prop · G203190 · 1978-12-31 00:00:00 — Sådana placeringar är fordringarmed säkerhei av inleckning i jordbruksfastighet, i bostadsfaslighel med en-eller tvåfamiljshus eller flerfamiljshus med statligt bostadslån eller tomirättlill 1978/79:190 51 sädan fasiighel, om inteckningssäkerheten är förstärkt medborgen och inleckningen ligger av uppskattningsvärdel. Tillsamma kategori räknas fordringar med säkerhei av inleckning i industrifastigheteller lomlräu lill sådan fasiighel inom av uppskaiiningsvärdel. Till gruppC hör ocksä fordringar med säkerhei av förlagsbevis och aklier, som noleras vidStockholms fondbörs, saml borgen upp lill . för varje lånlagare. Hilhör slulligen garanliförbindelser för vilka banken har säkerhei i form avvärdehandling, fordran eller borgensförbindelse som räknas in i sammariskgrupp. Till den högsia riskgraden - grupp D - förs allatillgångar och garantiförbindelser som inle har räknats in i riskgraderna A-Coch som inle skall avräknas från egel kapilal. Förbankernas engagemang i sidobolag, dvs. svenskl eller ulländskl förelag somdriver någon form av bankverksamhel, gäller genom en särskild regel ellkapilalläckningskrav på . Tre lyper av sidoförelag är undantagna frändella stränga täckningskrav, nämligen förelag där siaten är deliigare,bosladsfinansierande kredilakliebolag och kommunlåneinsli-lul, de sisinämndaefter lagändring som irädde i kraft den (prop. 1976/77: 21, NU1976/77: 11, rskr 1976/77: 52). Engagemang i sådant sidobolag förs lillriskgrupp D med ell kapilalläckningskrav av . Särskilda regler gäller ocksåför bankernas engagemang i fastighetsbolag som uteslutande har lill syfte allförvalla faslighet för all bereda banken lokaler m.m. Kapilalliickningsbeslämmelserna i banklagarna innehållerslulligen några värderingsregler i fråga om inteckningssäkerheler. De nu gällande kapitalläckningsreglerna är resullalei aven forigående utveckling som sleg för sleg förändral kapilalkraven och i slorlsell alli mer lindral dessa krav. De ändringar som undan för undan har gjorls ide ursprungliga reglerna har näslan alllid aklualiserals av en sä kraftig inlåningsökningi bankinslilulen all kraven på kapilalläcknig blivit allt svårare all uppfylla,samiidigi som lagstiftaren bedöml atl bankinslilulens ökade finansiellakonsolidering och den erfarenhetsmässiga värderingen av risk-momenlen ibankrörelsen lämnat ulrymme för en uppmjukning av kapitalkraven. 1 del följande lämnas en redogörelse för den uiveckling avkapilalkraven som har lett fram lill de nu gällande reglerna. Härvid kommerlyngdpunklen all läggas på frågan om vad som i kapitalläckningshänseende skallräknas som eget kapital. Särskilt uppmärksammas frågan om även bankernasobeskallade reserver dvs. värderegleringskonlon för utlåning, värdepapper ochvalulor, skall fä räknas in i del riskläckande kapilalet. 1978/79:190 52 redogörs mera ingående för hur bankernasobligalionsinnehav har behandlals i kapilalläckningshänseende. I ett särskiltavsniii behandlas vidare förlagslånens ställning i kapilalläckningssammanhang. 2.3.2 Kapiialtäckningsbesiämniiriser före nu gäUande lag Beslämmelserna om kapilalläckning var ursprungligenulformade som regler om inlåningsräll. De innebar atl bankerna fick la emotinlåning till ett belopp motsvarande högst en viss multipel av det egnakapilalet. Reglerna var i väsentliga avseenden olika för de skildabankinstitutsgrupperna. För affärsbankernas del föreskrevs banklag allbanks inlåning inle fick översliga fem gånger bolagets egna fonder. Eftersomdet egna kapilalet och de inlånade medlen huvudsakligen används tillkreditgivning, kan denna vår försia inläningsrältsiegel liksom dessefterföljare sägas innebära, all mol en banks placeringar och den förlustriskde medför skall slå egna fonder av viss minsla storlek, dvs. i della fall etibelopp motsvarande av samtliga placeringar. En inlåningsrältsregel kansålunda översällas lill en placeringsregel, som ger besked om vilka kapilal-eller fondläckningskrav, som gäller för bankens kreditgivning. Inlåningsrätlen