prop · G20362 · 1978-12-31 00:00:00 — Till dessa frågor återkommer jag i det följande. Dennyssnämnda minst sagt förvånande uppgiften att del särskilt brottsintensivaklientelet synes ha fått permission i större omfattning än andra intagna kanbl. a. bero på att de i större utsträckning än normalklienielet ansöker omsärskild permission enligt 32 § första stycket andra punkten KvaL. Somarbetsgruppen påpekar bör särskild permission inte beviljas med mindre denverkligen fyller en väsentlig funktion som inte kan tillgodoses på annat sätt.Framför allt när det föreligger fara för missbruk av permission bör man enligtmin mening noga undersöka om inte ändamålet med permissionen kan tillgodoses påannal sätt. Och om man finner atl särskild permission bör ges - somkriminalvårdsstyrelsen påpekar fyller särskilda permissioner en inte oväsentligfunktion inför många intagnas fri- Prop.1978/79: 62 21 givning - måte denna förberedas och planeras så noggrantoch detaljerat som möjligl. Ullalade risker för missbruk bör vidare kunnauppvägas av att den intagne under permissionen ställs under bevakning. Arbetsgruppen konstaterar att en större andel brott begåsunder frigiv-ningspermissioner än under andra former av vistelse utanföranstalt och efter rymningar. Med hänsyn bl.a. lill syftei med institutet frigivningspermissiondelar jag emellertid gruppens mening att det inte finns anledning föreskriva atlman vid prövningen av fråga om sådan permission skall la hänsyn till faran förmissbruk. Det finns dock anledning atl poängtera atl i fall då risken förmissbruk under frigivningspermission bedöms vara särskilt framträdande ökadomsorg bör läggas ned på att förbereda permissionen. Som jag har nämnt tyder arbetsgruppens materialpå atl den brottslighet som begås i samband med permissioner och rymningar haren mycket liten betydelse för den totala brottsnivån. För en speciell brottstypär förhållandet dock helt annorlunda, nämligen väpnade rån mot post- ochbankkontor. Andelen sådana brott i hela landet som begicks av permittenter ochrymlingar från kriminalvårdens anstalter har beräknats utgöra16-20%, Av arbetsgruppens material framgår att intagna som dömts tilllångvariga frihetsberövanden inte sällan har missbmkat förmånen av permissiongenom atl avvika och begå allvarliga brott. Enligt 7 §tredje stycket KvaL skall intagen som har dömts till fängelse lägst två åreller till internering med en minsta tid av placeras på sluten anstalt,om det med hänsyn till atl han saknar fast anknytning till riket eller av andraskäl kan befaras att han är särskilt benägen atl avvika och fortsätta enbrottslig verksamhet, vilken på grund av omfattning och inriktning är avsärskilt allvariig karaktär. Intagen som avses i 7 § tredje stycket kan enligtvissa bestämmelser i särbehandlas på olika sätt. Således kan han undervissa omständigheter hållas avskild från andra intagna, om det kan befaras atlhan planlägger rymning eller all annan planlägger fritagningsförsök ochavskildheten är nödvändig för atl hindra alt sådan plan sätts i verket (20 §andra stycket KvaL). Vidare får, som har nämnls, sädan intagenbeviljas kortlidspermission endast om synnerliga skäl föreligger (32 § andrastycket KvaL). Intagen som omfattas av 7 § iredje stycket hör också som regeltill del klientel som enligt kriminalvårdsnämndens praxis inte kan påräkna villkorligfrigivning efter halva strafftiden ulan friges villkorligt först när han haravtjänat två tredjedelar av denna. Enligt förarbetena lill KvaL utgörs del klientel som avsesmed 7 § tredje stycket av lagöverträdare som har ägnat sig åt organiserad ellersystematisk kriminell verksamhei av särskilt samhällsfarlig natur, inte sällanmed internationell anknytning. Främst avses personer som har ägnat sig ål grovnarkotikabrottslighet. Arbetsgruppen menar atl bestämmelsen i 7 § tredje stycket KvaLi Prop.1978/79: 62 22 praxis har erhållit ett något för snävttillämpningsområde. Det har inte varit avsett alt bestämmelsen enbart skulleavse brottslingar med internationell