prop · G20384 · 1978-12-31 00:00:00 — Dettainnebär att ansvaret i fråga om statsanställda skall drabba staten. Vidarekan ansvaret drabba staten också när det gäller arbetstagare hos annan änstaten, dvs. hos kommun eller annan allmän inrättning, nämligen om det är enstatlig myndighet som har meddelat beslut i frågan. F. ö. skall staten numeraanses som arbetsgivare i tvist som rör beslutet (15 kap. 8 § ). Det kangälla lärare och andra arbetstagare med StaUigt reglerade tjänster. Någraextra anslag till statsmyndigheterna torde reformen inte böra föranleda. Avdet anförda följer också att ansvaret bör åligga eller annan ickestatlig myndighet, om beslutet meddelats av denna. Någonsärskild reglering bör inte införas vad gäUer skadeståndsansvaret för deneller de beslutsfattare som har medverkat tUl eller fattat det skadebringandebeslutet. Harbeslutsfattaren medverkat till eller fattat beslutet i sin tjänst, bör såledesbåde det personliga ansvar och den långtgående begränsning därav som föreliggerinom den privata sektorn gälla även för de fall som avses med den nyaordningen. 1Jfr 10 kap. 4 § . Vissa ansvarsfrågor inom hälso- och sjukvården utreds f. n.av medicinalansvarskommittén (S 1974: 02). 1978/79: 84 42 Påsamma sätt som vid t. ex. brott mot LAS kan en skadeståndsskyldig arbetsgivareenligt t. ex. allmänna kontraktsrättsliga regler sålunda visserligen vända sigmot den beslutsfattande arbetstagaren och kräva denne på skadestånd för vad hansjälv har fått ge ut. Arbetstagarens ansvar begränsas dock regelmässigt genomtillämpning av 4 kap. 1 § SkL. Samma blir förhållandet om arbetstagare genombrott åsamkat sin arbetsgivare en sådan ren förmögenhetsskada varom här ärfråga (jfr 1.2.2). Men inte minst när det gäller offentlig tjänst torde det tesig ganska främmande att göra en arbetstagare personligen ansvarig för arbetsgivarensekonomiska förlust genom att denne ålagts skyldighet att utge skadestånd tUl enannan arbetstagare hos sig. Mantorde ha fog för att gå ut från att skadeståndsansvaret i de flesta fallenkommer att stanna på myndigheten (jfr dock s. 31). Deskadeståndsbelopp som skall komma i fråga måste kunna anpassas tillomständigheterna i det särskUda fallet. De bör sålunda kunna helt eller delvisjämkas på samma sätt som enligt 38 § LAS eller 60 § MBL. Detta innebär attjämkning också kan ske när arbetstagaren själv genom sitt agerande har bidragittill arbetsgivarens misstag. Ledning får härvid sökas i arbetsdomstolens praxisi fråga om privat anställning. Exempel vis i fråga om avskedande finns en välutbildad rättspraxis. Gäller saken disciplinpåföljd eller annan åtgärd som äratt betrakta som mindre ingripande gentemot arbetstagaren, börskadeståndsbeloppet naturligtvis sältas i motsvarande mån lägre. Attdet sagda bör gälla i fråga om materiella felbedömningar faller sig naturligt.1 fråga om formaliafel skulle visserligen kunna hävdas att skäl saknas för enåtskillnad i skadeståndsbeloppens storlek i ärenden av olika slag. Det skullesåledes inte föreligga någon skillnad i styrkan på kravet att följa denföreskrivna handläggningsordningen i det ena eller andra slaget av ärenden. Motdetta kan sägas att formaliareglerna givetvis har utformats med syfte just attbl. a. skydda arbetstagaren mot rättsförluster och att risken för skada vidsådana förluster varierar beroende på ärendets art. Vad som har anförtsom jämkning av skadeståndsbeloppens storlek bör således när omständigheternaföranleder detta kunna beaktas också när det gäller bestämmande av skadeståndför formella fel. Enunderrättelseplikt om skadeståndsanspråk och frist för väckande av talan omskadestånd enligt de nya reglema bör finnas. Iuppsägningfall och i fall som gäller varsel och överläggning inför avskedandeeller underrättelse om avstängning tillämpas här 40 § LAS. Samma regler börtillämpas i de nu aktuella fallen. Prop.1978/79: 84 43 3.4Konkurrensfrågor m. m. Hurskulle ett skadeståndsansvar av föreslagen beskaffenhet förhålla sig till detansvar för den offentlige