för affärsbank<;rna höjdes genomlagändring lill åtta gånger del egna kapitalel. banklagbestämdes denna multipel lill lio. Kraven på fondiäckning av inlåningen hadedock redan tidigare mildrais på olika säll, bl. a. genom provisoriskabesiämmelser under 1930-och 1940-lalen. Dessa läunader innebar bl. a. all dendel av inlåningen som placerades i vissa som riskfria betraktade lillgångar(kassamedel, statspapper m. hell eller delvis kunde få undanlas vidberäkningen av inlånings-rätten. Genom en lag om bankakliebolagsinlåning delades affärsbankernas placeringar in i tre grupper efter stiganderiskgrad. Denna princip med bankernas placeringar indelade efter riskgrad medolika krav på kapitalläckning låg till grund också för inlåningsrältsreglerna i1955 års banklag. För sparbankerna infördes regler om inlångsrätt genom 1923års sparbankslag. Sparbanksinlåning, som inte motsvarades av kassa, banktillgodohavanden,fullgoda svenska obligationer, vissa inteckningslån och andra riskfriaplaceringar, fick enligt lagen inle översliga 12,5 gånger fonder.Denna regel kombinerades med en annan regel, som innebar all inlåningen medundanlag av vad som molsvarades av kassa och bank-lillgodohavanden aldrig ficköveisliga 50 gånger fonderna. Denna yllersta inlåningsspärr ändrades år 1937lill en 30-gångerregel som emellertid skulle gälla först efter en övergångslidom lolv år. Kraven på fondtäckning mildrades genom genom provisorisklagstifining . Kretsen av läck-ningsfria lillgångar vidgades och Kungl.Maj:l fick rätt att medge undantag från 30-gångerregeln och i slället tillämpa50-gångerregeln. sparbankslag behölls sysiemel med all begränsasparbankernas inlånings- 1978/79:190 53 räu genom dubbla relationsregler. Den inlåning som inleplacerades i läckningsfria lillgångar begränsades liksom lidigare till 12,5gånger sparbankernas egna fonder. Inlåning som inle placerals i den försia,mesi riskfria gruppen fick aldrig översliga 50 gånger fonder. För jordbrukskasserörelsens del har de besiämmelser somreglerar cen-tralkassornas inlåningsräll alllsedan år 1942 varit så gott somidentiska med dem som gällde för sparbankerna. Även om de för affärsbanker, sparbanker och centralkassorgällande inlåningsrältsreglerna var likarlade genom all de grundade sig på enuppdelning av lillgångama i tre riskgrupper var de i övrigi i väsenlligaavseenden olika. Beslämmelserna var belydligi mindre reslrikliva försparbankernas och cenlralkassornas än för affärsbankernas del. Således varkapilalkraven för de olika placeringarna lindrigare för sparbanker ochcenlralkassor och omfatiningen av läckningsfria lillgångar var större. En historik över kapilalläckningsreglernas uiveckling ochen ulföriigare redogörelse för reglernas innehåll före den nyabanklagsliflningen finns i kredilinslilululredningens belänkande (SOU1967:64) Samordnad banklagsliflning (s. 152-173). 2.3.3 lag 2.3.3.1 Allmänt Ibelänkandet Samordnad banklagsliflning som ligger till grund för gällandelagsliflning framhöll kredilinslilululredningen all del i och för sig är möjliglall få samma kapitaltäckningskrav med inlåningsbestämmelser som med direktaplaceringsregler. Utredningen ansåg det emellertid som mest följdriktigt altkapitalläckningsreglerna uiformades som placeringsregler differeniierade efterplaceringarnas ari. Ulredningen ansåg vidare atl bestämmelserna borde varaenhelliga för samtliga bankinslilut. Ulredningen grupperade bankinslilulensplaceringar i fyra olika riskgrader, där riskgrad 1 omfallade placeringar medingen eller ringa förluslrisk och riskgrad 4 de mest riskbelasiadeplaceringarna. Som kapilalläckning föreslog ulredningen för lillgångar iriskgrad 1, ulom för rena kassalillgångar, 0,eget kapilal och förriskgraderna 2-4 egel kapilal om , resp. . Del samlade kravet på egelkapilal räknas fram genom atl kapilalkraven i de olika riskgraderna läggssamman. Ulredningen förordade vidare alt förlagsbevis som getts ut avbankinstitut i kapitalläckningshänseende med viss begränsning skulle fåjämslällas med egel kapilal intill ett belopp molsvarande för affärsbankernaakliekapilalel, för sparbankerna reservfonden och för föreningsbankerna delbelopp vartill ceniralkassa och anslulna jordbrukskassors egel kapilal uppgår.En närmare redogörelse för förlagsbevisens behandling i kapilalläckningshänseendelämnas under avsniu 2.3.6. Dessulom föreslog utredningen atl ett beloppmotsvarande summan av värderegleringsreservernas belopp för utlåning ochöverskottet av reserven för värdepapper skulle få dras från tillgångarnasvärde i den högsta riskgraden innan kapitalkravet beräknades. 