prop · G203182 · 1978-12-31 00:00:00 — framhåUer att kriminalvården underen följd av år har fått ta emot ett ökande antal narkotikamissbrukare, någotsom i hög grad har försämrat klimatet på anstalterna och försvårat derehabiliterande insatserna. Varje försök som ger möjlighet tiU behandlingsalternativför missbrukare, för vUka nu endast frihetsberövande påföljd äraktuell, måste därför hälsas med tUlfredsställelse. Enligt styrelsen synesdock vissa från rättsUg synpunkt principiella betänkligheter kunna riktas motförslaget. Konsimktionen aU domstol skall ges möjlighet att vilandeförklarabrottmål i avbidan på att den tilltalade undergår narkomanvård innebär sålundaen nyhet i svensk rätt, låt vara att institutet vUandeförklaring som sådantexisterar under andra förutsättningar. Det kan ifrågasättas om det inte frånrättssäkerhetssynpunkt och i överensstämmelse med principen om brottmåls skyndsammahandläggning skulle vara mera tillfredsställande, om domstolen gavs möjlighetatt i första handläggAingsomgången meddela en formell motsvarighet dil s.k. mellandom,som förekommer i tvistemål och varigenom den tUltalade skuUe kunna sakerförklarasunder det att frågan om påföljdsval skulle få anstå t. v. Det kan enligtstyrelsens mening även ifrågasättas om det är förenligt med allmänna rättsgrimdsatseratt ge vissa domstolar möjlighet att bestämma påföljd i brottmål med hänsynstagandetill omständigheter som andra domstolar inte kan beakta. På grund av detintresse styrelsen tUlmäter en försöksverksamhet och 1978/79:182 41 då det finns anledning utgå ifrån att en underförsöksperioden begränsad lagstiftning om försöket utfaUer väl kommer attfå en ri.ks-omfattande tillämpning, vUl styrelsen emellertid inte motsätta sigen försöksverksamhet. De övriga instanser som i princip tillstyrker förslagetanför i flera fall liknande synpunkter. Även framhållersålunda att det givetvis kan väcka betänkligheter utifrån principen om likhetinför lagen att möjligheterna för narkotikamissbrukare som begår brott attundgå frihetsberövande görs beroende av lokala förhåUanden. Tingsrättenerinrar emellertid i sammanhanget om att det i förarbetena tillnarkotikastrafflagstiftningen betonades att lagstiftningen måste utformas såatt den inte motverkar utan understöder samhällets ansträngningar att erbjudavård åt vårdbehövande missbrukare. Enligt tingsrättens erfarenhet synes detinte sällan som om de vårdinsatser som är aktuella vid domstillfället och oftakan bli avgörande för val av påföljd är beroende av tiUfälliga omständigheter.Det föreligger således redan nu vissa ojämnheter i förutsättningarna för attnarkomanvård skall kunna träda i stället för frihetsberövande påföljd. Medtanke på att det föreslagna systemet är avsett att tillämpas endast försöksvispå ett mycket begränsat antal fall anser tingsrätten nu berörda principieUabetänkligheter inte ha sådan tyngd att förslaget tiU följd av dessa böravvisas. Enligt tingsrättens mening har den föreslagna regleringen avförsöksverksamheten i sina huvuddrag utformats på sådant sätt att den kan godtas. I huvudsak samma synpunkter anförs av länsåklagaren iUppsala län, som också framhåller att en så smidig och enkel lösning sommöjligt bör eftersträvas. Den aktuella försöksverksamheten synes av denna anledninginte böra omfatta skyddstiUsynsdömda. Inte heller en provisoriskpåföljdskonstruktion är lämplig. Dessa och andra lösningar kräver alltföromfattande ändringar och tiUägg i lagstiftningen. Den i promemorian förordadelösningen om införandet av rätt till vUandeförklaring av vissa brottmål ärenligt länsåklagaren att föredra framför andra alternativ även om vissanackdelar är förenade även med en sådan lösning. Dessa nackdelar är dock inteså avgörande att de lägger hinder i vägen för en försöksverksamhet. RÅ framhåller att ett ständigt återkommande problem fördomstolarna när påföljd skall bestämmas är svårigheten att förutse den tilltaladesutveckling eller vUlkor efter domen. Hade man tUlgång till "facit",skulle