prop · G20395 · 1978-12-31 00:00:00 — Gislavedskommun anser att det är av utomordentligt stor belydelse att samråd sker ochatt detta leder fram till konkreta åtgärder för att dämpa skattehöjningarna.Kommunerna måste visa att besparingssträvanden och prioriteringar verkligentas på allvar, i annal fall kommer kravet på ett skattetak att framföras medallt större styrka. 1978/79: 95 64 karGislaveds kommun att då det finns tiofemton kommuner i varje län, är det intepraktiskt realiserbart att hålla konferenser med ett flertal deltagare frånvarje kommun. I stället bör överläggningen ske mellan representanter förlandstingets förvaltningsutskott och styrelsen för länsavdelningen, gärna medkoncentrering tiU en mindre arbetsgrupp för förarbetet. Ytterligare ett tiotalkommuner betonar också lämplighelen av att kommunförbundets länsavdelningarsamordnar kommunerna i resp. län. EnligtBengtsfors kommun är en större samverkan mellan kommuner och landstingnödvändig dels med tanke på en jämnare utdebiteringshöjning, dels med tanke påplanerade investeringar och därmed sammanhängande sysselsättning inom länet.Även uppgiftsfördelningen mellan primärkommuner och landsting bör diskuterasinom ramen för ökad samverkan. Även kommun framhåller att i samrådel böruppmärksamhet ägnas åt de verksamhetsområden som ligger inom gränszonen förkommunernas och landslingens kompetensområden, exempelvis sjukvård och åldringsvård.Luleå kommun anser vidare att det är nödvändigt att samrådet får en fastorganisation och en mer stringent uppbyggnad. Det är självklart att arbetetmåste inriktas på ekonomiska frågor och avse såväl ettårs- somflerårsperspektivet. Överenskommelser mellan kommuner och landsting bör följasupp. Ytterligareett tiotal kommuner delar också KEU:s uppfattning att samrådet bör avseekonomiska frågor och även inriklas på fierårsplaneringen. a. ,, , och kommuner anför att en modell församrådsorganisation mellan landsting och kommuner bör utarbetas avkommunförbundet och landstingsförbundet gemensamt. Flerakommuner som i och för sig är posiliva till ett ökat samråd är dock liksom KEU,76 tveksamma till den av utredningen diskuterade modellen med ett fastorganiserat samråd. kommun anser att en gemensam budgetberedning isamverkanssyfte, som integreras i och kommunemas ordinariebudgetarbete skuUe bli för långtgående och ohanterlig. Landstingen ochkommunerna har trots allt skilda uppgifter, och kommunerna sinsemellan skildageografiska områden att svara för. Samverkan mellan kommunstyrelser ochförvaltningsutskott måste enligt kommun koncentreras påövergripande frågor och samråd om skatteuttag. konstaterar att den föreslagna modellen medför storapraktiska problem. Alla kommuner inom samma län berörs och därmed åtskilligapersoner. MBL-frågorna har vidare förkortat den redan tidigare korta handläggningstidenför budgetberedning. Ett genomförande av den föreslagna modellen skulle krävaytterligare betydande handläggningstid. Enligt kommunens mening kan detföreslagna samrådet inledningsvis begränsas till att landstingens ochkommunernas Bilaga 9 Remissyttrandena 65 styrelsergemensamt efter de centrala överläggningarna lämnar direktiv för kommandebudgetarbete och därefter utför vissa avstämningar. avvisarockså tanken på en gemensam budgetberedning. Flera kommuner påpekar attsamrådet bör utformas så att kommunernas planering och budgetarbete på kort ochlång sikt inte försvåras. Någrakommuner, bl. a. , , , och kommuneranser att samrådet enbart bör vara av informativ karaktär, eftersom det annarslätt kan uppstå tendenser tiU landstingsstyrning av den primärkommunalabudgeteringen, dvs. skulle kunna få rollen av"överkommun". Även kommun uttalar farhågor församverkanssvårigheter mellan primärkommuner och landsting. Erfarenhetsmässigthar landstingen först bestämt sina behov; det som blivit över harkommunema fått ta. Sjukvård och långvård har varit helt överskuggande problemjämfört med kommunernas åldringsvård och barnomsorg. Förutsättningar för en ändringav