prop · G20384 · 1978-12-31 00:00:00 — Syftet att slå vakt om de enskildamedborgarnas rättsskydd har emellertid varit det viktigaste skälet närdisciplinansvaret behölls, trots att det tidigare ämbetsansvaret avskaffats. Enökad möjlighet till skadestånd just för statstjänstemän, som äventyrsblivit föremål för ett felaktigt beslut i ett disciplinärende, skuUe på ettiögonfallande sätt ställa dem i en gynnad särstäUning jämfört med människor iallmänhet, som blivit felaktigt dömda av domstol. Övervägande skäl talardärför emot att genomföra den föreslagna särlagstiftningen, heter det. Genom sin blandning avprivaträttslig och offentligrättslig reglering är regelsystemet på statstjänstemannarättensområde redan nu komplicerat och svåröverskådligt, menar juridiskafakultetsnämnden vid . Den föreslagna ändringen skulle görasystemet ännu mer invecklat, eftersom den innebär att man inför element frånden kollektiva arbetsrätten på ett av de fåtaliga delområden av statstjänstemannarättensom nu genom sin uppbyggnad på offentligrättslig grundval framstår somreglerade på ett enhetligt och överskådligt sätt. I en detalj måste förslagetsägas vara föga följdriktigt, fortsätter fakultetsnämnden. 1 rapportenföreslås att myndighets överträdelse av regler om disciplinansvar skall medföraskadeståndsansvar enligt reglerna i LAS. Om man skall införa privaträttsligaprinciper vore det mer närliggande att hänvisa till reglerna i den centralakollektivavtalsrättsliga lagen, nämligen MBL. Skall en reform genomföras påhithörande områden, synes lösningarna helst böra sökas efter större linjer somgör regelsystemet lättare att överblicka. Nära till hands ligger enligtfakultetsnämnden att man överväger att helt överföra vissa frågor, t. ex.avskedandefrågor, till privaträttslig reglering. 1 så fall skulle institutetallmänt skadestånd ha en naturlig plats i regelsystemet. En dylik mer radikalreform kräver dock grundlig utredning. Vidare ifrågasätter fakultetsnämndenom trängande behov nu föreligger att införa institutet allmänt skadestånd påförevarande områden. Det saknas ingalunda rättsliga motvikter mot felaktig normtill-lämpning.Särskilt betydelsefullt är att hithörande ärenden handläggs i ett mycketkvalificerat förvaltningsrättsligt förfarande av domstolsliknande karaktär.Risken för godtyckliga bedömningar bör rimligen vara ojämförligt mycket mindredå personalärenden avgörs av t. ex. statens ansvarsnämnd än om motsvarandeärenden avgörs av arbetsgivare på den privata arbetsmarknaden. att rättslig möjlighet torde finnas att genom kollektivavtalinföra skyldighet för staten att utge allmänt skadestånd till berördarbetstagare och hans organisation om myndighet felaktigt tillämpar regler omt. Visar erfarenheten att behov föreligger av institutetallmänt skadestånd, kan alltså denna sanktion snabbt införas utan stöd av särskildlagstiftning, slutar fakultetsnämnden. Prop.1978/79: 84 61 JOär mycket negativ till förslaget och anför: Det är ovanligt att myndighettillgriper disciplinär åtgärd mot arbetstagare eller eljest ingriper på sättvarom nu är fråga. Jag har närmast det intrycket att utrymme kunde finnas förmera aktivitet frän myndigheternas sida på området. Om nu varje felgrepp,ursäktligt eller icke ursäktligt, av en myndighet skulle medföraskadeståndspåföljd och det även gentemot vederbörandes fackliga organisaUon förmodar jag att myndigheterna kommer att bli än mer försiktiga med att ingripamot olämpliga arbetstagare. Detta kan inte ligga i den stora allmänhetensintresse. Härtill kan läggas att ett system med strikt skadeståndsansvar vidfel i beslut oavsett om beslutet senare undanröjs eller inte, icke harmonierarmed vad som eljest gäller inom offenUig verksamhet. Om en underrätt dömer tillstraff men domen efter överklagande upphävs eller ändras i högre rätt, medfördetta normalt inte något skadeståndsansvar för underrätten. Varför skall då enmyndighet bli skadeståndsansvarig när den tilldelat arbetstagaren en varningför tjänsteförseelse och