prop · G20390 · 1978-12-31 00:00:00 — Den högre instansen får då också prövarättshjälpsavgiften med hänsyn till att dennas storlek kan komma att påverkasav förfarandet i den högre instansen. Det torde emellertid barabli fråga om att godta den lägre myndighetens prövning. Om kostnaderna i den lägreinstansen har understigit rättshjälpsavgiften kan det emellertid bli nödvändigtför den högre instansen att höja avgiften till de sammanlagda kostnaderna i denlägre och högre instansen. Fastställs avgiften till ett högre belopp i denhögre instansen, får denna förplikta den rättssökande alt inbetalamellanskiUnaden till statsverket. Reglerandet av förhållandet mellan en högrepreliminär avgift och en lägre slutlig avgift bör alltså vara en sak mellanbiträdet och den rättssökande. Det torde komma att höra till sällsyntheternaatt biträdet tar ut hela den preliminära avgiften om denna utgår med ett högtbelopp. Återbetalning från biträdet till den rättssökande torde därför intebli särskilt vanlig. Utredningen uppmärksammaren annan situation som kan vålla vissa problem, nämligen om biträde överklagarbeslut varigenom hans arvode prutats ned under den preliminärarättshjälpsavgiften med påföljd att rättshjälpsavgiften fastställts till lägrebelopp och biträdet förpliktats betala tillbaka mellanskillnaden till denrättssökande. Ett bifall till biträdets talan kan då också leda till atträtts'.ijilipsavgiften höjs. 1 ett sådant fall får biträdet tiUerkännasmellanskillnaden mellan den överklagade och den fastställda ersättningen avstatsverket och den rättssökande betala mellanskUlnaden mellan den förstfastställda och den ändrade rättshjälpsavgiften till statsverket. Slutligen kan man tänkasig ytterligare ett fall där det kan bli fråga om en höjning avrättshjälpsavgiften i den högre instansen och det är om den rättssökande genomförsummelse eller vårdslöshet vållar onödiga kostnader i den högre instansen. 8.3Motparts ersättningsskyldighet för kostnaden för allmän rättshjälp Närslutreglering sker tas ingen hänsyn till den betalningsskyldighet 1978/79: 90 108 förrätlshjälpskostnad som åvilar motpart. Slutregleringen avser enbartförhållandet mellan statsverket och den som har haft allmän rättshjälp.Emellertid gäller enligt 31 § RHL de regler om skyldighet att ersättarättegångskostnad som finns i RB eller annan lag även i fråga om kostnadernaför rättshjälpen, när i mål eller ärende vid allmän domstol, krigsrätt,arbetsdomstolen eller bostadsdomstolen den ena eller båda parterna harbeviljats allmän rättshjälp. Motpart eller annan som är ersättningsskyldig försådana kostnader skaU åläggas alt utge ersättningen till statsverket. Tappandemotpart får alltså ersätta statsverket hela kostnaden för parts rättshjälputan avräkning av partens kostnadsbidrag. Bakgrunden till detta är attdomstolen inte berörs av kostnadsbidragsreglerna och därför, närkostnadsfördelningen mellan parterna bestäms, saknar kunskap om vilka kostnaderstatsverket slutligt skall bära och vilka kostnader den som haft rättshjälpenslutligt skall bära via kostnadsbidraget. Detla avgörs ju avrättshjälpsnämnden vid slutregleringen av rättshjälpsärendet. Fördelningav kostnader mellan parter förekommer inte bara vid allmän domstol,arbetsdomstolen och bostadsdomstolen. I lagen (1929: 145) om skiljemän finns ensärskild bestämmelse om skiljedomskostnaderna. Enligt 24 § kan skiljemännen,om parterna inte har överenskommit annat, på yrkande av någondera parten prövaom och i vad mån motparten skall gottgöra parten honom åliggande ersättning tUlskiljemännen och övriga kostnader för förfarandet. Enligt 197 § UL bestämmer iutsökningsmål överexekutor efter skälighet om och till vilket belopp dentappande parten bör till den andre utge ersättning för hans kostnad i målet. Äveni övrigt förekommer i viss omfattning att förvaltningsmyndighet iförvaltningsärende rörande tvist mellan enskilda parter tillerkänner vinnandepart kostnadsersättning från tappande part. När kostnadsfördelning sålundaförekommer