attityden är minimala. Kommunerna torde liksom hittUls få känna sigöverkörda. Etttiotal kommuner avstyrker en ökad samverkan mellan kommuner ochlandstingskommuner. anser att ett ökat samråd inte behövsmed hänvisning till dels KELP och länsprogram, dels den fungerande politiskademokratin. Enligt är det skissade samverkanssystemet mellanprimärkommuner och landsting ett ytterligare underkännande av den kommunalasjälvstyrelsen. En överbryggande utgiftsprövning torde inte kunna komma tillstånd, då detta förutsätter att endera parten går in på den andres område ochprioriterar mot sin egen verksamhet. I torde även de praktiskasvårigheterna vara så stora att ett system har små möjligheter att fungera. Enköpingskommun hävdar att den nu föreslagna utvidgade formen inte torde leda till någrakonkreta åtgärder utan snarare får betecknas som en tidskrävande procedur sominte fyller något egentligt syfte. Såväl landstingen som kommunerna harmöjligheter att studera varandras planerade verksamheter i de långtidsplanersom upprättas. kommun framhåller att konstitutionella förhållandenförhindrar att organisationen skulle bli ett effektivt styrinstrument.Landstingspolitikerna är inte valda för att påverka och ansvara förprimärkommunala frågor. Detta ansvar vUar odelat på förtroendemännen iprimärkommunerna. kommun förordar i stället informell samverkan inomnärliggande områden. Huvuddelenav landstingskommunerna ställer sig positiva tUl ett ökat samråd mellankommuner och landstingskommuner. Flera landstingskommuner instämmer i attnuvarande samrådsorgan måste ges en större tyngd och att arbetet i högre gradmåste inriktas på ekonomiska frågor och avse både ettårs- och flerårsbudgeten. 27 1978/79. 1978/79: 95 66 ,, , , och länslandstingskommuner framhåller att några direktiv om samverkan från exempelviskommunförbunden inte behöver utfärdas. Det måste få ankomma på resp.landstingskommun och primärkommunerna i länet att själva besluta om ensamverkan. och länslandstingskommuner påpekar'att den av utredningen diskuterade modellen församverkan torde vara svår att genomföra i län med ett stort antalprimärkommuner. Föreligger det dessutom skillnader i politiskamajoritetsförhållanden mellan kommunerna kan det uppstå andra samverkansproblemän de rent adminsitrativa. läns landstingskommun anser att ansvaret fören överbryggande utgiftsprövning i praktiken åligger de politiska partierna ikommuner och landsting. , och läns landstingskommunerutgår från att det frivilliga samrådet mellan primärkommunerna ochlandstingskommunerna kan växa fram beroende av den politiska viljan hos debåda kommunformernas representanter. Härvid kan hänsyn tagas tUl olikaregionala intressen och behov. Några landstingskommuneruttalar viss tveksamhet om möjligheterna att utveckla nuvarande samrådsformer.Kalmar läns landstingskommun understryker att det är en mycket kompliceradfråga, i vilken det kan bli svårt att på kort sikt uppnå mera betydanderesultat. Den starka tidspressen i budgetarbetet utgör därvid en belastning.Inte heller läns landstingskommun anser att en samverkan är någonpatentlösning på och kommunernas verksamhets- och finansieringsproblem.Kopparbergs läns landstingskommun finner att behovet av gemensammaöverläggningar kan täckas inom befintliga organ. 5 Den kommunala avgiftsfinansieringen Merän tre fjärdedelar av de ca 150 remissinstanser som har yttrat sig i fråganinstämmer i KEU:s synpunkter att det är svårt att kraftigt förstärka dekommunala inkomsterna genom att öka avgifterna. Svenska kommunförbundetinstämmer i denna generella slutsats. Även delar KEU:suppfattning att avgifterna är marginella som finansieringskälla förlandstingen. Etttjugotal kommuner anser att avgiftema måste anpassas bättre till kostnadsutvecklingen.Föreningen anser att det har visat sig svårt att fåbeslut om avgiftshöjningar, även sådana som avser anpassning tillpenningvärdet. Avgiftsandelen har därför sannolikt en sjunkande tendens,vilket bör uppmärksammas. Eventuell avgiftsfinansiering