser garanteras.Utredningens resonemang inger betänkligheter på denna punkt. Mot bakgrund avde bristande resurserna torde det vara nödvändigt att en del av övervakningskontaklenhålls med polisen. konstaierar att ulredningen beträffande villkorligdom med stödåtgärder slår fast atl en förtroendeman måste ha klientensförtroende och att förtroendemannen skall utses i samförstånd med den dömde ochockså kunna bytas ut pä den dömdes begäran. Detla resonemang anser varalika giltigt beträffande den biträdande övervakare som ulses vid lillsynsdom. KRUMkräver att den dömde får samma inflytande på dennes tillsättande. Efiersomövervakningen vid tillsynsdom är intensiv och påfrestande för den dömde voredel mycket olyckligt om denne har en entydig negativ inställning till denbiträdande övervakare som förordnas. Att som nämnts i ulredningen tillsällapolis, kriminalvårdstjänsleman eller annan person med liknande bakgrund ulanall det sker med den dömdes samtycke torde annars omintetgöra de möjligheter tillpositiv påverkan som även denna strafform måste innehålla. Vad gäller uiredningens bedömningar i frågor rörandefullgörande av skadeslåndsskyldighet har RÅ ej någon erinran mot förslaget atlavskaffa nuvarande möjligheler för domstol atl meddela föreskrifter härom.Enligt motivultalanden bör domstolen i slället vid huvudförhandlingen i måletsöka få lill slånd "rimliga och för båda parter bindandeöverenskommelser" i hithörande frågor. Atl domstolen i samband medhuvudförhandling i brottmål skulle bedriva angiven form avförlikningsverksamhet finner RÅ ej böra komma i fråga. Det kan nämligen inteuteslutas all den tilltalade skulle komma alt känna en press på sig allacceptera ett av domstolen givet förlikningsförslag i tro all della skullekunna medföra en mildare bedömning i broUmålsdelen. Hovrätten för vill i anslutning tillutredningens uttalande alt domstolens verksamhet belräffande skadeständsfrågorinte bör medföra all rättegången tyngs av en orimligt vidlyftig handläggningav dessa erinra om all BRÅ i rapporten påpekat alt del nognågon gång ägnas alltför liten uppmärksamhet åt skadeståndsfrågor under rättegängeni brottmål, kanske med följd alt den skadesländsskyldiges lagliga möjligheterinte alltid tas lill vara fullt ul. framhåller atl tvångsåtgärder inomkriminalvården i huvudsak bör motiveras endast med hänsyn till allmänlaglydnad. I vissa situationer, t. ex. vid allvarlig narkomani, är det dock avstor vikt för domstolen alt veta att föreskrifter om stöd och hjälpåtgärderverkligen får ett rejält innehåll. Oavsett om etl förordnande om viss vårdeller behandling ges av allmän- eller individualpreventiva skäl, bör domstolenkunna bestämma om sådana åtgärder och dessa bör också på verkställighetsplanetkunna sanktioneras med tvångsmedel. I den allmänpolitiska debatten förekommeren diskussion om tvångsingripande vid socialt vårdbehov, men 1978/79:212 198 detär att märka att här är fråga om val mellan olika brottspåföljder - alUså ävenfängelse. Göleborgslingsräii anser att sista meningen i 28 kap. 7 8 lämpligen kan utgå. Imotsats till utredningen är av åsikten att samhällel ävenmot den dömdes vilja skall kunna ge föreskrift om att den som är föremål förkriminalvård jämväl skall underkasta sig viss behandling då sådan framstår somoundgängligen påkallad, särskilt psykiatrisk vård och nykterhets- ellernarkomanvård. Det kan inte anses rimligt att sådana missbrukare som ofta saknarmöjlighet att själva bedöma sin belägenhet eller som är helt ointresserade avvårdinsatser själva skall få avgöra frågan om de behöver vård eller inte.Erfarenheten visar att dylikt missbruk i olika former ofta utgör grogrundenför brottsligt beteende. Samhället bör därför inte fråntas möjligheten att, omså erfordras, tvångsvis genom att angripa missbruket förhindra återfall ibrott. Statskontoretpåpekar att det i tidigare remissyttranden aktualiserat frågan om hur gränsenmellan kriminalvård och socialvård skall dras. Utredningens förslag pekarenligt verkets mening på att en klarare gränsdragning är angelägen.Statskontoret anser att i den mån påföljd ej innebär övervakning - ordinäreller intensiv - så bör huvudansvaret för hjälp och stödåtgärder i principankomma på socialvården. Samhällets