anknyining och narkolikabrollslingar.Arbetsgruppen anser att bestämmelsen i 7 § tredje stycket KvaL bör utvidgastill atl kunna omfatta även intagna som har ägnat sig åt organiserad ellersystematisk kriminell verksamhei av särskilt samhällsfarlig art och detta ävenom deras brottslighet saknar internationell anknytning eller avser annat ängrova narkotikabrott. Arbetsgruppen föreslår att det sker genom att orden"med hänsyn lill all han saknar fasl anknytning till riket ellereljest" utgår ur 7 § tredje stycket KvaL. Med denna lydelse börbestämmelsen omfatta inte endast personer som begått grova narkotikabrott ellerbrott med internationell anknyining ulan även lagöverträdare som har ägnat sigål annan brottslig-hel av särskilt allvarlig karaktär och därigenom visal likgiltighetför annans liv eller hälsa eller särskild hänsynslöshet. Såsom exempel påavsedd brottslighet nämner arbetsgruppen väpnade bank- eiler postrån samt annanförmögenhetsbrottslighet vid vilken gärningsmannen visat hänsynslöshet t.ex.genom att använda sprängmedel. Arbetsgruppen framhåller att prövningen huruvidaen intagen skall hänföras till den kategori brottslingar som avses i 7 § tredjestycket liksom förutsätter en noggrann individuell bedömning avsamtliga de faktorer som enligt bestämmelsen inverkar på frågan. Arbetsgruppens förslag har mottagils positivt avremissinstanserna. Endast en remissinstans avstyrker hell. För egen delansluter jag mig till uppfattningen all bestämmelsen har fått ett väl snävttillämpningsområde. 7 § tredje stycket KvaL bör därför ändras. Arbetsgruppens förslag att orden "med hänsyn till atthan saknar fast anknytning till riket eller eljest" skall utgå urbestämmelsen har mött viss kritik under remissbehandlingen. i förordar att man iförfattningstexten direkt anger vilken typ av brott som åsyftas. Liknandesynpunkter framförs av RÅ. För egen del godtar jag arbetsgruppens lagiekniskalösning. Det är enligt min mening inte lämpligt att uttryckligen låsa bestämmelsentiil vissa brott. Därmed skulle man riskera en automatik i tillämpningenknuten till brottstypen i stället för en noggrann individuell prövning avrymnings- och återfallsrisk. Bestämmelsen tar liksom främst sikte påpersoner som har ägnat sig åt grov narkotikabrottslighet eller brott medinternationell anknytning. Trots alt lagrummet även i fortsättningen börtillämpas med stor försiktighet bör emellertid även lagöverträdare som harägnat sig åt annan brottslighet av särskilt allvarlig karaktär och därigenomvisat likgiltighet för annans liv eller hälsa eller särskild hänsynslöshetkunna omfattas av bestämmelsen. Som exempel på avsedd brottslighet kan nämnasväpnade bank- eller postrån samt annan förmögenhetsbrottslighet vid vilkengärningsmannen visat särskild hänsynslöshet genom att t. ex. använda sprängmedel.Som arbetsgmppen framhåller kan hänsyns- 1978/79: 62 23 löshetenäven manifesteras i en långvarig och mycket frekvent kriminalitet av allvariigbeskaffenhet genom vilken den intagne har visat sig oemottaglig för påverkanall upphöra med sin brottslighet. Prövningen humvida en intagen skall hänföras tillden nu angivna kategorin brottslingar fömtsätter liksom en noggrannindividuell bedömning av samtliga relevanta faktorer. Det skall såledesföreligga en klart uttalad risk för all den intagne skall avvika och dessutomför att han skall fortsätta en brottslighet av särskilt allvarlig karaktär. Dennu förordade ändringen får betydelse för möjligheterna såväl alt avskilja enintagen från övriga intagna enligt 20 § andra stycket KvaL som atl meddelakorttidspermission enligt 32 § andra stycket KvaL. Däremot bör somarbetsgruppen påpekar kriminalvårdsnämndens praxis i ärenden om villkorlig frigivninginte påverkas av lagändringen. Jaghar i det föregående antytt vikten av att särskilda permissioner och frigivningspermissionernoga förbereds i syfte att förebygga återfall i brott. Arbetsgruppen föreslårockså att närmare anvisningar meddelas beträffande särskilda permissionerliksom i fråga om