av kommunalaverksamheter, som varit helt skattefinansierade, kan möjligenåstadkommas genom centrala övervä- ganden och rekommendationer. hargjort en undersökning som visar att kommunerna intekunnat förutse de snabba kostnadsökningarna och därför inte hell kunnatkompensera sig genom avgiftshöjningar. är angelägen att betona, att avgifternakontinuerligt bör anpassas till kostnadsutvecklingen. Vidare förutsätter kommunenatt den i skatteutjämningsbidraget invägda va-kostnadskompensationen inteförändrar kommunernas möjligheter att självfinansiera verksamheten (varken urpolicy- eller kommunalrättslig synpunkt). anser att det bör slås fast att om resp.kommun kan få många små inkomstförstärkningar kan detta bli en inte föraktligtotal förstärkning. Den kommunala avgiftspolitiken är emellertid alltförtraditionsbunden vilket en annan attityd från utredningens sida skuUe ha kunnatbidra lill att bryta. Sålunda är det utan "draghjälp" från statsmakternassida hart när omöjligt att diskutera avgiftsfinansiering av nya områden, som avtradition varit gratis, exempelvis inom det kulturella området. Vidare är t. o.m. naturliga kostnadsanpassande höjningar svåra alt genomföra, varföravgiftsandelen på vissa områden visar en sjunkande tendens. Utrymmet för ensuccessivt höjd avgiftsnivå är därför betydande på åtskilliga områden utanbesvärande sociala konsekvenser. anser liksom KEU 76 att avgifterna börjusteras i takt med index. Så sker i flera faU inte . Det bordedärför finnas utrymme för en diskussion om att återställa taxoma till den realanivå de tidigare hade. Vidare anser att om de kommunalataxorna även i fortsättningen skall vara inkomstgraderade kan uppenbaraförenklingar ske om kommunerna lillåls hämta uppgifter frånförsäkringskassornas inkomstregister. De flesta landstingskommuner som yttrat sig anser attavgifterna snabbare bör anpassas tUl den aUmänna prisnivån. RRV anser att KEU 76 i huvudsak har förbigåttavgiftsbeläggningens styreffekter (inverkan på utnyttjandet) och effekter påinkomstfördelningen. För vissa områden gäller att avgiftsbeläggning medföricke önskvärda styreffekter eller icke önskvärda effekier på inkomstfördelningensamtidigt som den resulterar i en önskvärd kommunalekonomisk effekt. Om fråganom ökad avgiftsbeläggning av verksamhet övervägs vidare är det enligtRRV:s mening angeläget att styreffekterna av avgifter inom olika kommunalaområden studeras. RRV vill i detta sammanhang påpeka att den kommunalekonomiskaeffekten av höjda avgifier inte alltid är lika stor som intäktsökningen i denavgiftsbelagda verksamheten. Vissa avgifier skall även erläggas av andrakommunala organ. I andra fall kan skatteintäkterna påverkas. och industriförbundanser att avgifier som finansieringskäUa bör övervägas i större utsträckning.Av- 1978/79: 95 68 gifterskulle kunna användas i högre grad såväl inom sjukvården, barnomsorgen somundervisningen. Länsstyrelseni län delar KEU:s uppfattning men anser det angeläget med fördjupadestudier av vUka möjligheter det finns tUl nya eller ändrade avgifter inom olikaområden. Även om avgiftsfinansieringen totalt sett är marginell så har denbetydelse i den kostnadsjakt som måste ske i en effektiv förvaltning.Avgiftssystemet har också som utredningen påpekar en styrande effekt påefterfrågan av kommunala tjänsier. Täbykommun anser att utredningens synpunkt om att avgiftsnivån kan påverkaefterfrågan bör i högre grad tjäna som vägledning vidavgiftssätining. Denna taxefilosofi kan också användas i syfte att fastläggavilken standardnivå, som en verksamhet bör ges, dvs. medborgarna gesmöjlighet att värdera på ett annat sätt än som sker mellan olikakvaliteter på en verksamhet. Hallsiahammarskommun anser att KEU:s slutsats säkerligen är riktig utifrån en traditionellbedömning. Emellertid framhåller kommunen att det utan tvekan är så attavgiftsfinansiering efter självkostnadsprincipen just skulle utgöra ettutomordentligt kriterium på den yttre effektiviteten i kommunens produktion avtjänster. Medan