ordinarie organ för denna typ avverksamheten bör i första hand utnyttjas. mening föranleder utredningens förslag en närmareprecisering av bl. a. vilka uppgifier som bör ligga på fri vården respektiveden kommunala socialvården. vid Lunds universiiei ifrågasätter det välbetänkta iutredningens uppfattning att den dömde i alla situationer ensam skall avgöra omhan vill acceptera sociala stödåtgärder och/eller medicinsk behandling. Iexempelvis sådana fall då alkohol- eller narkotikamissbruk lett till upprepadbrottslighet kan det inte vara rimligt atl låta missbrukaren själv avgöra omhan vill låta sig behandlas eller fortsätta sitt missbruk och sin kriminellaverksamhet. Domstolen måste i sådana fall ha möjlighet att föreskriva altmissbrukaren skall undergå behandling. JOanser all kriliken mot behandlingstanken bör värderas med viss försiktighetoch att den knappast fört så långt att man kan avvara ett inslag av, omnödvändigt, också tvångsvis genomförd behandling inom kriminalvården. Svenskakommunförbundel finner det, eftersom de föreslagna åtgärderna är avsedda attersätta frihetsstraff, naturligt att kontrollen av de dömda kommit iframskjutande ställning. Alt de sociala insatserna ändock inte skall fillmätasmindre betydelse i den nya påföljden finner förbundet tillfredsställande.Likaså är det riktigt att föreskrifter om hur den dömde skall förhälla sig intelängre skall kunna meddelas. Detta innebär att frivårdens sociala insatser idet enskilda fallet får inriktas på sådana åtgärder som den dömde accepterar.Kriminalvårdens frivårdsverksamhet kommer härigenom att få arbeta under iprincip samma föratsättningar som den kommunala socialhjälpen. I många fallblir del fråga om atl söka motivera den dömde att ta emot och söka tillgodogörasig det sociala slöd och den vård och behandling som samhället kan erbjuda. 1likhet med ulredningen finner förbundet det riktigt att hålla fast vid deprinciper om den sociala verksamheten inom kriminalvården som fastslogs ianslutning till kriminalvårdsreform och som främst innebär attkriminalvårdens klienter i så stor utsträckning som möjligt skall begagna sigav samhällets allmänna 1978/79:212 ih.-ti;. resurser när det gäller socialvård, sjukvård, utbildning elc.Genomförandet av socialutredningens förslag om socialhjälp torde kunnamedverka till att samverkan mellan kriminalvårdens sociala verksamhet ochsocialtjänsten vidgas och fördjupas. Förbundet underslryker vad utredningenframhåller alt kontakten mellan övervakare och klient inte bara får ges karaklärav ett fullgörande av en i och för sig besvärande anmälningsskyldighet utan atlman i slället försöker att gemensamt åstadkomma något positivt för den dömde. Förslagelom att i vissa fall jämte övervakare skall kunna förordnas en förtroendemanför den dömde tillstyrker förbundet. En minoritet inom delar utredningens uppfattning att de framlagda förslagen lill frivårdskall tillgodose en hjälpfunktion. En förutsättning för att hjälpen skall blieffektiv är - såsom ulredningen framhåller - atl etl förtroendefullt samarbelekommer lill stånd mellan den dömde och samhällets hjälpande organ. Del är självfallelönskvärl att stöd och hjälp utgår i enlighet med frivilliga uppgörelser. Dettafår emellerlid inle innebära att inga krav ställs pä den dömde. Del måsteockså i fortsättningen finnas möjlighet atl ingripa mol en kompakt misskölsamhethos den som efter brott är föremål för fri vård. anser att förslagel altersätta föreskrift om sätl all belala skadestånd med försök att åstadkomma enöverenskommelse mellan målsägande och klient är myckel bra, även om det kanbli svårt atl realisera i någon större omfattning. Det enda rationella ärförmodligen all införa en statlig målsägandeförsäkring med regressrätt molklienten. Frivårdens roll i detla sammanhang bör absolut inle vara någon sekundaindrivningsmyndighets, varför ifrågavarande bestämmelser bör omarbetas i denföreslagna förordningen. Frivården bör däremoi medverka med budgetplanering,kontakter med kronofogde m. m. Föreningen anser alt samhället bör kunnamot den dömdes vilja förordna om viss vård som kan anses erforderlig för atl avhjälpamissbruk av t.ex. alkohol- eller narkotika och all domstol därutinnan bör hamöjlighet att, oavsett