AD i efterhand bedömer felet som blott ringa ochdärför undanröjer varningen? De skäl som anförs för förslaget önskan att fåallt fler civilrättsliga inslag i det offentliga anställningsförhållandet finner jag inte bärande. Förslaget är dessutom inte konsekvent i sin strävanatt likställa arbetstagare i allmän och privat tjänst. Vissa offentligtanställda blir åtminstone delvis undantagna. Myndighetsbrott mot t. ex. despeciella ansvarsregler som i en del fall gäller för krigsmän, medicinalpersonaloch veterinärer skulle inte beröras av den nya ordningen. Kommunförbundetframhåller att lagstiftaren redan har avgjort att en sträng reglering ochskadeståndssanktion skall gälla för de allvarligare avskedandefallen, nämligengenom införandet av en ny 11 § i 14 kap. så sent som den 1 januari 1978.Förbundet sätter i fråga, om det med hänsyn härUll är av behovet påkallat attutan någon närmare belysning av hittillsvarande olägenheter med sånyligen gjorda avgränsning till avskedandefallen vidga ett striktskadeståndsansvar till att omfatta en rad detaljföreskrifter rörande ävendisciplinansvar, avstängning och läkarundersökning. Åtgärder av sistnämndaslag är väl dock, heter det, merendels av mindre ingripande natur förarbetstagaren och reglerna är ju också tillkomna huvudsakligen till skydd förden offenUiga verksamheten, sedan dessutom tjänstefel avkriminaliserats. Förbundetfinner det svårt att överblicka vidden av de föreslagna ändringarna och dedärmed förknippade sannolika tillämpningssvårigheterna och riskerna förtvister. Att det redan med nu gällande författningar finns oklarheter kring denföreslagna vidgade skadeståndsskyldigheten syns förbundet tydligt. Liknandesynpunkter framförs av . Prop.1978/79: 84 62 3 Skadeståndsansvar för formella fel Deremissinstanser som avstyrker ett skadeståndsansvar för materiella fel har i deflesta fall inte något att erinra mot förslaget att införa ett sådant ansvarför formella fel. Detta gäller , försvaretscivilförvaltning och . Ingen erinran finns hellerfrån postverket i denna del. Enligt verket torde kravet på myndighet i angivethänseende inte böra vara mindre än på enskild arbetsgivare. JK anför att hansbetänkligheter mot förslaget är av mindre styrka när det är fråga om renaformfel, även om enligt hans mening redan SkL ger ett Ullfredsställande skydd iden delen. anserförslaget i princip invändningsfrilt såvitt avser skadeståndsansvar vidåsidosättande av LOA:s formella föreskrifter. anmärker emellerUdatt i rapporten saknas ett resonemang om förhållandet mellan vikten av detformella felet och skadeståndsskyldigheten. Med den starka betoning som irapporten ges åt skadeståndets prevenUva funkUon är det emellerUd enligtansvarsnämnden angeläget att man belyser frågan huruvida ett formellt fel börgrunda rätt till skadestånd också om felet inte har inverkat på ärendets materiellautgång. I detta sammanhang, menar , bör uppmärksamhet ocksåägnas åt de förfarandemässiga konsekvenserna av att ett formaliefel förekommiteller påstås ha förekommit. Så t. ex. kan böra klargöras om ett ärende enligtLOA kan böra vilandeförklaras i avbidan på att ett skadeståndsanspråk prövas.Denna fråga synes få särskild aktualitet i det fallet att myndigheten ocharbetstagaren har olika meningar om huruvida myndigheten handlagt ärendet istrid mot procederet i , anför . 4 Den närmare utformningen av ansvaret 4.1 Materiella fel Fleraremissinstanser diskuterar frågan vad som borde anses som ett bedömningsfel,dvs. materiellt fel, alltså fel i sak, för den händelse skadeståndsansvar försådana fel skulle införas. Enligt förslaget skulleskadeståndsansvar för arbetsgivaren uppkomma om i en tvist domstol i motsatstill myndighet kommer fram till att en gärning kan bedömas som så ringa att deninte bör föranleda något disciplinansvar. Skadeståndsansvaret skulle då grundaspå att myndigheten felaktigt funnit att det förelåg förutsättningar föråläggande av disciplinpåföljd. Däremot innebär förslaget inte att skadeståndskulle