prop · G20390 · 1978-12-31 00:00:00 — Ettannat problem sammanhänger med regeln i 9 § andra stycket 2 RHL om att denrättssökandes kostnad för nödvändig utredning i angelägenhet, som kan kommaunder aUmän domstols, krigsrätts, arbetsdomstolens eller bostadsdomstolensprövning eller som skall prövas av skiljemän utgör en ersättningsgill kosinad.Bestämmelsen som alltså gäller endast utomprocessuell utredningskostnad syftar liU att skapa förutsättningar för uppgörelser utan rättegång. Enligtförarbetena till RHL (prop. 1972: 4 s. 259) är förmånen i fråga i första handavsedd för mindre omfattande utredning, såsom läkarintyg, värderingsintyg ochliknande. Endast undantagsvis bör det komma i fråga att mera omfattandeutredning införskaffas utom rätta. Enligt25 § första stycket RHL gäller att biträde, som har förordnals enligt 19 §samma lag, beslutar om sådan utomprocessuell utredning som berörts. Medkravet på att förmånen utgår bara när bilräde har förordnats har avsetts altskapa garantier för att inte onödig eller alltför dyrbar utredning anskaffas påstatsverkets bekostnad. Biträdet får på eget ansvar ta ställning till omsärskild utredning behövs. Från rältshjälpsnämnden kan inte erhållasförhandsbesked. Den som medverkar vid utredningen har alllid rätt till skäligersättning för såväl arbete som koslnader. Visar det sig att utredningen harvarit onödig eller alltför dyrbar och har biträdet genom att föranstalta omutredning visat försumlighet, kan detta emellertid beaktas när ersättningentill biträdet bestäms. Även parten kan få slå för utredningskostnad, om hangenom vårdslöshet eller försummelse har åstadkommit alt statsverket vållatskostnad för onödig utredning. Harnågot bilräde enligt 19 § RHL inte förordnats, ankommer det pårättshjälpsnämnden att på begäran av den rättssökande pröva frågan omutomprocessuell utredning skall få förebringas på statsverkets bekostnad. Utredningenframhåller att det i olika sammanhang bl. a. i DON:s promemoria harpåtalats att gällande regler i RHL om ersättning för privat sakkunnigutredningibland kan leda till bristande balans mellan parterna i processen. Frånprincipiell synpunkt är de olägenheier som illustreras av följande exempel mestintressanta. Enpart anser sig t. ex. ha ett anspråk på ersältning i samband med enbyggnadstvist och beviljas aUmän rättshjälp med bilrädesförordnande. Biträdetbeslutar om en, kanske t. o. m. två sakkunnigutredningar, som ersätts urrättshjälpssystemet, utan att över huvud tagel kontakta motparten i dettaskede. Därefter väcker parten talan vid domstol och åberopar det som kan varatill förmån för hans talan. Sedan talan väckts har svarandens biträde enligtRHL inte möjlighet att på molsvarande 1978/79: 90 90 villkoranlita privat sakkuimig utan får nöja sig med en begäran att rätten skall utsesakkunnig. Ulses sådan kan processen komma att tillföras material, som visarsig vara till nackdel för i detta fall svaranden. Genom att kärandeninförskaffat för honom fördelaktigt sakkunnigutredning och anhängiggjon talaninnan han i egentlig mening förhandlat med motparten kommer han processuellt ien gynnad ställning. Om svaranden inte har rättshjälp blir parternas situationdäremot lika, eftersom svaranden då får införskaffa vilken utredning han villpå egen bekostnad. Enbristande balans mellan parterna kan även uppkomma om rätten på begäran av denena parten utsett en sakkunnig. Den andra parten har då i prakUken småmöjligheter att få bifall tiU en begäran om ytterligare utredning för att frånhans utgångspunkt belysa och bemöta det tidigare utlåtandet. Närdet gäller att komma till rätta med olägenheter av antytt slag anserutredningen att man kan tänka sig att gå fram efter i princip två huvudlinjerför att hitta lösningar. Ett sätt är att biträde ges kompetens att"förordna" privat sakkunnig med rätt till ersättning av allmännamedel för arbete, oavsett om talan anhängiggjorts eller ej. Detta innebär attden ordning som f. n. tiUämpas utomprocessuellt får giltighet fulll ut, alltsåäven efter det att talan väckis. Detta alternativ är det för partenfördelaktigaste. Det har emellertid den avgjorda nackdelen att det