permissioner i allmänhet. Särskilt anges attkvalifikationstiderna för regelbunden permission bör iakttas mera strikt än somsynes ske f. n. Mera detaljerade anvisningar anses också behövas om hurbevakade och beledsagade permissioner skall planeras och genomföras.Beträffande den närmare innebörden av arbets-gmppens förslag i dessa delarhänvisar jag till bilaga I (avsnitt 4.3.1-4.3.4). Förslagen har lämnats utanerinran av remissinstanserna. Åven jag finner dem välbetänkta. Det ankommer påkriminalvårdsstyrelsen att meddela sådana anvisningar. Av styrelsensremissyttrande framgår att arbetet med att omarbeta gällande anvisningar förpermission redan har påbörjats. Omarbetningen sker enligt de riktlinjer som harangivits i promemorian och beräknas vara slutförd i samband med att deföreslagna lagändringarna kan träda i kraft. Arbetsgruppensundersökningar ger som nämnts visst stöd för uppfattningen att det bör vara möjligtatt ytterligare liberalisera permissionsbestämmelserna för vissa grupper avintagna. Arbetsgruppen menar sålunda att del stora flertalet intagna vidlokalanstalt och öppen riksanslall borde kunna beviljas regelbunden permissionefter i stället för som . Vidare kan enligtarbetsgruppen övervägas om inte vid lokalanstalt och öppen riksanstaltregelbunden permission borde kunna beviljas en gång . beviljassådan permission en gång . Dessa förslag har underremissbehandlingen i stort sett lämnats utan erinran. RÅ avstyrker dock att deintagna vid lokalanstalter och öppna riksanstalter skulle erhålla regelbundenpermission med kortare mellanrum än f. n. RÅ menar att förslaget i denna delsaknar tillräckligt underlag i utredningen beträffande avvägningen mellanfördelarna för de intagna och kostnaderna för dessa och för det allmänna.Några ytterligare remissinstanser har också betonat att en minskning avkvalifikationstiderna 1978/79:62 24 förerhållande av regelbunden permission kommer alt medföra ökade kostnader förstatsverket. För egen del villjag ånyo understryka permissionernas värde förde intagnas anpassning i samhället. Åven humanitära skäl talar för en liberalsyn i dessa frågor. De merkostnader som ett genomförande av förslaget kanmedföra är svåra att beräkna men torde knappast vara av en sådan storlek atlman av kostnadsskäl bör avstå från den föreslagna ändringen. Jag biträderdärför arbetsgruppens förslag. Det ankommer på attmeddela föreskrifter om permissionsfrekvens m. m. Arbetsgmppentar också upp frågan om beslutanderätten beträffande permissioner. Gruppenförordar en föreskrifi som innebär att ett bemyndigande av regionchefen tillstyresman för lokal anstalt att falla beslul om korttidspermission automatisktåtergår, om den intagne gör sig skyldig till permissionsmissbruk som inte ärringa eller till rymning. Detta förslag innefattar enligt LO och /SRrisker för ökad byråkrati m. m. För egen del menar jag att riskerna härför intebör överbetonas. 1 en del regioner går beslutanderätten i dessafall åter till regionchefen. Som arbelsgruppen betonar är det viktigt attpermissionsmissbruk beivras, om man skall kunna upprätthålla ettpermissionssystem med ofta återkommande permissioner. De intagna torde kommaatt uppfatta en återgång av beslutanderätten som en sanktion i sig. Enåtergångsregel skulle också skapa förutsättningar för en enhetligarepermissionspraxis inom regionen och bättre garantier för attkvalifikationstiderna för erhållande av ny permission efter missbruk iakttas.Jag biträder därför arbetsgruppens förslag. Det ankommer på kriminalvårdsstyrelsenalt meddela erforderliga föreskrifter. Beiräffanderiksansialterna överväger arbetsgruppen en ordning som motsvarar vad som nysshar förordats beträffande lokalanstalterna nämligen all beslul om kortlidspermissionefter missbruk överflyttas från styresmannen till kriminalvårdsstyrelsen.Tanken avvisas emellertid av gruppen. Jag har samma uppfattning. Ett sådantförfarande skulle bli för administrativt tungrott för atl i praktiken fungeraväl. Som arbelsgruppen framhåller är det emellertid