arbetsgivaren som gäller enligt SkL, LAS, MBL, studieledighetslagenm. Någraproblem uppkommer knappast i detta hänseende och någon särskild reglering avförhållandet mellan de olika regelsystemen torde inte behövas. Men ett parkommentarer i frågan synes ändå vara på sin plats. Ifråga om konkurrensen mellan olika lagar bör på nytt framhållas att det enligtallmänna civilprocessregler är den skadelidande och hans motpart som drar uppramen för en eventuell rättegång. Här bortses naturligtvis från sådana reglersom skall beaktas av domstolen självmant. Domstolen är alltså i princip bundenav yrkanden, invändningar, grunder och lagregler som parterna åberopar imålet. Denya regler som skall föreslås i denna rapport blir speciallag i förhållandetill SkL, dvs. de har företräde framför den lagen. Enligt de nyabestämmelserna skall den skadelidande arbetstagaren få klart större möjligheterUU skadestånd än enligt SkL. Som har framgått av det föregående, begränsasansvaret enligt SkL nämligen genom bl. a. standardregeln och passivitetsregelnoch genom att ansvaret inte omfattar rena felbedömningar. Detta gäller skadaav både ekonomisk och ideell natur. Ersättningsgill ideellskada föreligger enligt SkL f. ö. bara i mycket begränsad omfattning. Det gällerlidande som någon tillfogar annan genom brott mot den personliga friheten,genom annat ofredande som innefattar brott, genom brytande av post- eller telehemlighet,intrång i förvar eller olovlig avlyssning eller genom ärekränkning eller dylikbrottslig gärning (1 kap. 3 §). Dylik skada torde knappast bli aktuell isamband med de ärenden som omfattas av förslaget. Sådantskadestånd som främst är av intresse i detta sammanhang, dvs. allmäntskadestånd, är således inte möjligt att erhålla enligt SkL. Äveni förhållande till LAS blir den föreslagna ordningen att anse som speciallag,låt vara att de regler som föreslås i sig kan utgöra en hänvisning dem iLAS. Genom en sådan lagstiftningsmetod skulle man f. ö. undgå problem medlagkonkurrens. Förslagetinnebär en betydande förbättring för skadelidande arbetstagare, eftersom LASnu ger en mycket begränsad rätt till skadestånd i de fall som omfattas avförslaget. Prop.1978/79: 84 44 Detförordade ansvaret omfattar endast åsidosättande av författning, inteåsidosättande av kollektivavtal. a. arten av disciplinpåföljd kanregleras i avtal (jfr 10 kap. 3 § ). Enligt MBL kan skadeståndsansvaruppkomma bl. a. vid brott mot kollektivavtal. Förslaget reser därför frågan ivad mån avses bli tillämpliga, om myndighet exempelvisi ett disciplinärende skulle sätta åsido en avtalsregel. Närdet gäller gränsdragningen mellan skadeståndsreglerna i LAS och motsvarandebestämmelser i eller äldre lag har bl. a. uttalats att förhållanden somregleras i eller har sitt ursprung i annan lag än MBL också bör bedömas enligtden andra lagen, om inte avtalet uttryckligen föreskriver annat (jfr avsnitt1.3.3), givetvis under förutsättning att den lagen kan anses som speciallag iförhållande till MBL. Motsvarandebör gälla i fråga om förhållandet mellan de nya reglerna och MBL. En sådanlösning harmonierar också med vad som gäller i fråga om arbetstagaresskadeståndsskyldighet enligt MBL (jfr avsnitt 1.3.2). Ansvaret bör därvisserligen i de flesta fall regleras enligt MBL, men med beaktande avgrunderna för SkL. Somexempel på tillämpningen av det sagda kan tas vad som har förordats omtalefrister. Om regler därom tas in i , avses de därmed gälla också förtalan om skadestånd vid brott mot sådant kollektivavtal som har trätt i ställetför motsvarande dispositiva regler i eller LAS. Detta betyder att fristernai MBL inte avses bli tillämpliga i sådant fall. 3.4.4Studieledighetslagen m. fl. Samordningenmellan den föreslagna ordningen och den som gäller enligt skadeståndsreglerna istudieledighetslagen bör lösas på samma sätt som har skett beträffandeförhållandet mellan LAS och studieledighetslagen (jfr avsnitt 1.2.1.2). Om enpart för ogUtighetstalan enligt studieledighetslagen i ärende om avskedandejämsides med