1978/79:190 54 Departemenischefen förklarade i proposiiion i ämnel (1968:143) atl han anslöl sig lill de grundläggande bedömningar som läg bakomulredningens förslag. Han erinrade om alt såväl de dåvarande inlåningsrällsreglernasom de föreslagna placeringsreglerna vid sidan av sin huvudfunklion all iryggainsällarna ocksä verkade placeringsdirigerande. Med anledning härav framhölldepariemenischefen alt kapilaltäckningskravens ändamål - all Irygga insällarna- enligi hans äsikl liksom hillills borde fä besiämma de nyakapilalläckningsreglernas innehåll på ell avgörande säll. Den föreslagnakonsirukiionen med kapilalläckningsregler ulformade som placeringsreglerbelecknade han som en uiveckling av del gällande inläningsrälls-systemel medväsenlliga fördelar. Reglerna knyls direkl lill bankinslilulens placeringar,vilket är följdrikligl efiersom del egna kapilalel skall slå emot risk som ärförenad med kreditgivningen. Reglerna blir också belydligi mindre kompliceradeoch sålunda lällare all lillämpa för bankinslilulen och lillsynsmyndigheien.Vidare lämpar de sig väl för all lillämpas på olika lyperav bankinslilul,oavsell rörelseinriklning och ulläningssiruklur. Sysiemel medför nämligen medgiven omslulning atl del ställs siörre krav på egel kapilal hos ellbankinslilul med en mer riskbelonad placeringsslruklur än hos andra. Ulredningens förslag all kapitalläckningskraven borde varadesamma för alla bankinslilul grundade sig på uppfallningen all föriuslriskenpå en och samma placering rimligen inle förändras efter vem som gör placeringen.Utredningen betonade emellerlid, atl även om föriuslrisken som sådan inleförändras så kan placeringens sioriek molivera skilda kapilalkrav beroende påvilkel insliiui som gör placeringen. Denna skillnad i riskbedömningen för enoch samma placering hänför sig inle till lypen av bankinslilul ulan lillinsiiiuieis sioriek i förhällande till en kredil av given sioriek. Ulredningenansåg dock inte alt det behövdes någon differenliering av kapitalkraven efterinstitutens storlek. Därvid beaktade utredningen all bank enligt en särskildbestämmelse i banklagstiftningen inte får bevilja kredil ät en och sammalåntagare eller i intressegemenskap förbundna låntagare i sådan utsträckning attinstitutets säkerhet ävenlyras. Vid remissbehandlingen berördes frågan omenhetlighet av några remissinstanser. ansåg atl enenhellig reglering var en självklar följd av Ulredningens principiellaställningstagande för en samordnad banklagsliflning. Jordbrukskasseförbundetville se lagförslaget som en helhei och var därför berett att godta de starktökade krav som förslaget innebar för rörelsens del. Bankinspekiionen framfördeviss kritik mol förslaget alt kapilalkravel fulll ul skall vara lika församiliga bankinslilul och fann del motiverat atl kravet för sparbanker ochkreditkassor salles någoi lägre än för affärsbanker. Som skäl härför anfördesall sparbankernas och kreditkassornas låneporlföljer under överskådlig lidkommer alt ha en annan och mindre riskbelonad sammansäitning änaffärsbankernas. Depariemenischefen delade ulredningens uppfattning attkapilalläcknings- 1978/79:190 55 bestämmelserna skulle vara enhelliga för affärsbanker,sparbanker och centralkassor. En enhetlig reglering av kapitalläckningskravenvar enligi hans mening också en självklar följd av slällningslagandet lill ensamordnad banklagsliflning. Ulredningensförslag lill kapitalläckningsbeslämmelser innebar enligi