mången gång en mera adekvat påföljd kunna bestämmas. En efterförutsättningarna vid domstillfället riktigt vald påföljd kan senare, medhänsyn till ändrade förutsättningar, te sig olämplig. Detta är ett centralt ochövergripande problem som allmänt sett väcker frågan om inte domstolarna bordeha möjlighet till provisoriskt påföljdsval eUer ges rätt att låta anstå medbestämmandet av påföljden i avvaktan på. vederbörandes utveckling efter en sakerförklaring.I promemorian ges, kan det sägas, förslag på en sådan ordning inom en begränsadsektor, eftersom där föreslås möjlighet att bestämma påföljden med hänsyn tillutvecklingen hos den brottslige. RÄ pekar vidare i sitt yttrande bl. a. på med hänsyn till att försöksverksamheten förutsätter särskilda resurser ochen egen organisation nödgas godta den begränsning som ligger i att projektetendast blir lokalt tiUämpligt. Olägenheten av den lokala begränsningen kan docki någon mån motverkas genom en liberalare tUlämpning av 34 § lagen (1974: 203)om krimuialvård i anstalt 4 1978/79. 1978/79:182 42 (KvaL)och genom viss justering av förslaget. Det bör enligt RÄ inte vara heltuteslutet att tillämpa systemet med kontraktsvård också på misstänkta utanförförsöksområdet. anser att rätten att komma i fråga för behandUngenligt inte bör vara begränsad tUl personer som är bosattainom Stockholms- och Uppsalaregionerna utan bör gälla även dem som är bereddaoch har praktiska möjligheter att under behandUngen vistas inom regionen. Ävenom ramen för försöksverksamheten såvitt gäUer resurserna är given, leder den nuförordade vidgningen av möjlighetema att komma i fråga för behandling tUI attden invändning som kan göras från rättvisesynpunkt förlorar i tyngd. Med dennajustering är tingsrätten beredd att allmänt tiUstyrka promemorieförslaget.Tingsrätten ansluter sig sålunda tUl promemorians ståndpunkt att man inte börtillgripa någon särlagstiftning, som innebär att reglerna om 34 §-pIaceringarändras eUer alt en särskUd påföljdskonstruktion införs. Frågor om meraingripande ändringar i påföljdssystemet bör i stället övervägas av denutredning som väntas bli tUlsatt för att finna lämpliga alternativ tiUfrihetsstraff. Enligtsocialstyrelsen är visserligen frågan om kontraktsvård för narkomaner som harbegått brott av intresse. Mot det framlagda förslaget kan emeUertid riktas så aUvariigainvändningar att det enligt styrelsens mening inte bör genomföras.Socialstyrelsen framhåUer bl. a. att den föreslagna lösningen, som det ocksåpåpekas i promemorian, strider mot den allmänt omfattade principen att brottmålskall avgöras så fort som möjUgt. Förseningar medför åtskilliga olägenheter,vilket bl. a. erfarenheterna från det rättspsykiatriska området visar. Motkonstruktionen kan från behandhngsmässig synpunkt vidare invändcis att en åtempptagenrättegång mitt under behandlingsprogrammet riskerar att medföra svåra psykologiskapåfrestningar för missbrukaren. Han får inga garantier om att domen kommer attbli mild. Även om han har skött sig i behandlingsprogrammet kan domen blikännbar och eventuellt rasera det som har byggts upp . Hänsynmåste ju i en dom tas inte enbart tiU den åtalade utan också tiU andraintressenter. Missbrukarens totala situation med de krav som samhället ochandra ställer på honom kommer inte att vara kända när behandlingen inleds. Förutsättningamaför rehabiliteringen kan drastiskt komma att ändras mitt i självabehandlingsprocessen. Från rättslig synpunkt är det sludigen tveksamt med enlag som bara gäUer en viss del av landet. Möjlighetema till deltagande iförsöksverksamheten blir på detta sätt beroende av bostadsort. En försöksverksamhetav denna typ bör prövas på flera olika ställen i landet . Ätt endasten vårdenhet skall ingå i försöket är enligt styrelsen olyckligt även med tankepå att vårdbehoven ser mycket olika ut hos olika missbrukare. Vårdenhetemasarbetssätt är tämligen olika, vUket gör det möjligt för missbrukarna att väljaden typ av vård som passar honom bäst. Principen