innebär eni förhållande till gällande ordning betydande vidgning av förmånerna. Det finnsockså en risk för kraftiga kostnadsstegringar. Med hänsyn bl. a. härtill kanen lösning enligt detta alternativ inte nu komma i fråga. Enannan tänkbar lösning är enligt utredningen följande. Biträde får rätt attföranstalta om sakkunnigutredning av enklare beskaffenhet, intyg e. d.,oavsett om ärendet handläggs utomprocessuellt eller har an-anhängiggjorts vidmyndighet. Om den behövliga utredningen är mer kostnadskrävande bör biträdet haskyldighet att inhämta tillstånd till utredningen. Om det i bodelningsärendeinte förordnats biträde men bestämts att rättshjälpen skall omfatta kostnadenför skiftesman, bör skiftesman ha kompetens motsvarande bilräde i dettahänseende. Ärdel fråga om att föranstalta om mer kostnadskrävande utredning fordras som nysssagts tiUstånd. Har ärendet inte anhängiggjorts vid myndighet bör frågan omtillstånd prövas av rättshjälpsnämnd. Om ärendet däremot anhängiggjorts vidallmän domstol, förvaltningsdomstol, krigsrätt, arbetsdomstolen,bostadsdomstolen, statens va-nämnd eller vid arrende- eller hyresnämnd elleröverexekutor bör prövningen om utredningen skall få införskaffas hgga på vederbörandemyndighet. Detta betyder t. ex. inte att domstolen utser den sakkunnige. Dennauppgift ligger på parten och hans biträde och den som utses bhr att behandlasom privat sakkunnig. Uppkommer behov av mer kostnadskrä- 1978/79: 90 91 vandeutredning, sedan ärendet anhängiggjorts vid annan myndighet än sagts,prövas frågan av rättshjälpsnämnd. Finnsvarken biträde eller skiftesman, beslutar rättshjälpsnämnden om utredning,oavsett hur omfatlande denna är. Ifråga om biträdes rätt att föranstalta om utredning innebär den nu skisseradelösningen en återgång till vad som enligt motiven var avsett enligt gällandeordning. En fördel med denna lösning är enligt utredningens uppfattning får en prövning och kontroll av kostnaderna när det gäller att skaffa meromfattande uiredning på statsverkets bekostnad. För att möjliggöra en reellprövning av utredningsbehovet bör krävas att biträdet tillhandahåller materialom vad tvisten gäller, vem motparten är och grunden för anspråket. En väsentiigfördel med den nu behandlade lösningen är vidare att den inte ger utrymme förpart att vidta åtgärder som leder tUl den tidigare angivna obalansen mellanparter. Mot den nu redovisade bakgrunden förordar utredningen den senastskisserade principlösningen. Ombiträde, när han själv föranstaltat om utredning som sagts, tagit inonödig eller alltför dyrbar utredning eller eljest visat försumlighet, bördetta beakias när ersättningen till biträdel bestäms. Part, som genomvårdslöshet eller försummelse vållat statsverket kostnad för onödig utredning,bör vidare liksom f. n. kunna göras ansvarig för ul-redningskostnad. 6.3Kostnad fiir medling jämlikt 42 kap. 17 § RB Enligt42 kap. 17 § RB får rätten, om saken är sådan att förlikning är tillåten ochsärskild medling bör ske, utse medlare och förelägga parterna att instäUa siglill förlikningssammanträde inför honom. Om detta institut anför m. fl.i Nya bl. a, följande. Vållashärigenom mera väsentligt dröjsmål med målets handläggning eller skullemedlingen åsamka parterna annan mera väsentlig olägenhet eller kostnad, bördock ej förordnas om medling utan båda parternas samtycke. Arvode tiU medlarenåUgger det alltid parterna alt utgiva, ersättning till medlaren kan ickeutdömas i rättegången. Däremot kan parterna såsom rättegångskostnader göragällande sina utgifter i detta hänseende. Som medlare kan enligt motiven utsesexempelvis nämndeman vid häradsrätt. Tänkbart är, att även advokat, som ejförut befattat sig med tvislen, kan ifrågakomma som medlare. Under tid, däförlikningsfrågan handhas av medlare, inställes handläggningen vid rätten. Motpart, som underlåter att infinna sig vid förlikningssammanträde, kan särskilttvångsmedel ej användas. Medlaren har endast att anmäla att förlikningsfråganförfallit, varefter målet ånyo får upptagas tiU behand- 1978/79: 90 92 Även då förlikning träffats, bör medlaren göra anmälan hos rätten. Kostnadenför medling är inte ersättningsgill