kunna utgå om myndighets bedömning att viss handling var tjänsteför- Prop.1978/79: 84 63 seelsestod sig vid domstolsprövning men ej bedömningen att någon påföljd varpåkallad. SACOISRanför: Den utformning som det utvidgade ansvaret givits i förslaget innebär ettobjekUvt skadeståndsansvar omfattande både formella och materiella fel. Detanges emellertid i rapporten att ansvaret inte bör omfatta sådana fall dålagstiftningen i sig medger valmöjlighet i t. ex. påföljdsfrågor och därmedlämnar utrymme för olika bedömningar. Denna gränsdragning förtjänar enligtSACO/SR :s mening att ytterligare belysas innan förslaget föranlederlagstiftning. Detmåste enligt JK framstå som uppenbart att rapportens inställning inte är ägnadatt bringa klarhet i frågan om gränsdragning mellan vad som här skullebetraktas som brott och inte brott. SAVtar också upp hithörande spörsmål. Om en myndighet har ålagt en arbetstagaredisciplinpåföljd men domstol har upphävt beslutet på den grund atttjänsteförseelsen bedömts ringa, bör skadeståndsansvar enligt SAV:s mening intekunna åläggas myndigheten. I rapporten förutsätts att myndighet inte skallkunna ådömas skadestånd, när domstol nedsätter disciplinpåföljd från ett kanskehögt antal löneavdrag endast varning. Frågan om en tjänsteförseelse ärringa eller inte torde ofta vara svårbedömd, säger . En felbedömning avdenna fråga bör inte beträffande skadeståndssanktion bedömas strängare än enfelbedömning rörande disciplinpåföljd, menar SAV. tar upp dessa spörsmål och menar att rapporten inte gerönskvärd klarhet för den praktiska tillämpningen vad gäller förslagets effektatt omfatta även rena feltolkningar eller felbedömningar av föreskrifter. Entillämpning av reglerna om disciplinansvar i 10 kap. 1 § exempelvis, tersig enligt förbundet vansklig för myndigheterna. Disciplinpåföljd kan såledesåläggas under villkor att det begångna felet inte är ringa. Vilkaomständigheter som gör ett fel till ringa framgår dock inte av rapporten ochinte heller med rimlig klarhet i LOA:s förarbeten eller dess föregångare,framhåller förbundet. Rapportens exempel på tolkningar rörande skadeståndenligt förslaget lämnar åtminstone i normalfallet utrymme för kvarståendeoklarhet i fråga om skadeståndsskyldighet vid materiell felbedömning.Landstingsförbundet har en liknande inställning. Likartaderesonemang har även fört. Enligt samfundets uppfattningär det tveksamt om det för skadeståndsansvar bör vara tillräckligt att en gärningsom föranlett disciplinansvar vid prövning i efterhand anses så ringa att deninte bör föranleda sådant ansvar. Ett dylikt bedömande innebär att visstklander av gärningen kvarstår. Det synes stötande att det oaktat låta denförsta bedömningen föranleda skadeståndsansvar. Detta fall är systematisktliknande ett av dem som enligt förslaget angetts inte böra medföraskadeståndsskyldighet, nämligen det där tjänsteförseelse visserligen ansesföreligga men med den för- Prop.1978/79: 84 64 ändringeni förhällande till det första beslutet att disciplinpåföljd inte ansespåkallad. För den oinvigde förefaller de två fallen över huvudtaget mycketsvåra att hålla isär, heter det. Juridiskafakultetsnäiniiden vid finner det välbetänkt med en sådanbegränsning av ansvaret att valet av rättsföljd inte skall kunna grundaskadeståndsanspråk, därest påföljden ändrats i mildrande riktning. Fakullelsnämndenefterlyser här dock en motiverad precisering. Nämnden stryker under alt"felbedömningar" principiellt sett måste kunna hänföras antingen tillfrågor rörande de materiella förutsättningarna (rekvisilen) eller till rättsföljdsspörsmål. vid anser det självklart attskadeståndsansvar inte skall inträda i de fall då den överprövande instansenendast sätter ned ådömd påföljd men i övrigt gör samma materiella bedömning. Enligtförslaget skall det utökade ansvaret omfatta även sådan skada som har uppståtti fall där arbetstagaren visserligen måste anses ha rätt i sak men harunderlåtit att överklaga beslutet i ärendet trots att detta har gått