angeläget atlkriminalvårdsstyrelsen genom inspektioner och på annat sätt fortlöpandekontrollerar att de gällande reglerna för permission efterlevs och detta påsåväl anstalts- som regionnivå. Denändring i 32 § andra stycket KvaL somjag har förordat i det föregåendeförutsätter ett förbättrat samarbete mellan kriminalvården och polisen bl.a. föratt säkra ett gotl beslutsunderlag åt kriminalvårdens myndigheter vid prövningav fråga humvida påtaglig fara för fortsatt brottslig verksamhet utgör hinderför bifall till permissionsansökan. Arbetsgruppen menar att frågan om ettnärmare samarbete mellan kriminalvården och polisen får övervägas vidöverläggningar mellan och . Enligtvad jag har erfarit pågår sådana överläggningar f. n. Arbetsgruppen riktarvidare uppmärksamheten på vissa åtgärder som bör kunna vidtas och somhar direkl samband med Prop.1978/79:62 25 a. föreslår arbetsgruppen atlen kontaktman utses vid varje polismyndighet och kriminalvårdsanstalt.Kontaktmannen skall handha den rapportering som är föreskriven och i övrigilämna erforderlig information av belydelse för beslut om eller genomförandet avpermission. Frågan om sådana kontaktmän samt omfattningen av den rapporteringsom bör ske övervägs vid överläggningarna mellan ochrikspolisstyrelsen. Arbetsgruppen tar särskilt upp frågan i vilken omfattningpolisen skall utreda brott begångna av permittenter. är förhållandet det atlsådana brott ofta inte blir föremål för utredning, om ej permitienien hartagils på bar gärning eller erkänner brottet. Anledningen härtill är följande.Polisen har inte resurser att utreda alla brott. En prioritering måste därförgöras. Inom polisen har man den uppfattningen att brott begångna under permissionmånga gånger inte medför någon ytterligare påföljd för permitienien. Av dennaanledning underlåter man i tveksamma fall atl starta en vidlyftig utredning.Arbetsgruppen understryker att del naluriigtvis är önskvärt att brott begångnaunder permissioner utreds på ett sådant sätt att skuldfrågan blir klarlagd. Menäven om brottsutredningen inte görs fullständig torde det dock vara av stortvärde för att den som underiag för sitt agerande fårett så fylligt utredningsmaterial som möjligt. Flera rätt väl grundademisstankar om brottslig verksamhei under permission bör kunna varatillräckligt för att skall kunna fatta ett frånrättssäkerhetssynpunkt godtagbart beslut om avslag på en permissionsansökan. Arbetsgruppens sistnämnda uttalande har föranlett vissremisskritik. RÅ har ställt sig tveksam till antydningen alt ofullständiga brottsutredningarskulle få utgöra beslutsunderlag för kriminalvårdsmyndighet i permissionsfrågorpå annat sätt än att fortsatt permission bör kunna vägras i avbidan på atlutredningen görs fullständig. Från rättssäkerhetssynpunkt kan hävdas att endastklart utredda och erkända brott borde få beaktas. RÅ är mot denna bakgrund intefrämmande för att polisen åläggs att tidsmässigt söka prioritera utredningar avbrott begångna under permission. Vidare kan enligt RÅ ifrågasättas om inte åklagarinträdealltid bör ske före underrättelse till kriminalvårdsmyndighet. Härigenomskulle man få viss garanti för atl meddelandel är tillräckligt välgrundat urrättssäkerhetssynpunkt. Länsåklagaren i län. Föreningen samt Föreningen har anfört liknandesynpunkter. TCO har understrukit att det förslag som läggs fram om att ävenmisstanke om brott skall kunna läggas som grund för beslut om vägrad permissioninte får användas på sådant sätt att rättssäkerheten kan ifrågasättas. Även LOhar tryckt på rättssäkerhetsaspekten. För egen del vill jag erinra om att en väsentlig faktorvid bedömningen av faran för fortsatt brottslig verksamhet bör vara utfallet avtidigare permissioner. Har den intagne missbrukat dessa genom att begå nyabrott är 1978/79:62 26 faranför fortsatt brottslig verksamhet mera påtaglig. Vad som har sagts nu måstedock vägas mot rättssäkerhetsaspekterna. Det är naluriigtvis önskvärt avrättssäkerhetsskäl att skuldfrågan är klarlagd. Rättsväsendets resurser