enligt RHL. Delnu behandlade medlingsinstitutet har använts i mycket begränsadutsträckning. En ändring kan emellerUd tänkas bli följden av den uppmärksamhetsom ägnats institutet (jfr Ds Ju 1976: 8 s. 78 och direktiven förutredningen om en översyn av rättegångsförfarandet vid allmän domstol. Dir1977: 10). Medhänsyn till att den särskilda medlingen har till direkt syfte att få till ståndförlikningar och därmed begränsa samhällets kostnader för processer anserutredningen att som kostnad för rättshjälpen skall anses också denrättssökandes kostnad för sådan medling. Gällanderegler om rättens åligganden med avseende på medlingsförfarandct bör enligtutredningen även om medlingskostnaden blir en förmån enligt RHL anses varatillräcklig garanti för att medlingen inte blir mer än rimligt omfatlande ochkostnadskrävande. Det får naturligtvis under inga förhållanden inträffa attmedlingen blir dyrare än handläggning av målet i gängse former. 6.4Kostnad för vissa inställelser Enligt9 § andra stycket 4 RHL utgör i vissa fall kostnad för resa och uppehälle förden rättssökande eller hans ställföreträdare och för vårdare eller annan, sommåste anlitas, en rättshjälpskostnad. Ersättning för kostnad i samband medinställelse inför domstol eller annan myndighet utgår endast om personliginställelse ålagts. Vidare ersätts kostnad i samband med inställelse förblodundersökning m. m. i mål om faderskap till barn enligt 3 kap. FB. Iangelägenhet som inte behandlas av domstol eller annan myndighet utgår inteersättning för inställelse enligt RHL. Ersättningen bestäms av den myndighetinför vilken inställelsen sker. Såvitt avser instäUelse för blodundersökningm. m. har getts en särskild bestämmelse som innebär att ersättningen bestäms avden domstol där faderskapsmålet är anhängigt. Iremissyttrandena över DON:s promemoria framfördes önskemål om atträttshjälpsförmånerna måtte omfatta bl. a. rese- och uppehålls-kostnader förföräldrar vid inställelse i samband med läkarundersökning enligt 21 kap. 10 §FB. FB finns regler om verkställighet av dom eller beslut rörande vårdnad,umgängesrätt och överlämnande av barn samt överflyttning av barn i vissa andrafall. Länsrätten prövar frågor av detta slag. 1978/79: 90 93 kap.10 § FB stadgas att länsrätten i ärende enligt 21 kap. kan förordna, att barnelskall undersökas av läkare. Läkarundersökning blir aktuell, när det kan befarasatt flyttning av bamet för med sig för stora påfrestningar. Något generelltkrav på läkarundersökning uppställs inte. I kallelse till läkarundersökningfår länsrätten förelägga vite. Skall barn kallas, bör kallelsenmed föreläggande att vid vite inslälla barnet delges den som har barnet i sinvård. Länsrätten får utdöma förelagt vite. Medhänsyn till karaktären av de ärenden som avses i 21 kap. FB och till deförhållandevis få fall det torde röra sig om anser utredningen att möjlighelerbör finnas alt inom rättshjälpssystemet ersätta den som har barnet i sin vårdför inställelsekostnader vid läkarundersökning enligt 21 kap. 10 § FB. För falldå allmän rättshjälp av någon anledning inte föreligger bör det finnas enmöjlighet utanför rättshjälpssystemet att av allmänna medel ersätta den som harbarnet i sin vård för sådan inställelsekostnad. Ersättning bör emellertid dåkunna utgå endast om det är uppenbart att den som har barnet i sin vård intesjälv kan svara för kostnaden. Ersättningen bör bestämmas av länsrätten. 6.5Kostnad för expeditions- och exekutionsavgifter Enligt9 § andra stycket 5 RHL anses som kostnad för allmän rättshjälp denrättssökandes kostnad för avgift som enligt expedilionskun-görelsen (1964: 618)utgår för ansökan och expedition vid allmän domstol, krigsrätt,arbetsdomstolen eller bostadsdomstolen samt för avgift som utgår enligtexekutionsavgiftskungörelsen (1971: 1027). I fråga om expeditionsavgift ärförmånen begränsad så att den inte omfattar sådan rättens expedition som utfärdasbara på särskUd begäran, om inte expeditionen har begärts innan avgörandet ihuvudsaken vunnit laga kraft. Beträffande exekutionsavgift får förmånenbetydelse främst vid allmän rättshjälp i ärende om verkställighet, efiersomsådan