och den ena parten eller båda parterna har beviljats allmänrättshjälp skall enligt 31 § fjärde stycket första punkten RHL därom gäUandebestämmelser ha motsvarande tillämpning i fråga om kostnaderna förrättshjälpen. Närkostnadsfördelning förekommer vid förvaltningsdomstol, förvaltningsmyndigheteller skiljenämnd kompliceras bilden av att i dessa mäl och ärenden ersättningtill biträde bestäms av rättshjälpsnämnden. Den angivna ordningen innebär atttvå olika organ får beslutanderätten i kostnadsfrågorna. När målet ellerärendet avgörs vet sålunda förvaltningsdomstolen, förvaltningsmyndigheteneller skiljenämnden inte hur stora kostnaderna för rättshjälpen blir. Medhänsyn härtill har föreskrivits, att vid beslut om kostnadsfördelningbetalningsskyldighet skall åläggas mot statsverket för rättshjälpskostnaderna ideras helhet eller till viss kvotdel utan angivande av bestämt belopp. meddelat beslut i fråga om biträdetsersättningsanspråk, 1978/79: 90 109 framgårparts ersättningsskyldighet för rättshjälpskostnaderna även beloppsmässigt. Närmål eller ärende i vilket part beviljats allmän rättshjälp avgörs, skall beslutsamtidigt meddelas om ersättning tiU statsverket. Ersättningsskyldigheten tillstatsverket skall fastsfällas oberoende av yrkande och oberoende av vad partemakan ha avtalat i kostnadsfrågan (jfr prop. 1972: 4 s. 340). Harmotparten ålagts att utge ersättning till statsverket skall underrättelse ombeslutet tiUställas rättshjälpsnämnden. Detta skall ske så snart beslutetvunnit laga kraft. meddelar närmare föreskrifter om hurallmän domstol, krigsrätt, arbetsdomstolen och bostadsdomstolen skall fullgörasin uppgiftsskyldighet. Rättshjälpsnämndenskall ombesörja att ersätlningsbesluten verkställs. Därvid har rättshjälpsnämndenatt vidta åtgärder enligt föreskrifter som centralmyndigheten meddelar eftersamråd med . Närdel gäller fördelning av kostnaderna för rättshjälp finns det enligtutredningens uppfattning ingen anledning att i förevarande sammanhang ändra påde nuvarande reglerna som innebär att bestämmelserna i lag om partsrättegångskostnader skall tillämpas även i fråga om part som har allmänrättshjälp. Även andra bestämmelser som finns om fördelning av kostnader mellanparter bör gälla. Utredningen föreslår dock i ett senare sammanhang vissändring i de regler som gäller om makes ersättningsskyldighet vid gemensamansökan om äktenskapsskillnad m. m. Ifråga om fördelningen mellan statsverket och den rättssökande av de medel sommotpart skall betala tUlbaka gäller att den som har haft aUmän rättshjälp fårersättning för sitt koslnadsbidrag först sedan statsverket har fått fullersättning för sina kostnader i anledning av rättshjälpen. Förslagettill förenkling av systemet för att fastställa rättshjälpsavgiften får enligtutredningen betydelse även i nu berört hänseende. Som ovan nämnts för nämligenförslaget med sig alt myndigheten vid fördelningen av betalningsskyldighetenvet hur stor rättshjälpsavgiften är. Utredningen anser att det inte kan komma ifråga att införa en ordning som innebär att statsverket alltid övertar denrättssökandes fordran på rättshjälpsavgift och alltså betalar ut helarättshjälpsavgiften till den rätissökande. En sådan ordning skulle kunnamedföra risk för att allmän rättshjälp söks oavsett rättshjälpsavgiftensstorlek endast i syfte att skapa garantier för att få ersättning för tiUdömdarättegångskostnader. Imotsats till vad som gäller, nämligen att den rättssökande får er- 1978/79: 90 110 sättningför sitt kostnadsbidrag först sedan statsverket har fått full ersättning försina kostnader i anledning av rättshjälpen, föreslår utredningen följandeordning för fördelning av ersättning för rättshjälpskostnader som motparteller annan förpliktats att utge. Motpart eller annan som är ersättningsskyldigför rättshjälpskostnader åläggs att utge hela ersättningen UU statsverket barai de fall där den del av ersättningen som avser den rättssökandesrättshjälpsavgift inte överstigit av basbeloppet (f. n. omkring500 