talan om skadestånd skulle således skadeståndstalan grundas på denya reglerna. Om parten däremot för endast skadeståndstalan, skall i stället studieledighetslagensegna skadeståndsregler tillämpas. Detta får dock ingen betydelse i sak, om deolika bestämmelsema ges samma innehåll. I sammanhanget torde f. ö. den typ avresonemang som har förts i fråga om förhållandet mellan LAS och annan arbetsrättsliglagstiftning kunna tjäna tUl ledning (prop. 1974: 88 s. 185 f; jfr avsnitt1.3.3 i denna rapport). Motsvarandebör tillämpas i fråga om förhållandet mellan förslaget och de skadeståndsbestämmelsersom finns i lagen om förbud mot uppsägning eller avskedande av arbetstagaremed anledning av värnplikts- Prop.1978/79: 84 45 m., i lagen om rätt tUl ledighet och lön vid deltagande i svenskundervisningför invandrare och i föräldraledighstslagen eller däremot svarande ny lag. 3.5 Frågorrörande justitie- och regeringsråd reglerar frågor om åtgärder riktade mot ledamot av högstadomstolen eller regeringsrätten. Enligt12 kap. 8 § andra stycket regeringsformen tUlkommer det sålunda högstadomstolen att pröva huruvida justitieråd eller regeringsråd enligt vad därom ärföreskrivet skall skiljas från eller avstängas från sin tjänst eller varaskyldig att undergå läkarundersökning (jfr vidare 15 kap. 5 § , 3 kap. 3 §andra stycket och 57 kap. ; även prop. 1975/76: 105 bil. Eftersomhögsta domstolens beslut inte kan överklagas utan vinner laga kraft ,är det normalt sett inte möjligt att konstatera om något fel har begåtts. Dennaomständighet talar närmast för alt det skulle vara uteslutet medskadeståndsansvar på grund av högsta domstolens beslut. SkLöppnar emellerUd en viss möjlighet tUl skadeståndstalan även i hithörande fall. Enligt3 kap. 2 § skall staten ersätta personskada, sakskada eller ren förmögenhetsskada,som vållas genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i verksamhet förvars fullgörande staten svarar. Talan om ersättning enligt detta lagrum fårföras med anledning av beslut av bl. a. högsta domstolen, om beslutet harupphävts eller ändrats (3 kap. 7 §). Därmed åsyftas upphävande eller ändringmed tillämpning av särskUda rättsmedel, t. ex. resning, eller av självrättelse. Anledningsaknas att i de nu aktuella sammanhangen gå ifrån de principer som sålunda harfastslagits genom SkL. Dessa principer bör således äga tUlämpning även för detfall att skada skulle orsakas justitieråd eller regeringsråd i ärende omavskedande, avstängning eller läkarundersökning. Denya ansvarsreglerna får karaktär av speciallag i förhållande till SkL ochbehöver därför bara omfatta de avvikelser från SkL som åsyftas. Någon särskUdhänvisning till 3 kap. 7 § SkL behöver alltså inte göras. Nämnda lagrum blirändå tUlämpligt på det utvidgade ansvaret. Avföregående ställningstaganden följer att ett skadeståndsansvar bör föreskrivasför myndighet, som i ärende om disciplinansvar, avskedande, avstängning ellerläkarundersökning enligt bryter mot föreskrift i eller i författningsom har meddelats med stöd av . 1978/79: 84 46 Enbestämmelse av detta innehåll bör alltså tas in i , lämpligen i 14 kap. 11 §. Vadgäller de tidigare behandlade frågorna om vilka slags skador som skall vara ersättningsgilla,vem som skall vara berättigad till skadestånd, möjligheterna till jämkning avskadeståndet och vilka underrättelse- och talefrister som skall gälla, uppnåsdet åsyftade resultatet enklast genom en uttrycklig hänvisning i tillreglerna därom i LAS, dvs. Tillundvikande av missförstånd bör framhållas att om myndighet har brutit motföreskrift, som har meddelats med stöd av , så inträder samma ansvar som vidåsidosättande av en LOA-regel. Detta blir fallet t. ex. om myndighet underlåteratt enligt 22 § anstäUningsförordningen (1965:601; omtryckt 1976:863, ändrad1977:828) inhämta uUåtande från läkare huruvida arbetstagare bör undergåläkarundersökning (jfr 13 kap. 2 § ). Detsamma bör gälla t. ex. brott motföreskrifterna om storleken av löneavdrag i 20 § anställningsförordningen (jfr10 