att en viss valfrihet skallråda i vården bör gälla också i en försöksverksamhet med civil commitment. Ettannat problem som uppstår om bara en vårdenhet ingår i försöket gäUerutvärderingen. En objektiv utvärdering borde vara ett självklart krav på dennatyp av försöksverksamhet. Socialstyrelsenuttalar vidare bl. a .att det är en missvisande beskrivning av den amerikanskadiskussionen på detta område att säga att erfarenheterna av civU commitment iUSA är förhållandevis goda. Meningama om de amerikanska civil commitment-systemengår starkt isär, 1978/79:182 43 ochresultaten är långt ifrån entydigt positiva. En bred redovisning av deamerikanska erfarenheterna bör enhgt styrelsen föregå ett ställningstagandetill frågan om försök med kontraktsvård av detta slag skall göras i . EnligtUppsala tingsrätt är det möjligt att man måste acceptera en geografiskbegränsning, om ett försök med "okonventioneUa metoder" aUs skallkunna genomföras. AUvarligare är enhgt tingsrätten att domstolens obundenhetkommer att inskränkas. Tingsrätten framhåller vidare bl. a. att det skuUe varahögst betänkligt, om den uppfattningen blir spridd att man kan slippa fängelseom man är någorlunda starkt narkotikaberoende. Vidare synes man i promemorianendast i ringa mån ha beaktat de processuella komplikationer som kan inträffa ianslutning till ett beslut om vUandeförklaring. Överdirektöreni framhåller bl. a. att det även inom ramen för gällandepåföljdssystem förekommer betydande ojämnheter i tiUämpningen beroende på enklar obalans i tUlgängliga resurser. Denna olikformighet framstår dock, ehum isig beklaglig, som en del av den brist på överensstämmelse mellan idé ochverklighet som av ålder har präglat svensk kriminalvård och fördrasföljaktligen i förhoppning om resursapparatens successiva utbyggnad med ettvisst oreflekterat jämnmod av det vid dyUkt missförhållande tiUvänjda klient-telet.Det remitterade förslaget innebär något helt annat. Här inskränks iexperimentsyfte redan från början och helt avsiktligt tillämpningen av en ny, isig nägot äventyrlig anordning till att omfatta allenast en mycket liten, avspeciella kvalifikationer utmärkt grupp av lagöverträdare, vilka råkar varabosatta inom ett par geografiskt begränsade områden. Det förefaller också principieUtmindre tiUtalande att det genom den föreslagna lagen öppnas en möjlighet attföre slutlig dom i målet köpslå med den misstänkte om befrielse på vissa viUkorav den frihetsberövande påföljd som hans brottsliga gäming eljest skidle ha förskyllt.Den föreslagna särregleringen innebär enligt yttrandet ett avsteg frånelementära och här i landet hittUls aUmänt vedertagna rättsgrundsatser. Frånflera håll föreslås alternativa lösningar vad gäller de juridiska fömtsättningamaför försöksverksamheten. Somredan har nämnts pekar på möjligheten av att domstol gesbefogenhet att meddela en meUandom i skuldfrågan och att påföljdsfrågan kan fåanstå t. v. Även läns norra tingsrätt pekar på denna lösning som ettalternativ om man viU införliva kontraktsvården i påföljdssystemet.EnUgt RÅ bör det övervägas om inte domstolen, i stäUet för att vilandeförklarabrottmålet, skaU döma tiU frihetsstraff och förordna om kontraktsvård. Därvidbör kontraktstiden räknas som verkställd strafftid. Skyddskonsulenten i Stockholm-Enskededistrikt godtar i princip promemorians förslag men pekar på att ettåterinförande av möjligheten att ge villkorligt anstånd med verkstäUighet avvisst fängelsestraff skuUe kunna vara ett lämpligt altemativ för att undvikaatt patienten onödigt oroas i avvaktan på återupptagandet av en vUanderättegång. Enligtsocialstyrelsen är de argument som i promemorian anförs mot tanken på attgenomföra försöksverksamheten med stöd av 34 § KvaL delvis tvivelaktiga. Ävenom vissa av de redovisade invändningarna kvarstår anser att 34§ ger tiUräckliga möjligheter att genomföra en kontraktsvård inom dettaområde. Det bör enligt styrelsen 1978/79:182 44 uppdrasåt den utredning om kontraktsvård som regeringen tUlsatt