kr.). Den rättssökande skall emellertid i ett sådant fall berättigas altav statsverket återfå eriagd rättshjälpsavgift. Har jämkning avåterbetalningsskyldigheten skett skall motsvarande jämkning göras av det beloppsom den rättssökande skall få tillbaka. Omdäremot rättshjälpsavgiften överstigit av basbeloppet bör motpartenförpliktas att utge rättshjälpsavgiften eller del av den tUl den rättssökandeoch meUanskiUnaden mellan rättshjälpskostnaderna och rättshjälpsavgiften tillstatsverket. Med en sådan lösning kommer enligt utredningen man också ifrån detnuvarande omständliga förfarandet med upprättandet av fördelningskort ochbevakning m. m. 8.4Motparts ersättningsskyldighet i vissa fall Enligt31 § andra stycket RHL gäller en specialregel beträffande partsersättningsskyldighet för rättshjälpskostnader för det fall att makar eftergemensam ansökan vinner boskillnad eller äktenskapsskillnad, om ena maken haråtnjutit allmän rättshjälp. Då skall nämligen rätten, om det inte med hänsyntill omständigheterna är obilligt, ålägga andre maken att betala statsverkethälften av kostnaderna för rättshjälpen. I praxis torde bestämmelsen tillämpasså att make, som vid allmän rättshjälp inte skulle haft att betala mer ängrundavgiften i kostnadsbidrag, inte åläggs någon återbetalningsskyldighet.Inte heller torde någon återbetalningsskyldighet förekomma om maken i målethaft kostnader för eget ombud. I övriga fall förpliktas däremot maken attbetala hälften av den andre makens rättshjälpskostnader. Skyldighetför make som inte har allmän rättshjälp att betala statsverket hälften avkostnadema för makes rättshjälp kan enligt 31 § tredje stycket RHL åläggas avrättshjälpsnämnden i fråga om kostnadema för skiftesman och för utredning somdenne har föranstaltat om i ärende om bodelning. Beslut om sådanbetalningsskyldighet får verkställas enligt vad som är föreskrivet om domstolsdom. 1978/79: 90 Hl Ulredningenanför inledningsvis ätt möjligheten atl ålägga make betalningsskyldighet förhälfien av kostnaderna vid gemensam ansökan infördes redan under den friarättegångens tid för att hindra alt den make som inte hade fri rättegång skullekunna "åka snålskjuls" på andre makens fria rättegång och heltslippa ifrån kostnader i skillnadsmålet trots atl han hade förmåga att betalaför sig. Efter RHL:s tillkomst torde den berörda regeln tillämpas så, att makevars kostnadsbidrag inte skulle överstiga gmndbeloppet, som f. n. är ,inte åläggs återbetalningsskyldighet. Vid högre kostnadsbidrag förpliktasmaken däremot atl betala hälften av den andre makens rättshjälpskostnader. Medstöd av billighelsregeln kan den förste maken också slippa återbetalning, omhan har haft eget biträde i målet. De skäl som ligger bakomregeln om makes skyldighet att betala del av kostnaden för den andre makensrättshjälp har aUtjämt giltighet. Man kan sålunda knappast se bort från att närmake efter gemensam ansökan i skillnadsmål beviljas aUmän rättshjälp den andremaken mestadels också drar viss nytta av rättshjälpen. Utredningen anserdärför alt det inte kan komma i fråga att helt slopa möjligheten att åläggaandre maken viss betalningsskyldighet i nu berörda faU. Huvudregeln bör enligtutredningens uppfattning alltjämt vara att andre maken skaU betala statsverkethälften av rättshjälpskoslnaderna. Det bör emellertid införas möjlighet attanpassa betalningsskyldigheten till den andre makens betalningsförmåga. Ettmått på denna är den rältshjälpsavgifl som skulle ha utgått om den andre makenhade beviljats allmän rättshjälp. Det kan emellertid ifrågasättas frånsamhällsekonomisk synpunkt, om indrivningsmyndigheterna skall belastas med indrivningav låga belopp. Utredningen anser därför att betalningsskyldighet inte böråläggas om den andre makens rättshjälpsavgift ej skulle överstigagrundavgiften. Skulle å andra sidan den andre makens rätls-hjälpsavgiftöversliga hälften av kostnaderna bör betalningsskyldighet givetvis inte åläggasmed högre belopp än hälften av kostnaderna och likaså bör