kap. 2 § ). Utformningenav ansvaret för arbetstagare, som har deltagit i det beslut som medförtskadeståndsskyldighet för arbetsgivaren, kräver ingen särskild reglering i (jfr s. 41). Förslagetkan lämpligen genomföras . BARBETSGIVARANSVARET I VISSA RÄTTSTVISTER Påde flesta punkter följer principen att behörigheterna att anställa och attentlediga bör följas åt. Sålunda skall frågor om uppsägning, entledigande vidålder som anges i pensionsavtal, entledigande på grund av sjukdom m. m. ochentledigande på egen begäran från statligt reglerad tjänst (7 kap. 24 och 9 §§)i regel prövas av samma myndighet som tUlsätter tjänsten (15 kap. 1 § försiastycket). Prövningen kan emellertid också anförtros myndighet som regeringenbestämmer. Sådan delegering kan ske antingen genom föreskrift eller genom särskUtbeslut. Anmärkas kan att bl. a. frågor om entledigande av fullmaktshavare ivisst fall (7 kap. 5 §) i regel prövas av regeringen (15 kap. 1 § andrastycket). Detanförda innebär att slallig myndighet i en del fall, där man inte har utnyttjatmöjligheten att delegera enUediganderätten, har att pröva frågor omentledigande också när det gäller arbetstagare hos annan arbetsgivare änstaten, t. ex. hos kommun. På lärarområdet, exempelvis, kan statlig myndighetha att både pröva fråga om uppsägning och fullgöra andra uppgifter som enligtLAS ankommer på arbetsgivaren i sam- Prop.1978/79: 84 47 banddärmed (18 kap. 8b § första stycket skolförordningen 1971:235; 8 b § ändradsenast 1976: 938). Men om tvist i sakenskulle uppkomma, kan i stället den icke-statlige arbetsgivaren vara denanställdes motpart. Sålunda omfattar exempelvis det anförda åliggandet förstatlig myndighet enligt skolförordningen till ingen del befogenhet attföreträda den kommunale arbetsgivaren i rättstvist som rör uppsägningsbeslutet(18 kap. 8 b § sista stycket). Närdet är fråga om disciplinansvar, avskedande, avstängning eller läkarundersökningenligt , tUlämpas numera en annan ordning. Om en statlig myndighetbeträffande en arbetstagare hos annan arbetsgivare än staten har meddelatbeslut i frågan, skall staten sålunda anses som arbetsgivare i tvist som rörbeslutet (15 kap. 8 § ). Detta gäller dels arbetstagare hos allmänförsäkringskassa, dels med undantag för präster arbetstagare med statligtreglerad anställning hos kommun, landstingskommun, kommunalförbund, församling,kyrklig samfällighet eller skogsvårdsstyrelse eller hos annan allmän inrättning(jfr 1 kap. 1 och 5 §§ ). 1 tvist som avsesföreträds staten såväl vid som utom domstol i regel av (1och 9 §§ förordningen 1976: 1021 om statliga kollekUvavtal, m. m.; ändradsenast 1977: 1049). Ev. skadeståndsansvar åvilar självfallet den myndighet somhar stått för det omtvistade beslutet. Denordning som gäUer enligt 15 kap. 8 § bör i fortsättningen utsträckas tUltvister angående anställnings upphörande i allmänhet. En sådan utvidgning avlagrummets tillämpningsområde ligger f. ö. i linje med dess moUv (prop.1977/78: 34 s. 11). Den nu förordade ändringenåsyftar naturligtvis främst mål om uppsägning eller annat tvångsentledigande(7 kap. 25 §§ ). Men den nya ordningen bör också vara tillämplig, om tvistskulle uppkomma angående frivillig avgång från tjänst (7 kap. 3 eller 9 §)eller anställnings upphörande på grund av otillåten tjänsteförening (7 kap. 10 §). Här skall påpekas att vadsom har behandlats i avdelning A i denna rapport innebär att staten föresläs tapå sig arbetsgivarens ansvar för eventuellt skadestånd beträffande lärare m.fl. även enligt de nya skadeståndsreglerna (s. 41). Den lagmässiga dubblyr somalltså kan sägas föreligga i fråga om ansvaret för beslut om disciplinansvar,avskedande, avstängning eller läkamndersökning enligt torde inte varaförenad med några praktiska olägenheter. Prop.1978/79: 84 Lag om ändring i lagen (1976: 600) om offentliganställning Härigenomföreskrivs att 14 kap. 11 § och 15 kap. 8 § lagen (1976: 600) om offentliganställning' skall ha nedan angivna lydelse. Bryter myndighet mot 7 §, äger bestämmelserna om skadestånd i lagen (1974: 12) om anställningsskydd motsvarande tUlämpning. i ärende om disciplinansvar, avskedande, avstängning ellerläkarundersökning mot föreskrift i denna lag eller i författning som harmeddelats med stöd därav, äger bestänunelserna om skadestånd i lagen (1974:12) om anställningsskydd motsvarande tillämpning. 