självkostnadsfinansierade tjänster skulle bidra tillmöjligheten att tolka graden av behovstiUfreds-ställelse, leder det avgiftsfriaeller lågtaxebestämda utbudet till en obegränsad efterfrågan, som långt ifrånalltid utgör bevis för en hög behovstillfredsställelse. Ett på basis avsjälvkostnadsprincipen utvecklat avgiftssystem skulle ge goda fingervisningarom vad medborgarna anser vara mest värdefullt och därigenom tjäna somvägledning vid prioritering av verksamheter. För den skull varken behövereller bör de sociala värderingarna i sammanhanget utelämnas. Ett dyliktokonventionellt synsätt på avgiftsfinansieringen skulle öppna möjligheter fören rad intressanta resonemang, som saknas i utredningen, och de ekonomiskakonsekvenserna genom en praktisk tillämpning skulle icke bli så obetydliga somnu är fallet när det gäller icke affärsdrivande verksamheter. Göteborgskommun anser att KEU 76 har tagit alltför lätt på denna fråga. Även om man intekan påräkna "kraftigt förstärkta inkomster" totalt sett, måste avgiftsfinansieringenbetraktas som en angelägen fråga. Det hade varit av värde om man i störreomfattning försökt utreda avgiftssättningens betydelse exempelvis förefterfrågan på kommunens tjänster och därmed för olika invånargruppersmöjligheter att utnyttja den kommunala servicen. Avgiftssättningen som etthjälpmedel till bedömning av kommuninvånamas preferenser behöver ocksåbelysas. Utredningens alltför ensidiga inriktning på finansieringsaspektenundanskymmer det faktum att avgifterna spelar en viktig styrande roll för såvälinriktningen som den totala omfattningen av den kommunala konsumtionen. Bilaga 9 Remissyttrandena 69 Strömstadskommun anser att ökad uppmärksamhet bör ägnas möjligheterna tillavgiftsfinansiering inte minst för att dämpa den efterfrågan på servicen som ejberor på ett verkligt behov. () påpekar också attfördelen med en ökad avgiftsfinansiering inte i första hand är ökad täckningför kostnaderna utan att avgiftema visar i vilken utsträckning kommuninvånarnaär beredda att betala för olika former av verksamhet vilket kan tänkas verkaåterhållande på efterfrågan. All erfarenhet visar nämligen, att först närpriset på en tjänst eller vara blir känt, kan man få en realistisk diskussionkring priorite-ringsfrågorna. Malmökommun framhåller att inom många verksamhetsområden måste de sociala effekternaav en taxehöjning ges större tyngd än de rent finansiella. Torsbykommun delar KEU:s uppfattning att avgifternas nivå och konstruktion kanpåverka efterfrågan på olika kommunala tjänster bl. a. barnomsorg. Ätt ha såhöga avgifter att man utestänger de från dessa kommunala tjänster som urekonomisk synpunkt är i störst behov av tjänsterna, är icke förenligt med deaUmänna jämlikhets- och likställighetsprinciper, som skall prägla denkommunala verksamheten. Västeråskommun beionar att förstärkningar av ekonomin är möjliga inom flera områden omnuvarande tolkning av jämställdhetsreglerna olika kommuninvånare emellanförändras. Om större vikt fästs vid principen betalning efter vad tjänstenkostar än att alla ska betala lika vinns kanske inte kraftigt förstärktaintäkter för kommunen, men kanske av större betydelse, minskade kostnadergenom att den enskilda individen väljer bUligare alternativ. Sollentunakommun anser att självkostnadsprincipen bör frångås så att kommunerna harmöjligheter att ta ut avgifter utifrån företagsekonomiska ochsamhällsekonomiska principer, även om det då ger ett visst överskott. Vad somdäremot bör undvikas är givetvis att för höga avgifter tas ut enbart på grundav en monopolsituation. kommun konstaterar vidare attgatubyggnadskostnadsbestämmelser finns i en ålderstigen byggnadslagstiftning,som är otymplig och klart otillfredsställande i dagens situation. Förhållandetär att kommunerna får göra mycket omfattande investeringar som i storutsträckning kan täckas med avgifter men som måste betalas med skattemedel.Dessa investeringar kommer fastighetsägarna tUl godo genom värdestegring. Norrköpingskommun delar KEU:s