huvudregeln gäUa omden andre maken inte kunnat få allmän rättshjälp på grund av för hög inkomst. Liksom f. n. bör detfinnas möjlighet att befria andre maken från betalningsskyldighet om också denandre maken har haft kostnader för eget ombud eUer om det i annat fall ärobiUigt. Befrielse från betalningsskyldighet bör dock inte komma i fråga omden andre makens kostnader avsett enbart rådgivning. Enligt utredningen bör detinte innebära något större merarbete för den rättshjälpsberättigade makensoffentliga biträde att tillhandahålla de upplysningar om den andre makensekonomi som krävs för att domstolen skall kunna bedöma storleken av denrättshjälpsavgift som skulle utgå om den andre maken hade allmän rättshjälp.Eftersom den av ut- 1978/79: 90 112 redningennu föreslagna maximeringsregeln kan vara lill förmån för den andre maken tordedet inte heller vara svårt alt fä honom att medverka till att hans ekonomiskaförhållanden klarläggs. Något yrkande från den andre maken om attmaximeringsregeln skall tillämpas torde alltså inte behövas. Den make som harrättshjälp bör därför efter anmodan av domstol lämna uppgifter till ledning förtiUämpning av regeln antingen genom sitt offentliga biträde eller på annatsätt. Det mest praktiska torde dock vara att uppgiftslämnandet sker i sambandmed att den gemensamma ansökningen inlämnas tiU domstolen. Närdet gäUer skyldighet för make som inte har allmän rättshjälp alt betala andremakens koslnader för skiftesman och för utredning som denne föranstaltat iärende om bodelning anser utredningen att den föreslagna maximiregeln i sådantärende skall äga motsvarande tUlämpning. I detta fall är det dockrättshjälpsnämnden som meddelar beslutet. Det bör enligt utredningens meningankomma på skiftesmannen att förse rättshjälpsnämnden med underlag förbedömning av betalningsskyldighetens storlek. 9 Rättshjälp genom offentligt biträde 9.1Förutsättningar för förordnande av offentligt biträde Iärenden om administrativa frihetsberövanden och vissa utlänningsärenden m. m.kan en särskild form av rättshjälp, nämligen rättshjälp genom offentligtbiträde, utgå. Rättshjälpsformenär inom sitt tillämpningsområde exklusiv. Allmän rättshjälp skall alltså intemeddelas i ärende i vilket förordnande av offentligt biträde kan komma ifråga. Uppgiften att administrera denna rättshjälpsform är i sin helhet lagd pårättshjälpsnämndema. Offentligtbiträde kan enligt 41 § RHL förordnas i olika situationer som galler denpersonliga rörelsefriheten eller den kroppsliga integriteten. Paragrafenupptar en katalog om 18 punkter enligt vilka förordnande kan ske. Det kan t.ex. röra sig om ärende om förpassning eller utvisning eller om omhändertagandeför samhäUsvård. Detär inte tillräckligt att ärendet är sådant att det är hänförligt under någon avpunkterna i katalogen utan därjämte måste de aUmänna förutsättningarna enligt42 § RHL föreligga. Enligt42 § första punkten skaU offentligt biträde utses för den som åtgärden avser,om det behövs för tillvaratagande av dennes rätt. Biträde kan alltså förordnasoberoende av om den enskilde önskar det. Det saknar betydelse för förordnandet,om den enskilde själv har möjlighet att bekosta hjälpen. Någon avgift uttassåledes inte från den enskilde; 1978/79: 90 113 Vid bedömningen av behovet av offentligt biträde skallenligt 42 § andra punkten RHL särskilt beaktas om i väsentligt hänseendemotstridiga sakuppgifter har lämnats under utredningen eller betydelsefullasakförhållanden i övrigt är oklara. Antalet framställningar om offentligt biträde vid de olikarättshjälpsnämnderna framgår av nedanstående uppställning. 