att undersökaom det fordras andra former för kontraktsvård än de som erbjuds genom 34 § KvaL. ÄvenUppsala tingsrätt, överåklagarna i och distrikt samt länsåklagareni anser att försöksverksamheten bör kunna genomföras med stöd av34 § KvaL. Därvid nämns från några håU möjligheten av att i administrativordning meddela tiUämp-ningsföreskrifter till lagmmmet liksom tiU reglerna om vUlkoriigfrigivning i syfte att undanröja de i promemorian redovisade svårigheterna medatt tiUämpa en sådan ordning. Överåklagaren i distrikt föreslår denlösningen att domstolen i sina domskäl skaU ange om den dömde bör undergå vårdinom ramen för försöksverksamheten med stöd av 34 § KvaL. RÅ, Huddingetingsrätt och länsåklagaren i län ansluter sig emellertid tUlpromemorians bedömning vad gäller nackdelama med en lösning som bygger pånämnda lagrum. Stockholmstingsrätt anser i och för sig att promemorians förslag innebar en framkomligväg men ifrågasätter om inte möjligheter finns att genomföra enförsöksverksamhet av föreslaget innehåll med mindre ingripande åtgärder än vadi promemorian anses erforderligt. Om en tilltalad kan bli föremål förbehandling i den föreslagna ordningen synes det tänkbart att domstolarna skullemed föreskrift om sådan vård i större utsträckning än hittUls kunna döma tillskyddstillsyn i stället för fängelse. Förutsättningen härför skuUe givetvisvara att överläkaren skall ha skyldighet att ta initiativ tUl yrkande omundanröjande av skyddstiUsynen i de fall föreskrifterna ej följs och att övervakningsnämndemaagerar i enlighet härmed. Fråganom behandlingsresurser och behandlingsinnehåll berörs i flera yttranden. Socialstyrelsenfinner det tveksamt om resurserna vid kommer att vara tUlräcUigamed beaktande av att sjukhuset även har vårdansvar för sitt upptagningsområde.Uppsala läns landsting pekar på att förslaget innebär att det som en fömtsättningför domstols beslut om vUandeförklaring i varje enskUt fall skall inhämtasupplysning om det är möjUgt att omhänderta klienten inom försöksverksamhetensram. Detta är särskUt väsentligt bl. a. mot bakgrund av narkomanvårdsklinikensbegränsade antal vårdplatser. betonar att kontraktsvården inte kantiUåtas medföra inskränkningar i klinikens ordinarie verksamhet. Projektetmåste utföras inom ramen för klinikens resurser. För dispensärverksamhetenförutsätter att försäkringsersättning utgår. Stockholmstingsrätt pekar på att någon närmare redogörelse för den behandling som skallkomma tUl stånd inte lämnas i promemorian. Enligt tingsrättens mening måstedet krävas en öppen redovisning av vad behandlingen skall komma att innebäraför att domstolama skaU kunna medverka tUl att sådan behandling skall på proversätta frihetsberövande. Ett liknande uttalande görs av skyddskonsulenten iStockholm distrikt. Enligt måste en ingåenderedogörelse för behandlingsinnehållet ges innan stäUning kan tas tiU denplanerade försöksverksamheten från vårdsynpunkt. Kriminalvårdsstyrelsenanser det vara en allvarlig brist i förslaget att tiUräckUg hänsyn inte synesha tagits tUl de socialkurativa insatser av skiftande slag, innefattande blandannat bostads- och arbetsanskaffning, r,om nödvändigtvis måste komplettera demedicinska behandlingsinsatser 1978/79: 182 45 ochde begränsade kontroUfunktioner, som är avsedda att ombesörjas genom narkomanvärdsklinikensvid försorg. Detta framslår som än mera betänkligt med hänsyn tiU attdet klientel, som torde bli aktueUt för projektet, med aU sannolikhet kommeratt tiUhöra en grupp med omfattande sociala problem, för vUkanarkotikamissbruket bara framstår som en faktor eller rent av endast somsymptom på djupare liggande anpassningssvårigheter. Visserligen kommersannolikt flertalet av dem, som kan bli aktuella för försöket, att genom redanlöpande skyddstiUsynsdom vara föremål för övervakning inom kriminalvården. Idessa faU måste emellertid de behandlingsinsatser, som kommer att ske genomnarkomanvårdskliniken, samordnas med de rehabUiterande åtgärder som har vidtagitseUer