uppfattning att en ökad avgiftsfinansiering inte är någonlösning på problemen i den kommunala ekonomin. Kommunen finner KEU:sstäUningstagande särskUt fillfredsstäl-lande med tanke på att andrautredningar, t. ex. vägutredning och gatukostnadsutredningen, villlägga på kommunerna ökade uppgifter och då förutsätter avgiftsfinansiering. Kristianstadskommun framhåller att inom miljöområdet bl. 1978/79: 95 70 ochavlopp och renhållningsverksamhet nuvarande lagsfiftning ställer synnerligenomfattande krav på kommunala investeringars omfattning. Dessa investeringarsstorlek varierar kraftigt beroende på t. ex. de fysiska förutsättningarna förlokalisering av bl. a. reningsverk och avfalls-behandlingsanläggningar. Sådana förutsättningarkan leda tUl att det är orealistiskt att tillämpa självkostnadsprincipen iavgiftssättning även inom s. k. affärsdrivande verksamhet. kommun konstateraratt det finns betydande geografiska variationer i avgiftsfinansieringen.Expansiva kommuner i attraktiva lägen har helt andra möjligheter att nå fullkostnadstäckning inom de tekniska verken, än vad de flesta glesbygdskommunerhar. menar också att det inte är möjligt för glesbygdskommuner medmånga små vatten- och avloppsverk att ta ut full kostnadstäckning för dessaanläggningar. Ytterligare ett tiotal kommuner och fem länsstyrelser anser detsvårt för glesbygdskommuner att ta ut full kostnadstäckning vid de tekniskaverken. , och Solnakommuner framhåller att kommunala taxor och avgifter i princip inte börfastställas av statliga myndigheter. kommun anser att denspecialreglering av vissa kommunala taxeområden som finns i t. ex.hamntaxekungörelsen enUgt kommunstyrelsens uppfattning bör borttas.Den konkurrenssituation som råder hamnarna emellan har medfört att avgifternastyrs av marknaden. Underställningen av hamntaxebesluten upplevs därför enbartsom administrativt krångel. Vidare anser kommun att den statliga priskontrollenmed anmälningsskyldighet för kommunala avgiftshöjningar som införtsenligt kommunens mycket bestämda uppfattning bör upphöra. Eftersomkommunerna enligt gällande lagstiftning inte får ta ut avgifter som motsvararmer än självkostnaden för verksamheten och alltså inte kan betinga sig vinstsaknas bärande skäl för en statlig priskontroll. Priskontrollen av kommunalataxor medför dessutom en onödigt ökad byråkrati. Effekterna av en vägradhöjning av en taxa blir nämligen en motsvarande skattehöjning.Priskontrollen innebär alltså att ett statlig kontrollorgan har ålagts attavgöra om kommunala utgifter skall finansieras med avgifter eller skatter,som man från regeringshåll uttalat sig för ökad avgiftsfinansieringav verksamhet. Linköpingskommun ifrågasätter också varför kommunerna inte själva får fastställa sinataxor. Kollektivtrafikens taxor fastställs av men kommunenstaxepolitik är ju en del av den totala trafikpolitiken inom kommunen enpolitik som styrs av andra värderingar än de rent finansiella aspekterna påtaxesättningen. Bussbidragsnämndendelar KEU:s uppfattning att inle enbart kostnadsutvecklingen ikollektivtrafiken bör styra avgifternas storlek utan att ett flertal andrafaktorer måste beaktas. anser att finansiering av enutbyggd kollektivtrafik kan ske dels genom avgiftsfinansiering, dels genomskattefinansiering, kombinationer kan också förekomma. För att få en sårättvis fördelning som möjligt bör en central trafikplaneringsmyndighet inrättas.Planeringsmyndigheten bör ges mandat att ta fram underlagsmaterial till defaktorer som måste beakias vid avgiftssättningen, t. ex. beräknaefterfrågeborlfall vid taxehöjningar, fördelningspolitiska effekter, sökaklargöra de faktorer samt den betydelse som avgör avvägningen mellan kollektivoch privat trafik etc. Ett sådant underlagsmaterial skulle vara av stor hjälpvid kommande överläggningar mellan primärkommun, landstingskommun,trafikutövare och staten. Länsstyrelserna i och anserliksom KEU 76 alt inte enbart kostnadsutvecklingen skall få styraavgiftsuttaget. Effekten på efterfrågan liksom avvägningen