15 kap. 8 § Harstatlig myndighet meddelat beslut om disciplinansvar, avskedande, avstängningeller läkarundersökning beträffande arbetstagare hos annan än staten, skallstaten anses som arbetsgivare i tvist som rör beslutet. Harstatlig myndighet beträffande arbetstagare hos annan än staten meddelatbeslut om anställnings upphörande eller om disciplinansvar, avstängning ellerläkarundersökning enligt denna lag, skall staten anses som arbetsgivare itvist som rör beslutet. Denna lag träder i kraft . Lagen omtryckt 1977:1047. Prop.1978/79: 84 49 Sammanställning av remissyttrandena över rapporten (Ds B1978:3) Myndigheters skadeståndsansvar i vissa personalärenden, m.m. Avsnitt A 1 AUmänt Huvudfrågan i rapporten rör myndighets skadeståndsansvar iärende om disciplinansvar, avskedande, avstängning eller läkarundersökning. Därföreslås i denna del att myndighet, som i sådant ärende bryter mot föreskrift iLOA eller författning som har meddelats med stöd av , skall kunna åläggasskadestånd med motsvarande tillämpning av LAS bestämmelser därom. Förslaget i rapporten har fått ett blandat mottagande.Majoriteten av remissinstanserna tillstyrker sålunda förslaget eller lämnar deti princip utan erinran, i flertalet fall dock utan att ange närmare skäl försin inställning, men en stor grupp instanser ställer sig kritiska eller heltavvisande tiU förslaget. Några är negativa till förslaget vad avser skadeståndför rena bedömningsfel men godtar förslaget om skadestånd för formella fel. De remissinstanser som helt eller i allt väsenUigt finnersig kunna lämna rapportens förslag utan erinran är ,, hovrätten för , ,, , postverket, statskontoret,, , stcdens personalnämnd, juridiska fakultetsnämnden vidLunds universitet, SÖ, AD, , i Malmöhuslän och i samt Försäkringskassornas förhandlingsorganisation.Statsanställdas förbund, , och Sverigesadvokatsamfund. Några av dem anger skälen för sitt ställningstagande.Sålunda finner det naturligt att skadeståndsansvaret på detoffentliga området utvidgas i enlighet med förslaget. Liknande synpunkterframförs av juridiska fakultetsnämnden vid . Några sakskäl avnämnvärd tyngd som kan anföras mot ett utvidgat ansvar förklarar sig hovrättenför inte ha funnit. Vidare anför hovrätten att någon invändningav formell art inte kan resas mot förslaget. och att förslaget ligger helt i linje med den princip som präglat senareårs arbetsrättsliga lagstiftning, nämligen att samma arbetsrättsliga reglerskall gälla för offentliganställda som för privatanställda arbetstagare. 4 1978/79. 1 saml Nr 84 1978/79: 84 50 betonarsärskilt vikten av att ett allmänt skadeståndsansvar omfattande även materiellafel införs för disciplin- och avskedandeärenden m. m. En sådan rätt allmäntskadestånd, för den enskilde arbetstagaren och dennes fackliga organisation, ärenligt organisationernas mening synnerligen motiverad med tanke på huringripande och påfrestande ett disciplinärt förfarande kan vara för den som ärföremål för sådant. av de instanser som inte motsätter sig att förslaget genomförs för dockfram principiella anmärkningar mot detsamma. i länpekar således på att den passiviserande effekten inte bör undervärderas.Utredningen om förfarandet i vissa disciplinärenden m. m. som har tilluppgift att föreslå vissa åtgärder för att förstärka allmänhetens förtroendeför myndigheternas handläggning av disciplinärenden genom att undanröja orsakertUl misstanke om att obehörig hänsyn tas tUl myndigheternas egna anställda säger sig inte kunna underlåta att anmärka att den nu tilltänkta regleringenmöjligen kan verka återhållande på myndigheterna när det gäller att tUlämpa detdisciplinära påföljdssystemet. Vidare kan, heter det, den