honomemot. Domstolsverketanför att det av den i rapporten föreslagna lagtexten inte framgår attförutsättning för att skadestånd skall kunna utgå är att domstol har slagitfast att myndighet brutit mot föreskrift i . Rapporten tycks i varje fallutgå från att myndighetens beslut har upphävts av domstol. uppfattning måste detta också i normalfallet vara enförutsättning för att skadestånd skall kunna utgå. Det kan emellertid tänkasfall där beslutet i disciplinärendet är sakligt riktigt men där det vidhandläggningen har begåtts ett formellt fel som kan föranleda att allmäntskadestånd bör utgå. 1 sådant fall kan det finnas skäl för att underlåta attkräva att beslutet skall överklagas och undanröjas. Den som blivit förfördeladgenom den felaktiga handläggningen bör vara bibehållen vid att yrka skadeståndutan att behöva gå till domstol och kräva undanröjande, menar . Flerainstanser ställer sig skeptiska eller avvisande till förslaget i denna del. JKställer frågan om det verkligen är avsikten att överprövning av myndighetsbeslut i ett disciplinmål skall kunna ske efter fullföljdstidens utgång genomtalan i ett skadeståndsmål. SAVanser inte tillräckliga skäl föreligga att frångå den huvudprincip om bortfallav rätt till skadestånd som gäller enligt 3 kap. 4 § SkL vid underlåtenhet attföra talan mot felaktigt beslut. Likartadesynpunkter har , som sätter i fråga om man kan lämna enpassivitetsregel helt åsido. SärskUt när det gäller Prop.1978/79: 84 65 materiellabrister i ett ifrågasatt skadeståndsgrundande beslut framstår det inte somvälbetänkt att avstå från att påfordra att den anställde i första handutnyttjar en administrativ besvärsväg för att få fastställt om det ursprungligaarbetsgivarbeslutet varit rättsenligt eller inte. Därför bör enligt samfundetsmening ansvaret vara begränsat av en spärregel liknande den som intagits i 3kap. 4 § SkL. Kriminalvårdsstyrelsenfinner det principiellt oriktigt att arbetstagare skall ha möjlighet atterhålla skadestånd även i fall då han underlåtit att föra talan mot ettoriktigt beslut. framhåller att problem kan uppkomma genom att det föreslagnaskadeståndssystemet inte innehåller någon motsvarighet . erinrar därvid om att rapporten inte behandlarfrågan vilken rättslig betydelse som skall tillmätas ett lagakraftvunnelavgörande enligt . Ettpar remissinstanser uttalar sig om rapportens förslag att någon särskildreglering inte bör införas av skadeståndsansvaret för beslutsfattare sommedverkar till ett skadebringande beslut. Enligt förslaget skulle enbegränsning av ansvaret få ske genom tillämpning av 4 kap. 1 § SkL. vid sätter emellertid i fråga om inte skälfinns att helt utmönstra det personliga skadeståndsansvaret i förevarandesituationer eller i varje fall begränsa detsamma till att avse flagrantamissgrepp. Även menar att det finns skäl som talar mot attstaten regressvis skall kunna återkräva utgivet skadestånd av ledamot i endisciplinnämnd eller i statens ansvarsnämnd, främst dessa nämnderssammansättning och domstolsliknande arbetsformer. önskar att frågan om personligt skadeståndsansvar närmasträckvidden av begränsningsreglerna i 4 kap. 1 § SkL i frågor som bedöms enligtannan än den här aktueUa lagstiftningen blir föremål för mera klargörandeuttalanden. 4.4 Arbetstagarorganisationsrätt till skadestånd Rapportensförslag innebär att förutom en drabbad arbetstagare även dennesarbetstagarorganisation skall ha rätt till allmänt skadestånd. Någrainstanser kritiserar tanken på en skadeståndsrätt för organisationer. vid finner att en ordning med rätt tillskadestånd för organisation förefaller egendomlig. Men eftersom den gällerenligt flera arbetsrättsliga lagar, finns det inte enligt fakultetsnämndensmening anledning att avråda från att den införs även här. 5 1978/79.1 saml Nr 84 Prop.1978/79: 84 66 anser det inte rimligt att ett skadeståndsansvar förideell skada gentemot arbetstagarorganisation skall föreligga oavsett nivån påden förseelse som arbetsgivaren har gjort sig skyldig till.Förhandlingsorganisationen menar att sådan skadeståndsskyldighet förarbetsgivaren skall föreligga först när han har insett eller uppenbarligenborde ha insett felaktigheten i sitt handlande. 