mellan kollektivoch privat trafik måste också beaktas. i länframhåller att från trafikpolitisk synpunkt är det angeläget attkollektivtrafiktaxan hålles på en låg nivå, då erfarenheterna visar, attresenärerna annars i ökad utsträckning väljer privatbilen som kommunikationsmedel.Från resurssynpunkt synes dock vissa höjningar vara nödvändiga omtrafikstandarden skall kunna förbättras vilket ger kollektivtrafiken en ökadkonkurrenskraft. Differentierade avgifter för fritidshus Länsstyrelserna i-Kronobergs, och samtJämtlands län delar KEU:s uppfattning. i och länanser att starka skäl talar för en lagändring och framhåller att avgiftsdifferentieringhar särskUd betydelse för flera kommuner i länet. i Jämtlandslän konstaterar att kommunerna i länet helt skulle kompenseras för kostnadernaför vatten och avlopp m. m. för fritidsfastigheter om den av utredningenföreslagna differentieringen genomförs. Även delar anser det motiverat att frågan utreds i särskild ordning och påpekaratt om kommunema ges möjlighet att differentiera avgifterna påverkas behovet avbidrag för fritidshusen vid skatteutjämningen. LRF anser att det finnsanledning att undersöka möjligheterna för en differentiering av avgifternaavseende friiidsfastigheter i glesbygd. Ett tjugotal kommuner, framför allt kommuner med storfritidsbebyggelse, instämmer också i KEU:s förslag. kommunkonstaterar att antalet permanenta bostäder är omkring 16 000 i kommunen medanantalet fritidsbostäder uppgår tUl drygt 26 000. Detta förhållande gör detmycket väsentligt för kommun med en lagändring som möjliggördifferentierade avgifter. Syftet med en sådan lagändring skulle vara att göradet möjligt för en kommun att i en större eller mindre utsträckningskattefinansiera de koslnader som belöper på de permanent- 1978/79: 95 72 boendesamtidigt som full avgift tas ut av de fritidsboende. Efterkomsjälvkostnadsprincipen kvarstår oförändrad så bör den föreslagna lagändringeninte innebära några risker för missbruk. Även kommun finnerutredningens förslag angeläget, inte minst därför, att om möjligheter till fullkostnadstäckning genom brukningstaxan funnes, förutsättningar skulle skapasför en angelägen utbyggnad av va-anläggningar i områden som saknar sådana . Sotenäskommun understryker vikten av att den föreslagna lagändringen skyndsamt kommertill stånd. Kommuner av karaktär får vidkännas stora kostnader för fritidsboende.Kostnader som tUl mycket ringa del kan kompenseras genom avgifter och där bl.a. va-lag och renhåUningslag är hindrande för ett rättvist avgiftsuttag. Enlagändring skulle innebära ett rättvist inslag i utjämningen mellan kommunerna.Sotenäs kommun konstaterar emellertid att även med en sådan lagändringkvarstår kostnader för fritidsbebyggelsen som inte kan avgifisfinansieras, t.ex. gator, vägar och parker. kommun framhåller att glesbygdskommunemashöga kostnader per fastighet för vatten, avlopp och renhållning omöjliggör fullkostnadstäckning i form av avgifter. Det är motbjudande, att lagen då skalltvinga glesbygdens skattebetalare att subventionera fritidshus. En lagändringsom möjliggör differentierade avgifter bör enligt kommun absolut kommatill stånd. Fleraremissinstanser hävdar att frågan bör utredas ytterligare. Enligt statensplanverk bör detta lämpligen göras av fritidsboendeutredningen. Även Gotlandskommun och i förordar att frågan utreds. Enligtlänsstyrelsen i bör därvid övervägas om finansieringen avkommunala kostnader för fritidsbebyggelsen bör ske genom differentieratavgiftsuttag eller genom fastighetsbeskattningen. Liknande synpunkter framförsav Söderkommunerna i . EnligtRRV bör, med hänsyn till att avgifter motsvarande full kostnadstäckning harpositiva styreffekter, full kostnadstäckning eftersträvas. Subventioneradeva-kostnader m. m. för permanentboende i glesbygd bör ges i andra former. RRVanser inte att en lagändring är motiverad. Länsstyrelseni anser att undantag från likställighetsprincipen inte torde genågon större inkomstförstärkning för länets kommuner.