föreslagna ordningenmåhända vara ägnad att i allt fall ge grund för misstanke att myndigheternakommer att iaktta allt för stor återhållsamhet i det berörda hänseendet, vUketi sin tur kan medföra att den uppfattningen sprids att myndigheterna brister iopartiskhet. Utredningen, som i övrigt inte riktar någon anmärkning motförslaget, betraktar dock inte det anförda som tillräcklig grund föravstyrkande. /SRanför att förslaget onekligen innebär en förbättring för den som har statligeller statligt reglerad anställning. Men fortsätter organisationen vid enrevidering av i syfte att göra de statligt anställda delaktiga i vissaförmåner på den enskilda sektorn bör övervägas om inte en vidare och djuparestudie av skillnaderna i anställningsskyddet kan anses påkallad. En merövergripande utredning av anställningsskyddet på den statliga sektorn torde getill konsekvens ytterligare lagändringar utöver de i rapporten föreslagna.Inte minst på grund av att ifrågavarande rättsområde knappast utmärks avklarhet och överskådlighet bör lagändringarna ske i ett sammanhang. Därför förordarorganisationen en mer genomgripande översyn i syfte att så långt möjligt närmaregleringen av anställningsskyddet på den statliga sektorn till vad som gällerför arbetsmarknaden i övrigt. Avvisandetill förslaget ställer sig bl. a. juridiska fakuhetsnämnden vid Uppsalauniversitet. Helt avvisande är också JK och JO. JKanför: Jag har i flera olika sammanhang framhållit att man på arbetsrättensområde inte kan tillämpa samma regler inom den offentliga och den enskildasektorn. Här ges ytterligare en Ulustration av det OtUlfredsställande resultattill vilket det allt för ensidigt inriktade reformarbetet leder. Enligt minmening har man nämligen i detta fall liksom vid många tidigare reformer intetillräckligt beaktat den offent- Prop.1978/79: 84 51 Det är naturligt att sträva efter likartade regelsystemnär fråga är om avtalsbara förhållanden där staten uppträder som vilken somhelst arbetsgivare. När det gäller frågor där staten utövar myndighet mot enanställd person i en j icke avtalsbar fråga (procedurfrågor undantagna) kandäremot för svensk rättsordning mycket främmande och stötande förhållandenuppkomma, om man inom den offentliga sektorn helt efterbildar de regler sorninförts för den enskilda sektorn. Sammanfattningsvis vill jag bestämtavstyrka den föreslagna lagändringen. Mina betänkligheter är dock av mindrestyrka när fråga är om rena formfel även om enligt min mening redanskadeståndslagen ger ett tillfredsställande skydd i denna del. Jo anför: Rapporten lämnarinte någon redovisning av i vilken utsträckning det förekommer attarbetstagare varom nu är fråga åläggs disciplinpåföljd, avskedas, avstängseller bliri föremål för läkarundersökning. JO brukar vid sina inspektioner avstatliga myndigheter fråga om det förekommit några ärenden av här nämnt slag,varvid svaret brukar bli att så inte varit fallet . De klagomåli dylika personalärenden som kommit in tiU JO har varit få och har under senareår nära nog uteslutande gällt det kommunala området. Såvitt jag kan bedömautifrån mina erfarenheter föreligger alltså knappast något behov av att införaskadeståndsregler av föreslagen art. Mot förslagets genomförande kan anförasprincipiella betänkligheter. Förslaget framstår som ett led i den utvecklingmot en allt större likställighet mellan den offentliga arbetsmarknaden och denprivata som kännetecknat lagstiftningen inom tjänstemannarätteti alltsedanmitten av . Över förslaget till statstjänstemannalag m. m. framfördedåvarande JO () åtskiUiga kriUska synpunkter.) Själv har jag ställt migkritisk till ämbetsansvarets slopande. Och i yttrande över det betänkande somföregick MBL anförde jag bl. a.: "Den offentliga verksamheten spänner överett mycket brett fält. På många områden skUjer sig förhållandena inte i någonstörre mån från vad som gäller inom privat verksamhet och det ter sig dånaturligt och lämpligt att samma arbetsrättsliga regler blir tiUämpliga där sompå den enskilda sektorn.