samtycke, förordna att den dömde skall vistas i visstbehandlingshem. Föreningen anser det varaviktigt alt göra en skarp gränsdragning mellan kriminalvårdens och andramyndigheters ansvarsområden, inle minsl mol bakgrund av att de sociala myndighelernai framtiden förmodligen ej kommer att tillämpa tvång mot vuxna människor. RÅ konslaterar atl det grundläggande kriteriet påpåföljden tillsynsdom är "intensiv övervakning". Härigenom skiljersig påföljden från villkorlig dom med övervakning. Vad som skall konstitueraintensiv övervakning kan emellerlid ej anses så distinkt angivet att det kantjäna som kännetecken för en viss påföljd. Förslaget i 28 kap. 10 8 kansåledes inte godtas i förevarande utformning. Från principiella utgångspunkteranser RÅ del vidare vara tveksamt om övervakare eller biträdande övervakareskall få, även om del endast är tillfälligt, upphäva av skyddskonsulentenmeddelad föreskrift om vad som skall gälla för övervakningen. pekar på de praktiska svårigheter somuppstår för den dömde i en storstadsregion eller på en ort på långt avståndfrån övervakaren. Han kommer inte att kunna sköta ett arbete, arbetsresor,familjeskyldigheter och mer eller mindre avsätta kanskeavsevärd lid till att fullgöra anmälningsskyldighet. 1978/79:212 200 I den föreslagna 28 kap. 10 8 har ulredningen givit skyddskonsulenlenbefogenhet att efter dom på fillsynsdom meddela den dömde föreskrifter om bl.a.bostad, uppehållsplats och verksamhei. Föreskrifter av sådana för den dömdeingripande art bör enligt meddelas avövervakningsnämnden. När del gäller placering i behandlingshem ulanförkriminalvården framhålls av utredningen all underrättelseskyldighet i regelinte kan åläggas behandlingshemmets personal. Detla må enligtövervakningsnämnden i visserligen vara rikligt men ingenlinghindrar att man gör elt åtagande i sådant hänseende lill ett villkor för allgodtaga placeringen. Den som vill ställa upp för krininalvårdens klientel börgöra della på kriminalvårdens villkor. Del är ju dock fråga om verkställighetav påföljd. För atl den föreslagna intensivövervakningen skall göraskäl för namnet - och tillsynsdomen få del innehåll skyddsiillsynen saknar -kan det enligt i inte vara tillfyllest som ulredningenanger alt övervakaren skall hålla sig underrättad om var klienten bor, hanshuvudsakliga sysselsättning, hur hans livsföring i övrigl är. Därulöver angerutredningen all övervakaren i regel också bör försöka hålla reda på vadklienten företar sig . Del är enligt jusl under fritidensom de kritiska situationerna och stora svårigheterna i regel uppstår. För allgenomföra lillsynsdomens syfte torde enligl mening i en del fallfordras sådana resurser och föreskrifter att intensivövervakningen kan pågådygnet om. JO påpekar att utredningen har velat skapa garantier föreffektiv övervakning vid fillsynsdom. Detla har skelt bl.a. genom mycketdetaljerade föreskrifter i förslaget till frivårdsförordning. Härom är inte annalalt erinra än atl den dömdes gmndläggande skyldigheter bör regleras så uttömmandesom möjligl i . Vad som enligt 28 kap. 10 8 2 st. i förslagelskall gälla borde därför preciseras ylterligare. Detla kan möjligen ske genomatt det föreslagna innehållet 131 8 2 st. 1 p. och 3 st. samt 39 8 2 st. frivårdsförordningenpå lämpligt sätt inarbetas i BrB. 3.8 Sanktioner vid villkorsöverträdelser Helt allmänt anser JÄ att utredningens förslag belräffandesankiioner är svåröverskådligt. Det kan t.ex. ifrågasättas om den möjlighettill kortvarigt omhänderlagande som föreslås i 28 kap. 13 8 fyller någonegentlig funktion vid sidan av övriga sanktionsformer. Under alla förhållandenär det tveksamt om övervakningsnämnd skall få förordna om sådant omhändertagande.Dessutom anser JK att skillnaden mellan denna form av omhändertagande och denform för sådan åtgärd som föreslås i 28 kap. 15 8 är svårgripbar. Beträffandesistnämnda form av omhändertagande föreslås vidare att åklagare i visssituation skall besluta. Något förslag till föreskrifter om överklagande avåklagares beslut ges dock inte. RÅ vill helt allmänt framhålla att utredningens förslagtill sanktionssy-slem vid villkorsöverträdelser är i hög grad komplicerat ochsvåröverskådligt. Enligt RÅ bör omhändertagande kunna ske endast när