planeras av frivården. Starka skäl talar därför för att en frivårdstjänstemän utöver dem som finns vid berörda frivårdsdistrikt knyts tiU Ulleråkerkliniken.En sådan tjänsteman skulle kunna medverka vid urvalet av tUltalade, som kanbli aktuella för projektet, och för att förmedla kontakt mellan kliniken ochfrivården och därmed utöva en samordnande funktion. Liknandesynpunkter understryks kraftigt av skyddskonsulenterna i Norra ochSödra distrikt, vilka påpekar bl. a. bostads- och arbetssituationen i Uppsalaär mycket svår samt att massiva sociala insatser behövs för det aktuellaklientelet. Skyddskonsulenterna är pessimistiska i fråga om möjligheten förprojektet att lyckas. Skyddskonsulenteni StockholmEnskede distrikt anser i likhet med att entjänsteman från kriminalvården bör ingå i projektledningen för bl. Åtskilligaremissinstanser har synpunkter på olika enskildheter i förslaget till verkstäUighetsförordningoch promemorians motivering till denna. Denärmare förutsättningarna för ett beslut om vilandeförklaring diskuteras avlänsåklagaren i län, som framhäller att vilandeförklaring aldrig börske om brottslingen bedöms som farlig för annans liv eUer egendom, har storrymnings-benägenhet eller annars har gjort sig skyldig till så allvarligbrottslighet att hänsynen till den allmänna laglydnaden kräver ett frihetsberövande.Domstolen bör särskilt beakta om den tUltalade begått eller tidigare begåttgrova våldsbrott eUer grova narkotikabrott samt om brottsligheten ärorganiserad. Vidare skall hänsyn tas till eventuella målsägandes intressen.Vid tveksamhet om lämpligheten av vUandeförklaring, bör sådant beslut intefattas. Liknande synpunkter förs fram av , som finner detanmärkningsvärt att författningstexten inte innehåller någon klar bestämmelseom att grövde brott skall vara undantagna från försöksverksamheten.Författningstexten borde också ange en något tydligare avgränsning nedåt. RattfyUeri,våld mot tjänsteman och dylikt, som brukar medföra kortare fängelsestraff,lämpar sig enligt tingsrätten inte som underlag för kontraktsvård. SåvittgäUer frågan om betydelsen av målsägandens intressen redovisas en avvikandeuppfattning av . Tingsrätten vänder sig emot promemoriansuttalande att hänsyn tiU målsägandens intresse att så snabbt som möjligt fåsina skadeståndsanspråk tUlgodosedda i vissa fall kan vara ett skäl mot vilandeförklaring.Tingsrätten anser att de särskilda möjligheter målsägande har att föraskadeståndstalan i samband med brottmål inte bör tillåtas inverka på behov avatt genom vilandeförklaring av brottmål åstadkomma lämplig narkoman- Prop.1978/79:182 46 vård.Målsäganden har ju aUtid för den händelse särskild brådska råder möjlighet attföra talan i den för tvistemål stadgade ordningen, exempelvis enligt lagen omförenklad rättegång. Samma uppfattning har , som ocksåframhåller att ett beslut om vilandeförkla ring, följt av en dom på t. ex.skyddstillsyn, i stäUet för ett ådömande av fängelsestraff torde ökamålsägandens möjligheter att få sina skadeståndsanspråk tiUgodosedda. Fråganom vilandeförklaring skall få meddelas även när den tUltalade har förnekat gämingenberörs av , som anser det tveksamt om förfarandet börkunna tUlämpas även i andra fall än då den tilltalade har erkänt brottet. Promemoriansförslag har visserligen förebild i lagen (1966: 301) om rättspsykiatriskundersökning i brottmål. Det är dock enligt styrelsens åsikt tveksamt om enförsöksverksamhet, som bygger på frivillighet, bör komma i fråga för entilltalad som inte erkänt den gärning han har åtalats för Även om han i sådantfall förklarar sig vUlig att undergå den föreskrivna behandlingen, kan man förmodaatt han inte är tUlräckligt motiverad för behandlingen. Man kan således befaraatt vederbörande går med på att genomgå en behandling enbart för att slippa enfängelsedom. Styrelsen förordar därför att en förutsättning för att ifrågakommaför narkomanvårdsbehandhng är att den tiUtalade vid huvudförhandlingen erkänt gämingen.Samma uppfattning