äremellertid begränsade och det är inte realistiskt atl räkna med att allamisstankar om brott blir föremål för en grundlig polisutredning och åklagarprövning.Med hänsyn till att arbetsgruppens förslag synes ha blivit föremål för olikatolkningar vid remissbehandlingen vill jag understryka att den som prövarpermissionsfrågan måste ha mer än vaga misstankar om att brott har begåtts alllägga till grund för ett beslut om avslag på permissionsansökan. Däremot kanrättssäkerhetsskälen inte motivera en ordning som innebär att permissionerbeviljas personer som på mycket goda grunder kan antas ha begått brott undertidigare permissioner men där full bevisning därom inte stått att uppbringa.Flera välgrundade misstankar om brottslig verksamhet under permission börenligt min mening vara tillräckligt för att skallkunna fatta ett från rättssäkerhetssynpunkt godtagbart beslut om avslag på enpermissionsansökan. Jag vill emellertid i likhel med arbetsgruppen starktbetona önskvärdheten av att brott begångna under permission blir föremål förpolisutredning i större omfattning än som f. n. är fallet. Kriminalvårdsstyrelsensoch nämnda överläggningar avser bl. a. den frågan. 3 KroppsvisitaUon m. m. Enligt2 kap. 6 § regeringsformen i den lydelse som trädde i kraft den 1 januari 1977är varje medborgare gentemot det allmänna skyddad mot bl. a. påtvingatkroppsligt ingrepp, kroppsvisilation och husrannsakan. Inskränkning i dessagrundläggande fri- och rättigheter får enligt 12 § första stycket samma kap.göras endast genom lag. Enligt övergångsbestämmelserna till regeringsformenäger emellertid äldre författning eller föreskrift fortsatt giltighet utanhinder av att den inte har kommit till i den ordning som skulle ha iakttagilsvid tillämpning av regeringsformen i dess nya lydelse. En sådan äldreförfattning eller föreskrift får däremot inte längre ändras i samma ordning somden har tillkommit. Nya bestämmelser i ämnet får meddelas endast mediakttagande av regeringsformen i dess nya lydelse. Det innebär att om enmyndighet vill ha en ändring till stånd beträffande bestämmelser sommyndigheten före utgången av har ulfärdal om rätt att företa t. ex. kroppsvisilationeller kroppsbesiktning så kan ändringen ske endast genom lag. Bestämmelsernai 2 kap. 6 § regeringsformen gäller i princip också i förhållande ull intagnai kriminalvårdsanstalt, häktade, anhållna m.fl. utan hinder av atl de harberövats friheten. Redan tillkomsten av de nyssnämn- Prop.1978/79:62 27 da bestämmelserna i regeringsformen motiverar enligt minmening alt man prövar frågan om en reglering i lag av husrannsakan, kroppsvisilationoch kroppsbesiktning på kriminalvårdsanstalter, häkten och liknande institutioner.En sådan prövning aktualiseras dessutom av kriminalvårdsverkets önskemål om attersätta det s.k. vårdcirkulärel [cirkulär nr 1/1974Föreskrifter i anslutning till lagen om kriminalvård i anstalt (KvaL) och Kungl.Maj:ts kungörelse med vissa föreskrifter rörande tillämpningen av lagen omkriminalvård i anstalt (KvaLK)] med ett nytt. Vårdcirkuläret innehåller sådana betämmelserom kroppsbesiktning och kroppsvisilation som kräver lagform. Bestämmelsema om husrannsakan hos samt kroppsvisilationoch kroppshesikining av intagna i kriminalvårdsanstalt återfinns i 7 och130-132 §§ vårdcirkuläret. I 7 § första stycket föreskrivs sålunda atl isamband med intagningen skall visitenng ske av kläder och annan egendom somskall föras in i anstalten. Vidare föreskrivs i 130 § första stycket att deintagnas bostadsrum och där befintlig egendom skall visiteras för attförebygga, uppdaga eller uireda rymningsförberedelser, innehav av otillåtenegendom eller andra förhållanden som kan äventyra säkerheten inom anstalten.För angivna ändamål får enligt 130 § andra stycket även kroppsvisitalionoch kroppsbesiktning ske av intagen. 