1 yttrandet åberopas till stödhärför bl. a. den konstruktion av arbetstagar-organisaUons skadeståndsansvargentemot arbetsgivaren som finns i exempelvis förtroendemannalagen dåorganisation föranlett felaktig tilllämpning av lagen. Hovrätten för ÖvreNorrland anför: Det kan med skäl sättas i fråga, om materiella bedömningsfelfrån myndighetens sida bör föra med sig rätt tUl skadestånd för den fackligaorganisationen. Organisationens rätt till skadestånd bygger på uppfattningenatt organisationen har ett berättigat intresse av att arbetsgivaren följer dearbetsrättsliga föreskrifterna. Detta låt oss kalla det"författningsdisciplinära" skäl har givetvis full bärighet, när detgäller de handlingsregler som finns på olika håll i den arbetsrättsligalagstiftningen, dvs. vid begångna formella fel. När det gäller materiella fel t. ex. frågan om en förseelse skall bedömas som ringa, "ordinär"eller grov förlorar det författningsdisciplinära argumentet på något sättsitt innehåll. Det är visserligen sant att det på den privata sektornförekommer bedömningsfrågor och att man där har ett skadeståndsansvar förarbetsgivaren som inbegriper facklig organisation. De bedömningar somregelsystemen på den offentliga sektorn tvingar fram är emellertid i flerafall graderade på ett sätt som saknar motsvarigheter på den privata sidan.Förutsättningarna är m. a. o. olika och kravet på kongruens mellanregelsystemet kan därför inte tillgodoses fullt ut. Lagtekniskt torde det inteerbjuda några större svårigheter att införa en begränsningsregel av det slagsom hovrätten här har satt i fråga. Kriminalvårdsstyrelsenanser att förslaget om arbetstagarorganisationernas skadeståndsrätt vid andraän formella fel saknar tillräcklig motivering. Också de bägge kommunförbundensätter i fråga om bärande skäl har redovisats i rapporten eller eljestföreligger för att stadga en rätt tUl allmänt skadestånd förarbetstagarorganisation. Enremissinstans berör preskriptionsfrågan, nämligen , som anför: Enarbetstagare kan vilja avvakta domstols avgörande i ett disciplinärende, innanhan reser anspråk på skadestånd. Det kan därför vara viktigt att slå fast vidvilken tidpunkt skadan skall anses ha inträffat. Visserligen är preklusionstideni skadeståndstalan avsevärt längre än besvärstiden i disciplinärende, mendomstolsbehandlingen av Prop.1978/79: 84 67 besvärsmåletkan dra ut på Uden. Det kan därför finnas skäl för att anse en skada uppkommenförst då domstol slagit fast att myndighetens beslut var felaktigt. 4.6 Myndigheternaskostnad för skadestånd Enremissinstans, , tar upp spörsmålet angående dekostnader för skadestånd som för myndighet kan uppkomma genom det föreslagnaansvaret. Samfundet pekar på att denna fråga lämnas öppen i rapporten och attdet där endast anges att reformen inte torde böra föranleda några extra anslagtill statsmyndigheterna. Enligt samfundets uppfattning borde den frågan ges enmera ingående belysning. Fleramyndigheter går in på utformningen av lagtexten och därmed sammanhängandeproblem. Hovrättenför anför: Med utnyttjande av sedvanlig teknik har rapportens förslag till ny lydelse av 14 kap. 11 § kon-- struerats så, att man har lagt tUl de moment som konstituerar paragra fens tillämpningsområde och alltså behållit de inledande och avslutande orden i paragrafen. Denna teknik är enligt hovrättens mening olycklig i detta fall. Dess konsekvens blir att om en myndighet t. ex. har bedömt en tjänsteförseelse som "ordinär", men högre instans anser den ringaoch därmed påföljdsfri, så sägs myndigheten ha brutit mot lagen. Detta är svårsmält. Paragrafen bör omformuleras, om den skall omfatta även fel bedömningsfallen. En möjhg lydelse är denna: "Har myndighet medde lat ett orikUgt beslut i ärende om disciplinansvar läkarunder sökning enligt denna lag eller författning