2 071 171 392 var motsvarande antal totalt 1 809. Av den statistiska undersökning som utredningen har låtitutföra framgår att de 1 360 ärenden om offentligt biträde som undersökningenavsåg fördelade sig på följande sätt efter angelägenhet. Ärendetyp Procent av samtliga Utlänningsärenden (41 § punkterna 612) 78,5 Omhändertagande för samhällsvård m. m. enligt BvL (41 § punkt 4) 10,2 Tvångsintagning eller kvarhållande i allmän vård anstalt enligt NvL (41 § punkt 3) 6,3 Intagning eller utskrivning enligt LSPV eller om sorgslagen (41 § punkt 12) 3,2 övriga (41 § punkterna 5, 1318) 0,2 Utanför tillämpningsområdet 1,5 Summa 99,9 En undersökning av 192 ärenden om offenUigt bilräde sominkommit lill rättshjälpsnämnden i januariseptember 1976visar följande ärendefördelning. Ärendetyp Procent av samtliga Omhändertagande för samhällsvård enligt BvL 7,8 Tvångsintagning m. m. enligt NvL 3,7 Utredningens undersökning avsåg ocksä ärendenas fördelningefter rättshjälpsnämndens avgörande. Resultatet av denna undersökning varföljande. 8 1978/79. 1 saml Nr 90 1978/79: 90 114 Avgörande Procent av samtliga Övrigt (avskrivning) 8,6 1185 eller av de 1 360 ärendena var den som åtgärden avsåg frihetsberövad.OffenUigt biträde förordnades i 164 eller av dessa. Iflera motioner till har framställts yrkande om att det skallföreligga en ovillkorlig rätt atl på begäran få offentligt biträde om partenär berövad friheten eller kan komma att bli berövad friheten genom beslutet. Såhar skett i motionerna 1972: 1914 (yrkande 2), 1972: 1915 (b), 1974: 1259(yrkande B), 1975: 136 och 1975/76: 2053. Imotionerna 1972: 1916 hemställdes om sådan ändring av rättshjälpslagen attmöjligheterna att erhåUa rättshjälp genom offentligt biträde vidgades så attbiträde i princip skall förordnas om enskild begär det. Yrkandeom minskad restriktivitet i tiUämpningen av bestämmelserna om rättshjälp genomoffentligt biträde och om offentligt biträde i socialförsäkringsmålframställdes i motion 1974: 1259 (yrkande C). Även i motionen 1975: 451hemställdes om minskad restriktivitet vid tUlämpningen av reglerna omrättshjälp genom offentligt biträde. Imotionen 1975: 1110, slutUgen, hemstäUdes att den som bhr föremål för intagningenhgt lagen om beredande av sluten psykiatrisk vård i vissa fall alltidtUIförsäkras ett kompetent juridiskt biträde som har all företräda denintagnes partsintresse. Justitieutskottethar uttalat sig i anledning av dessa motioner i betänkandena JuU 1973: 1,1974: 18, 1975/76: 17 och 1975/76: 24. I1973 års betänkande anförde utskottet bl. (s. 34). Inomdet vidsträckta område där enligt de föreslagna reglerna offentligt biträdeskall kunna förordnas ryms en mångfald ärenden av mycket skiftande natur. Enmängd olika sakfrågor inom vitt skilda ämnesområden kan komma under bedömning.Ärendenas omfattning och svårighetsgrad kan också växla i hög grad. Det kanvara fråga om komplicerade ärenden med oklara sakförhållanden och motstridigasakuppgifter, men fall där både rättsläget och sakförhållandena är uppenbarakan också förekomma. Variationer mellan olika ärenden kan framträda även på detsätt att fråga om förordnande av biträde kan uppkomma i olika stadier avförfarandet. kan också en grundläggande saklig bedömning hagjorts av annan eller samma myndighet i ärende där den enskilde haft biträde.Mot denna bakgrund är det enhgt utskottets mening uppenbart att en ordning sominnebär att offenUigt biträde skall förordnas så snart det begärs inte kankomma i fråga. 1978/79: 90 115 fråganmåste i varje särskilt fall avgöras efter en objektiv bedömning av behovei idet föreliggande ärendet. mening borde dock stor vikt fästas vid den enskildes egeninställning. Utskottet anförde i detta hänseende. Detär i förekommande ärenden inte sällan fråga om personer som upplever sig varailla behandlade av samhället. För att inte förstärka denna instäUning, som intesällan torde minska föratsättningarna för ett förtroendefullt samarbete vid enefterföljande vård eller behandling, kan det därför av psykologiska skäl oftavara angeläget atl tUlgodose ett bestämt önskemål från den enskilde ombilrädeshjälp. Den enskildes inställning kan dock enligt utskottets meninginte ses isolerad från de olika faktorer som bör påverka bedömningen avbehovet av biträde. Vadsärskilt gäller betydelsen av att den enskilde är eller kan bli berövadfriheten ville utskottet understryka att förhållandena kan vara