113) och 132 §§ ges slutligen vissabestämmelser om tillvägagångssättet vid kontrollerna samt om beslutsordningen m.m. Motsvarande bestämmelser gäller för dem som har häktats,anhållits eller på liknande sätt berövats friheten. Enligt 2 § första stycketförsta meningen häkleslagen skall sålunda häktad visiteras senast vidankomsten till förvaringslokalen. I 83 § första och andra styckena i det s. k. häktescirku-lärelI (1977:1) finns dessutom föreskriftersom motsvarar dem i 130 § första och andra styckena vårdcirkulärel.Ytterligare föreskrifter rörande tillvägagångssättet och beslutsordningen m. m.återfinns i 2 § häkteslagen, 4 § förordningen (1976:376) om behandlingen avhäktade och anhållna m. fl. (häktesförordningen) samt 84 och 85 §§häktescirkuläret I. Det är uppenbart all sådana kontrollåtgärder somhusrannsakan hos samt kroppsvisitalion och kroppsbesiktning av dem som harberövats friheten måste kunna vidtas för att uppdaga innehav av otillåtenegendom eller andra förhållanden som kan äventyra säkerheten inom förvaringslokalen.Som framgår av det föregående är dessa krav också tillgodosedda inom ramen förden nuvarande författningsregleringen, och det är i princip Prop.1978/79: 62 28 endasl föreskrifterna i regeringsformen i dess lydelse fr.o. m. den som föranleder mig alt nu ta upp dessa frågor. När såsker, villjag emellertid passa på atl föreslå en del smärre ändringar. Till en början skall jag något beröra begreppsbildningennär det gäller kontrollåtgärder. Begreppet "visitering"" användsexempelvis i häktescirkuläret I som samlingsmbrik för å ena sidan undersökningav de intagnas bostadsrum m. m. och å den andra kroppsvisilation ellerkroppsbesiktning. I 7 § vårdcirkuläret används begreppei så att det närmasiutesluter i varje fall kroppshesikining. Vidare brukas i 4 § häktesförordningenbegreppet "visitaiion"' på ett sätt som i första hand för tankarnatill kroppsvisitalion som det måste anses åtminstone delvis inneslutakroppsbesiktning och utesluta husrannsakan. Jämsides med begreppen visiteringoch visilation förekommer alltsä dessutom de mera preciserade begreppen "kroppsvisitalion"och ""kroppsbesiktning". Begreppet "husrannsakan"förekommer däremot inte i detla sammanhang. Det är mol bakgrund av vad jag nu har sagt klart att manvid författningsregleringen av kontrollåtgärderna i samband med frihetsberövandentill en del har avvikit från terminologin i t. ex. rättegångsbalkensbestämmelser om tvångsmedel med anledning av misstanke om brott. När det gällerbegreppet "husrannsakan" har jag - somjag strax skall utveckla -förståelse för avvikelserna från den gängse terminologin. Vad angår begreppen "kroppsvisitalion"och "kroppsbesiktning" är dessa emellertid mycket väl lämpade sombeteckning på sådana kontrollåtgärder som avses här, inte minst emedan degenom auktoritativa uttalanden i skilda sammanhang måste betraktas somförhållandevis noggrant definierade. Jag anser därför att en lagreglering av dekontrollåtgärder som direkl rör den kroppsliga integriteten helt bör bygga påbegreppen "kroppsvisitalion"" och "kroppsbesiktning'". Somjag har nämnt tidigare gäller skyddet enligt 2 kap. 6 §regeringsformen i princip även dem som i laga ordning har berövats friheten.Såvitt angår skyddet för den kroppsliga integriteten vållar kravet på en uttömmandereglering av kontrollåtgärderna inte heller några särskilda problem. När detgäller husrannsakan och liknande intrång ställer sig saken något annorlunda.Själva frihelsberövandet får således anses innebära en rättighetsinskränkningav så övergripande och vittgående slag att undersökningar av förvaringslokaleneller av egendom inom denna som de intagna inte bär på eller med sig ijämförelse därmed framstår som helt underordnade åtgärder. De intagna kan iförhållande till myndigheterna självfallet inte heller tillerkännas någonegentlig besittningsrätt eller ens dispositionsrätt över förvaringslokalen. Följaktligen ligger det enligt min mening i sakens naturatt undersökningar av lokaler som nyttjas för förvaring av dem som harberövats friheten får företas utan särskilt författningsstöd i denutsträckning som behövs för ett effektivt vidmakthållande avfrihetsinskränkningen. Prop.1978/79: 62 29