som har meddelats med stöd av lagen, gäller bestämmelserna om skadestånd i lagen (1974: 12) om an ställningsskydd." I sammanhanget bör framhållas att det hade varit en avgjord fördel, om det i 14 kap. 11 § uttryckligen angavs vUka bestämmelser i som är aktuella. Det lär ju vara så att inte alla be stämmelser om skadestånd i LAS så att säga gäller inom LOA:s till- lämpningsområde. ÄvenAD finner att det av den föreslagna lagtexten inte klart framgår atthänvisningen till LAS också avser denna lags preskriptionsbestämmelser.Hänvisningen till LAS bör enligt AD göras tydligare genom att det uttryckligenanges vilka paragrafer i lagen som hänvisningen avser. I annan arbetsrättsliglagstiftning är det brukligt att en hänvisning till LAS uttryckligen angervilka paragrafer som avses, t. ex. 12 § andra stycket lagen (1976: 280) om rätttill föräldraledighet. Hänvisningen tUl LAS kan lämpligen avse 38 § första,tredje och fjärde styckena samt 40 §, anser AD. Prop.1978/79: 84 68 Ilikhet med hovrätten för ifrågasätter statens ansvars nämnd med hänsyn tiU att det förordade skadeståndsansvaret skall omfatta även bedömningsfel lämpligheten av att i den föreslagna lag texten använda uttrycket "Bryter myndighet ". menar att det inte är välfunnetatt beteckna de omsorgsfulla överväganden som kan ligga bakom ett beslut somett "brott" från myndighetens sida mot lagens föreskrifter. Vill manha till stånd ett objektivt skadeståndsansvar, synes det lyckligare att igörligaste mån söka efterbilda den neutrala beskrivning av den skadeståndsutlösandefaktorn som förekommer i lagen (1974: 515) om ersättning vidfrihetsinskränkning. Ytterligare ett skäl för att använda ett sådant skrivsättär att man inte bör underskatta den psykologiska effekten av att myndigheternasskadeståndsskyldighet anknyter ett konstaterat "brott" motföreskrift i . Mot det föreslagna uttryckssättet kan också invändas attdetta kan leda till oklarhet om vUka bedömningsfel som skall vara skadeståndsgrundande.Spörsmålet i t. ex. ett disciplinärende avser vanligen om arbetstagarenåsidosatt någon föreskrift i den lagstiftning som gäller på myndighetensverksamhetsområde. Det synes därför enligt inte naturligt attbeteckna den eventuella felbedömning som myndigheten har gjort beträffande ensådan föreskrifts rätta tolkning eller tillämpning som ett "brott"mot bestämmelserna i . Liknande aspekter kan anläggas på det fallet atttillämpningen av en allmän rättsgrundsats på arbetsrättens område och inte föreskrifter har varit av avgörande betydelse för myndighetensbeslut. Den betoning som i rapporten läggs på rättstillämpningsfel från myndighetenssida gör det vidare oklart vilken betydelse som skall tillmätas det förhåUandetatt den överprövande domstolens avvikande mening beror på att domstolenvärderat den förekommande bevisningen på annat sätt än myndigheten. Sakfrågankan också få betydelse på det sättet att den högre instansen har träffat sittavgörande på grund av omständigheter och bevis som inte har varit kända förmyndigheten. Slutligen bör enligt beaktas de processrättsligabestämmelserna i arbetstvistlagen. Denna lag innebär att en arbetstvist iprincip är att jämställa med ett dispositivt tvistemål. Den som vid domstolföreträder staten är alltså oförhindrad att bestämma processföremålet och kant. ex. vilja ändra det som i tidigare sammanhang lagts arbetstagaren till last.Det är enligt angeläget att belysa frågan huruvida sådanaändringar i bedömningsunderlaget skall innebära att den ursprungligenbeslutande myndigheten likväl anses ha brutit mot bestämmelserna i förordar om en reform i föreslagen riktninggenomförs att 14 kap. 11 § eller den därtill anknytande motiveringenförtydligas till undvikande av det missförståndet att det tilltänktaskadeståndsansvaret avser även avgöranden som domstol träffar med stöd avbestämmelserna i . Prop.1978/79: 84 69 4.8Frågor rörande justitieråd och regeringsråd JOanför: Den nya skadeståndsregeln föreslås i rapporten få sin plats i 14 kap.LOA.