mycketskiftande. ex. social- och kriminalvårdsområdena är ofta fråga om mycket kortaomhändertaganden eller laganden i förvar, medan i t. ex, utskrivningsärendeneller vid prövning i högre instans den enskilde kan vara berövad friheten underhela förfarandet. Det bör också beaktas att frihetsberövande på de områden däroffentligt bilräde kan förordnas som regel inte innebär en sådan isolering ochbegränsning i rörelsefriheten som t. ex. vid anhållande eller häktning.Jämförelsen med brottmålsprocessen och bestämmelser omovUlkorlig rätt lill offentlig försvarare, då sådana tvångsmedel tillgrips ärdärför redan av detta skäl missvisande. Än mera hallar jämförelsen om manbetraktar de grundläggande skillnaderna meUan förvaltnings- ochbrotlmålspro-cessen. I förvaltningsförfarandet har vederbörande myndighet ettdirekt ansvar för utredningen och skyldighet att på särskUt sätt tillvarata denenskildes intressen. Utskottetansåg sig inte kunna tillstyrka en ovillkorlig rätt till offentligt biträde isådana fall där den enskilde är eller kan komma att bli berövad friheten. I1974 års betänkande hänvisade utskoitet tUl sitt tidigare utlåtande (s. 14).Utskottet sade sig dock i viss mån dela motionärernas uppfattning om behovetav minskad restriktivitet. I fråga om behovsprövningen ville utskottet liksomtidigare understryka att stor vikt i det enskUda fallet borde fästas vid denenskildes inställning samt att även andra faktorer, t. ex. att den enskilde ärberövad friheten, borde beaktas. Beträffande yrkandet om offentligt biträde isocialförsäkringsmål ansåg utskottet, med hänvisning till yttrande avsocialförsäkringsutskottet (SfU 1973: 12) och tiU en av socialministerntillsalt utredning som enUgt sina direktiv även skulle undersöka frågekomplexetom allmänt ombud i socialförsäkringsmål, att någon åtgärd medanledning av motionen inte behövdes. 1978/79: 90 116 Ibetänkandet JuU 1975/76: 17 fann utskottet skäl att på nytt uttala sinförståelse för motionärernas önskemål om en vidare tillämpning av institutetoffentligt biträde. Med hänvisning tiU att frågorna härom skulle utredas avrättshjälpsutredningen ansågs dock någon åtgärd med anledning avmotionsyrkandena inte behövlig (se s. 19). Samma ståndpunkt intogs i JuU1975/76: 24 (s. 3). Efterinspektion av länsrätten i tog justitieombudsmannen 1974upp frågan om möjligheterna att i samhällsvårdsären-den bevilja såvälföräldrarna som barnet eller enbart föräldrarna rättshjälp i form av offenUigtbiträde. Därvid inhämtades yttrande från som bl. a. anförde. Offentligtbiträde skall enligt 42 § RHL utses för den som åtgärden avser, om det behövsför tillvaratagande av dennes rätt. Detta innebär beträffande i 41 § punkt 4angivna ärenden att offentligt biträde kan utses endast för barnet och inte förvårdnadshavaren, jfr DON:s beslut nr 16/73. Allmän rättshjälp kan å andra sidani sådant fall inte komma i fråga för barnet. Detta gäller även om i detenskilda fallet förordnande av offentligt biträde inte sker på grund av attbehov av sådant biträde inte anses föreligga. Om vårdnadshavaren i nu avseddaärenden är i behov av biträde kan allmän rättshjälp med biträdesförordnandebeviljas denne, jfr DON:s beslut nr 74/73. Detta kan bli fallet om t. ex.delade meningar uppstår mellan vårdnadshavaren å ena sidan och det offentligabiträdet, som har att iaktta barnets bästa, å andra sidan (jfr prop. 1972: 132s, 315). Närvårdnadshavaren i nu berörda ärenden beviljats allmän rättshjälp medbiträdesförordnande skaU biträdet ta tUlvara vårdnadshavarens rätt. Ettoffentligt biträde skall som sagts iaktta barnets bästa. Om endastoffentligt biträde förordnats i ärendet är sålunda vårdnadshavaren även ombarnets intressen sammanfaller med vårdnadshavarens integaranterad att hans intressen beaktas av det offentliga biträdet. Eftersomallmän rättshjälp för vårdnadshavaren och rättshjälp genom offentligt biträdeför barnet i berörda ärenden fyller olika syften kan det inte sägas föreliggavalfrihet mellan berörda rättshjälpsformer.