har länsåklagaren i lån. norra tingsrättpekar i denna del på att en vanlig situation är att den tiUtalade erkännervissa brott men fömekar de övriga, kanske merparten. Genom beslutet blir intemed bindande verkan avgjort, att den tiUtalade är skyldig tiU brotten. Kanbehandlingsplanen sedan inte genomföras och målet återupptas, är det väl mer äntroligt att den tiUtalade vidhåUer sitt förnekande i hopp om att få en sålindrig påföljd som möjligt. Vittnesbevisning kan då visserligen framläggasfrån fonogram, men det torde vara ofrånkomligt att bevisläget har blivit uråklagarens synpunkt väsentligt försämrat. För den tid försöksverksamhetenpågår synes visserligen enligt denna olägenhet kunna accepteras. Men för detfall att man skulle vilja införliva kontraktsvården ipåföljdssystemet hänvisar tingsrätten till sitt tidigare nämnda förslag attäven i brottmål införa institutet meUandom, varigenom skuldfrågan skulle kunnarättskraftigt avgöras, innan rätten slutUgt avgör påföljdsfrågan. Föratt säkrare kunna bedöma den tilltalades missbrukssituation, be-handlingsvUjaoch förhållanden i övrigt är det enligt meninglämpligt att alltid inhämta ett läkarintyg innan domstol avgör huruvida denåtalade bör kunna ifrågakomma för narkomanvårdsbehandling. Sådant läkarbtygbör utfärdas av i projektet engagerad läkare och grundas på en undersökning avden tilltalade före huvudförhandlingen i målet. Samma uppfattning har RÅ.Enligt länsåklagaren i län bör läkarundersökning utföras när det bedömssom nödvändigt, bl. a. med hänsyn ull att den tiUtalade kan frestas överbetonasUt narkotikamissbruk. Huddingetingsrätt ifrågasätter om det inte finns anledning att i uppenbara fall hamöjlighet att meddela beslut om vUandeförklaring utan huvudförhandling. ÄvenUppsala tingsrätt och framhåUer att visst merarbeteuppkommer för de berörda domstolama på grund av att ny huvudförhandling skaU håUasi målen. Detta torde dock enligt sistnämnda tingsrätt få så marginell effektatt det inte kan tillmätas betydelse. Prop.1978/79: 182 47 Fråganom överklagande av ett beslut om vilandeförklaring berörs bl. a. av RÅ somansluter sig till bedömningen att beslutet enligt gällande rätt kan överklagasendast på den grunden att målet onödigt uppehålls. Denna grund torde dockenligt RÅ i regel inte vara tiUämplig i de faU som här är aktuella. För attskapa balans i processen förordar RÅ att särskild talan skall få föras motbeslut om vilandeförklaring. I huvudsak samma uppfattning har tingsrättoch länsåklagaren i län. Vad gäller överförandet avden dömde till sjukhusvård påpekar att domstolen enligtförslaget endast med den tUltalades samtycke kan förordna att han omedelbartförs tiU klinik genom polisens försorg. Eftersom det är angeläget attbehandlingen kommer tUl stånd bör enligt styrelsensmening huvudregeln vara att den tUltalade överförs till kliniken.Detta kan lösas så att en förutsättning för deltagande i försöksverksamheten äratt den tUltalade inom ramen för det friviUiga behandlingsprogrammet förklarar,att han samtycker till överförande till kliniken. tingsrättfinner däremot att promemorians förslag kan bli opraktiskt och dyrbart. Vidareter det sig enligt tingsrätten från principiella utgångspunkter betänkligt attmed den tUltalades samtycke förordna om en transport som till sin natur är tvångsmässig. Frånflera håll framförs också synpunkter på förfarandet målet är vilande. Överåklagareni pekar pä att överiäkaren vid sjukhuset inte har skyldighet attunderrätta åklagaren, om missbrukaren underlåter att följa behandlingsplanenoch underlåtenheten är av endast ringa betydelse. Enligt motiven skulle sålundaföreskriven underrättelse komma att lämnas först vid fler än två återfall inarkotikamissbruk. Med hänsyn till förutsättningarna för vården anseröveråklagaren att de rättsvårdande myndigheternas möjlighet till kontroUhärigenom beskärs i alltför hög grad. Bestämmelsen bör därför erhålla enstriktare utformning. I huvudsak samma uppfattning har länsåklagaren i Uppsalalän.