Ulredningensberäkningar, som hänförde sig lill förhållandena i bankinslilulen den 3 1december 1964, sänkningar av kapilalkraven för samiliga affärsbanker med minsl25%, i sex fall med . För de ca 30 sparbanker för vilka beräkningargjorls innebar förslagei sänkningar för 20 sparbanker med , varav förire med . För ire sparbanker innebar förslagei en ökning med ca 10%.Tre cenlralkassor fick enligi förslaget sina kapilalläckningskrav höjda med10-15% medan de övriga nio fick manliga sänkningar. Som skälför de sänkia kapitalläckningskraven anförde ulredningen all de fakiiskaförluslerna varil ringa men alt della förhållande endasli mindre mån kunde tjäna som vägledning för kapital-läckningskvolernas storlek.Ulredningen sökte även bedöma kapitalläck-ningskvolernas rimliga storlek medutgångspunkt från de kapilalläckningskrav, som de dåvarandeinlåningsrällsbestämmelserna angav. Enligi Ulredningens mening framslod dessasom belryggande. På grund härav och dä skärpla krav innebär ökade koslnader förkredilförmedlingen utgick ulredningen från all nägon skärpning av de samladekapitalläckningskraven i och för sig ej behövdes. Särskili i fråga omaffärsbankerna vilka som lidigare nämnts hade de strängastekapitalläckningskraven, framslod tvärtom en mildring av det samladekapitaltäckningskravet som moiiverad. Till de remissinsianser som uttalade sig om kapilalkraveli slorl hörde bankinspektionen (jfr. 1968: 143 s. 116). Inspektionenkonstaterade lill alt börja med alt utredningens förslag skulle innebära enminskning av kapilalbehovel för flertalet affärsbanker . Inspekiionenberörde därefier bl. a. den betydelse för behovei av riskbärande kapilal sombankinslilulens dolda reserver, främst i form av värderegleringskonlon förutlåning, kan ha. Värdel av dolda reserver belönades men samiidigi under-ströksatl kapilalläckningsreglerna skall lillämpas inte bara under goda konjunkturerutan även under dåliga. Erfarenheterna visade också alt reserverna snabbi kanförsvinna inle bara på grund av inträffade förlusler också lill följd aven ändrad inställning i fråga om behovet av säkerhetsmarginaler. Del kapilalskydd, som erbjuds insällarna, kan såledesunder avsevärd lid vara begränsal till det i lag föreskrivna minimikapitalet,hette det i framställningen. Kraven på riskkapital måste därför avvägas så, atlbankinstiluten med bevarat förtroende från allmänhelens sida skall kunna fungeraäven med sämre konjunklurer. Del riskkapital, som enligt lagskall finnas i ett bankinstilut måsle i princip vara så slorl att det i och försig är tillräckligt som skydd för insätlarna. Vidare betonades atl del Prop.1978/79:190 56 krav pä riskkapital som i lag generelli slälls upp påbankinslilul är minimikrav. I anledning därav påpekade inspekiionen, all om enbank i sin rörelse är beredd all la siörre risker än normall, måsle bankenhålla ell molsvarande högre kapilal än del som föreskrivs i lag. Sammanfallningsvis anförde inspekiionen all myckel tyddepå all bankernas verksamhei skulle bli mera riskbelonad än under den förnäringslivet sä gynnsamma efterkrigsperioden och all del inle var förenliglmed klok och försiklig politik atl införa regler som för affärsbankernas delskulle innebära en halvering eller en kanske ännu längre gående reduklion avdel minimikapital, som obligatoriskt måsle finnas lill insätlarnas skydd. En såextrem ålgärd skulle illa rimma med de envist åierkommande kraven frånnäringslivets sida på ett ökal risklagande i bankerna. En sådan "ned-ruslning"skulle inle heller kunna moliveras från koslnadssynpunkl. Enligt inspekiionenkunde del för affärsbankernas del därför anses rimligt och acceplabelt om delföreskrivna minimikapitalet reducerades med endasl . Om utvecklingenskulle göra detta moliverai, kunde kapilalläckningsreglerna efter ell antal årliberaliseras ytterligare. Med utgångspunkt härifrän föreslog inspekiionendärför vissa ändringar i detaljutformningen av ulredningens förslag. De synpunkter bankinspektionen anförl manade även enligtdepartementschefens bedömande