frågauppkommit om atl vid domstol föra talan om intagning i anstalt enligl 28 kap.3 8. Alt utnyttja det kortvariga omhändertagandet som ett sanktionsmedel vidvillkorsöverträdelser anser RÅ sålunda ej böra komma i fråga. Utredningenföreslår atl verkställigheten av ett sådant omhändertagande skall kunnaförläggas till den dömdes fritid, oftast till veckosluten, och därvid kunnadelas upp på flera perioder. En sådan ordning skulle vara administrativi yl- Prop.1978/79:212 .i 201 tersi krävande och limgiodd. Den första fråga som inställersig är var den onihänderlagne skall föivaras. Att detta ej lämpligen bör skehos polismyndighet torde vara ställt utom alll tvivel. RÅ avstyrker au delkortvariga onihiindeitagandet utnytljas som etl självständigt sanklionsmedeloch under alla omständigheter all en uppdelning av omhändertagandel på fleraperioder fär ske. I anslutning till bestämmelsen i 28 kap. 15 8 atl beslutom omhändertagande fär meddelas av åklagaren anser länsåklagaren i Värmlandslän det vara ett rätissäkerheisintresse att regeln också kompletteras med en bestämmelseom den tid inom vilken åklagare skall meddela beslut om talan skall föras ellerinle. Enligt överåklagaren i har sanktionssystemelvid tillsynsdomen i stort sett erhållit en lämplig utformning. Emellertid harregeln om kortvarigt omhänderlagande som ett sanklionsmedel fält en med hänsyntill de syften man avsett att uppnå med sanktionen nägot otillfredsslällandeutformning. I mänga fall torde denna sanktion aktualiseras först sedan andra åtgärderprövats ulan resultat varför det finns del utrymme för berättigade farhågorbeträffande den dömdes vilja alt uppfylla sina skyldigheter utan kraftigapåtryckningsmedel. Som förslaget är formulerat kan del förväntas alt sanklionensätts in snabbt vilket i och för sig är väsentligt. Emellerlid anseröveråklagaren att ett genomförande av den i 28 kap. 13 8 beskrivna möjligheten lilluppdelning på flera korta perioder av verkställigheten av det kortvariga frihetsberövandetriskerar alt göra sanktionen betänkligt uddlös. Endast i undanlagsfall torde siluationenför den dömde vara sädan an verkställigheten av det kortvariga frihetsberövandeli ett sammanhang kan tänkas lägga hinder i vägen för hans sociala anpassning.Överåklagaren anser sälunda atl beslämmelsen om uppdelning avverkställighetstiden bör ulgå ur förslagel. Hovrättenför släller sig tveksam till utredningens förslag när det gällersanktionen kortvarigt omhändertagande. Etl frihetsberövande pä nägra fä dagari uteslutande sanktionssyfte är inte tilltalande. Än mindre tilltalande är det atllänka sig frihetsberövanden som skall verkställas i korta perioder vid skilda lillfällen,t. ex. tre veckoslut i en månad. Skall frihetsberövandel ske i polisarrest blirden tänkta sanktionen än mer tveksam. Till detla kommer atl sanktionsformen medall sannolikhet blir svär alt tillämpa. Det är givetvis svårt att finna andralämpligare sanktions-formei för dem som helt undandrar sig tillsynen.Sanktionen bör dock lättare kunna accepteras om frihetsberövandet verkställspå kriminalvårdsanstalt där de intagna kan sysselsättas t.ex. med sådantlagningsarbete som förekommer i . Hovrätten vill ocksä fästauppmärksamheten på förslaget att ett omhändertagande som har beslutats avåklagare enligt 28 kap. 15 S I st. skall kunna beslå . Visserligen ärdet här inle fråga om frihetsberövande på grund av endast misstanke om brott.Förslaget kan dock inte sägas ligga i linje med de förslag som har lagts framav utredningen om översyn av häklningsbestämmelserna. Attsanktionerna enligt tillsynsdomen kan skärpas är enligt lingsräii ioch för sig bra men tingsrätten finner för sin del all själva uppbyggnaden avreglerna med en lill synes trappstegsliknande skärpning är en alltförkomplicerad konstruktion. Tingsrätten vill vidare fästa uppmärksamheten pä atlen del av de ålgärder som skall vidtas i följd av tillsynsdomens upptrappade sankiionerkommer alt kräva snabb handläggning, inle bara hos skyddskonsulent,övervakningsnämnd och åklagare utan också i domstolen. Om sädana åtgärder skallkunna genomföras måste detaljreg- Prop.1978/79:212 202 lerna uiformas så atl de kan på ett naturligt och enkelt sällinpassas i domstolens övriga arbetsmetodik.