till försiklighel (prop. 1968: 143 s. 137).Enligt departemenischefen var del emellertid för att åsiadkomma enhetliga kapitaltäckningsbestämmelsernödvändigt alt förhållandevis kraftigt sänka kapilalkravel för affärsbankerna,som hade de slrängaste kraven, eftersom det inle fanns nägra bärande skäl föralt i siällei slarkl skärpa kapilalkraven för sparbanker och cenlralkassor.Departementschefen erinrade också om all ell högre kapilalläckningskrav medförhögre koslnader för den kredilförmedling som bankerna tillhandahåller ochpekade pä att dessa kostnader yllersl får belalas av dem som lar inslitulenstjänster i anspråk. Den ytterligare Irygghei ell högre kapitaltäckningskravinnebär för insätlarna får därför vägas mol de nackdelar som lägreinlåningsränior och högre lånekostnader medför. Å andra sidan framhölldepartemenischefen all del också måsle beakias all det från såväl bankernas somnäringslivets synpunki är angeläget, all bankerna har en sä slark kapilalslällning,all de verkligen har möjlighel all lämna riskbelonade krediter och kan ta deförlusler som följer därav. Vid detaljutformningen avkapitaltäckningsbe-stämmelserna beaklade departementschefen ovanslåendesynpunkier. Proposilionens kapitaltäckningsregler innebar en minskningav kapilalkravel i förhållande lill inlåningsriittsreglema föraffärsbankerna och för sparbankerna samt en höjning för centralkassornamed . Delta innebar att kapitalkravet i procent av summan av samtligalillgångar och ingångna garanliförbindelser för affärsbankernas del sänktesfrån 6,lill 4,och för sparbankernas del från 1,89 till 1,, medankapilalkravel för ceniralkassoma höjdes från 1,98 lill 2,. I fråga omberäkningen av nu angivna siffror och motsvarande siffror enligt bl.a.uredningens förslag hänvisas lill prop. 1968: 143 s. 151 f. 1978/79:190 57 Dä del gällde atl la siällning lill riskindelningen av ettbankinstiluts placeringar anförde kredilinslilululredningen följande. Ellbankinsliiuls resurser kan schemaliskl sell vara placerade i kassa och därmedjämförliga tillgångar, i värdepapper och lån saml i lillgångar som behövs föratt möjliggöra bankverksamhelen som sådan, dvs. invenlarier och fasiigheier.Ulredningen indelade de föriustrisker som kan anses vara förbundna med dessaolika placeringar i kursrisker, valutarisker och solvensrisker. Ulredningendefinierade termen kursrisk som risken för en förändring i en placeringskapitalvärde till följd av förändringar i den allmänna räntenivån. Enligtulredningen ärden vanligaste placeringen med denna risklypobligationer, vilkasavkastning ulgår efter en för obligationernas bindningstid fasl räntesats.Kursrisken hänger samman med all obligationens avkaslning inle ändras vid enhöjning av den allmänna räntenivån, vilkel medför alt dess avkaslning blirrelativt selt lägre än pä placeringar vars avkaslning följer den allmännaränlenivån. Eftersom man får räkna med alt räntegotl-görelsen på insältarsidanstiger vid höjd allmän räntenivå försämras härigenom institutets lönsamhei.Bankinsiitutet kan i del nya lägel handla på två olika säll som i princip kanberäknas ge lika siora inkomster. Del kan behålla värdepapperel och därigenomfå en relalivi lägre avkaslning på placeringen för återstoden av dessbindningstid. En annan möjlighet är all avyitra värdepapperel och därigenom taen kapilalförlusl, som i princip molsvarar del kapilaliserade värdel av denförsämrade avkastningen under återstoden av placeringens bindningstid. Ulredningenpåpekade atl vid sjunkande allmän ränlenivå blir förhållandel del omvända.Enligi utredningen kan bankinstiluten genom all avsäita vinslmedel tillvärderegleringskonto nedskriva obligationsportföljens värde till de sänkiamarknadsvärden som följer av en allmän räntehöjning. Härigenom uppnås dels attobligation i institutets räkenskaper ej upptas lill högre värde än marknadsvärdet,dels all mera medel hålls kvar i rörelsen och härigenom kan förbättra den genomräntehöjningen relativt försämrade lönsamheten i bankinstilutet. Ulredningen förutsatte vid sin beräkning avkapitalläckningskraven atl obligalion skulle fas upp lill marknadsvärdei, dockhögsl nominella värdet. Ulredningen uppgav alt den övervägt atl la yiierligarehänsyn till kursrisker för obligationer genom krav på att obligations värdeskulle beräknas till eit med vissl procenllal reducerat belopp avmarknadsvärdet men alt den ansåg all del var tillräckligt med ett allmäntvillkor alt obligalion får tas upp till högst marknadsvärdet. I den mån ellbankinstitui ej har möjlighet alt nedskriva obligalionsporlföljens värde lillmarknadsvärdet förutsatte ulredningen alt reslerande belopp skulle läckas medegel kapilal. Med detla ansåg utredningen att någoi ytterligare specielllhänsynslagande lill kursrisk inte behövdes i kapitaltäckningssystemet. Tillgångar som är förbundna med valutarisker, dvs. riskför förlusl i samband med förändring av växelkurser, angavs vara delslillgodohavande 1978/79:190 58 och fordringar i uiländsk valula, dels värdepapper löpandei sädan valula. 1 fråga om fordringar i form av reverser som löper i uiländskvalula fann ulredningen all dessa kunde las undan från kapilalläckning förvalularisker eftersom bankernas inlåning i uiländsk valula balanserade valulariskerför sädana lillgångar. Ulredningen ftmn därför all valuiariskerna inle behövdesärskili beakias på annal sätl än all lillgodohavande i ulländska valutor hosutländska bankföretag elc. skulle beräknas till marknadsvärdena. Utredningen fann - med hänsyn lill vad den anfört om kurs-och valutarisker - all kraven på kapilalläckning väsenlligen endasl kommer allavse solvensrisker, dvs. de förluslrisker, som hänger samman med atlbankinslilulens gäldenärer inle fullgör sina äiaganden mot kreditgivaren. Förplacering i en lillgång med större förluslrisk borde härvid krävas högrekapilalläckning än för en lillgång med mindre förlustrisk. I prakiiken är detendasl undanlagsvis möjligl all ange föriuslrisken på en placering eller gruppav placeringar. Del var därför enligi utredningens uppfattning ofrånkomligtall varje i prakiiken genomförd gruppering av placeringar efter förluslrisk fåren schemalisk prägel. Ulredningen slannade för all föreslå all bankinslilulenstillgångar grupperas efter förlustrisk på fyra olika riskgrader. Ulredningen framhöll alt grupperingen av tillgångarnaefter förluslrisk vilade delvis på en indelning av bankinstitutens låntagaremed slalen och kommunerna i en försia grupp med ingen risk förbelalningsinslällelse och därefter kredilmarknadens inslilulioner i en närmasiföljande grupp. I övrigt grupperades tillgångarna med ledning av säkerhetensart. Placeringar för vilka särskild säkerhei inte slällls fördes därmed tillden högsia riskgraden. Ulredningen ansåg all förslaget, trots all det i viss månvar av schematisk karaktär, väsentligen tog hänsyn till såväl den samladeförlustrisken för ell bankinslilut som till de olikheter i kapitaltäckningskravsom skilda sammansättningar av olika instituts placeringsportföljer kan kräva. Till riskgrad 1 förde ulredningen, föruiom s. k.guldkantade obligationer, även obligationer emillerade av svensklkreditinslilul eller som offenlligen ulbjudils av bankinstitui, dvs. För tillgångar i denna riskgrad uppstillldeutredningen en kapitaltäckningskvol om . Som molivering härför anfördeutredningen att risken för att de mol banken betalningsskyldiga inte fullgörsina förpliktelser visserligen är obefintlig eller ytlersl ringa, men allsjälva handhavandet av tillgångarna är förenat med vissa förlustrisker.Liiredningen ansåg dessutom del rimligt all ell visst eget kapilal över huvudtaget krävs av ett bankinstitui. En ledamot av utredningen förordade emellertid atllillgångama i riskgrad 1 skulle frias från alla kapitaltäckningskrav, utöverdet som ligger i föreskriften att likvida tillgångar skall redovisas till högstmarknadsvärdet. Denne ledamot underströk särskilt att ett borttagande av dendåvarande prioriteringen av obligationer i kapitalläckningshänseende skulleinverka menligt på obligationsmarknaden. 1978/79:190 59