rättshjälp som har lämnals för angelägenhet som kan leda fram tillverkställbart avgörande inte omfattar själva exekutionen. Allmän rättshjälp iangelägenhet som skall behandlas ulomlands anses inte omfatta lösen avexpeditioner vid utländska domstolar. Lämnasallmän rättshjälp ulan beslut av rättshjälpsnämnd, innebär-förmånen att denrättssökande får betala expeditions- eller exekutionsavgiften men att hansamtidigt får tUlgodoräkna sig kostnaden vid betalning av koslnadsbidrag.Lämnas rättshjälpen efter beslut av rättshjälpsnämnd, betalas efter beslutetuppkommande kostnader av allmänna me- 1978/79: 90 94 del.Beiräffande expeditions- och exekutionsavgifter innebär bestämmelsen attdomstolen eller den exekutiva myndigheten inte skall ta ut föreskrivna avgifierav den rättssökande. Inte heller sker någon stämpelbeläggning. När domstoleneller den exekutiva myndigheten slutiigen handlagt målet eller ärendet, skallden emellertid underrätta rättshjälpsnämnden om bl. a. den rättsshjälpskostnadsom motsvaras av de expeditioner eller exekutionsavgifter som normalt skulleha uttagits. Underrättelsen är nödvändig för att kostnaden skall kunna beaktasi samband med slutreglering. Utredningenframhåller att nuvarande system med expeditions- och exekutionsavgifter vidallmän rättshjälp är omständligt att tiUämpa i praktiken och utgör en primärorsak till att sluiregleringsförfarandet nu är så komplicerat. En ordning medavgiftsbefrielse skulle medföra betydande rationaliseringsvinster ochmöjUggöra en angelägen förenkling av sluiregleringsförfarandet. I principmotsvarande ordning tilllämpades f. ö. inom systemet med fri rättegång. I defall motpart till rättshjälpsberättigad part kan åläggas återbetalningsskyldighettill statsverket är en faktisk olägenhet med avgiftsbefrielse att statsverketgår förlustig återbetalning av avgifter i den mån förlorande motpart fullgörsin skyldighet. Det har inte varit möjligt att få fram uppgifter om vad somfaktiskt flyter in tUl statsverket på grund av sådan återbetalningsskyldighetmen del kan på goda grunder misslänkas att det rör sig om ganska små belopp. Fördelarnamed avgiftsbefrielse överväger enligt utredningen klart olägenheten medutebliven återbetalning av förlorande molpart. Utredningen föreslår därförtill en början att den som beviljats allmän rättshjälp befrias från avgifterför expeditioner vid domstolar. Utredningen anser emellertid att vissavgiftsbefrielse bör gälla även vid andra staUiga myndigheter än domstolar.Avgiftsbefrielsen bör omfatta dels allmänna expeditioner vid samtliga statligamyndigheter och dels expeditioner och ansökningar vid domstol, dvs.expeditioner enligt avdelningarna I och II i densom bilaga vid expeditionskungörelsen fogade avgiftslistan. Däremot finns inteanledning att medge avgiftsbefrielse för expeditioner i form av olika tillståndm. m. som upptas i avdelning III i avgiflslistan. Omman vUl få en redovisning av kostnaderna för avgiftsbefrielsen på rätt anslagutan att belasta rättshjälpsorganisationen med bokföring av och olikaunderrättelser om de blygsamma avgifterna, kan dessa kostnader beräknasschablonmässigt och budgetmässigt påföras anslaget för rättshjälpskostnader. Utredningentar vidare upp frågan om en eventuell utvidgning av förmånerna vid allmän rättshjälpi angelägenhet som handläggs utomlands. Enligtgällande ordning är förmånen av allmän rättshjälp i angelägen- Prop.1978/79: 90 95 het som skall handläggas utomlands begränsad tillutomprocessuell utredningskostnad och bilrädeshjälp. Kostnader för bl. a.expeditioner och bevisning vid utländsk domstol ersätts däremoi inte. Det är inte känt för utredningen vilka kostnaderexpeditioner och bevisning vid domstolar i olika länder betingar. När detgäller andra nordiska länder torde det dock vara ganska lätt att få framuppgifter i dessa hänseenden. Utredningen ifrågasätter om man inte då skullekunna tänka sig att begränsa dessa förmåner till angelägenhet som handläggs iannat nordiskt land. En sådan begränsning framstår emellertid inte som rimlig medhänsyn till de stora invandrargrupper från andra europeiska och ävenutomeuropeiska stater som finns i vårt land. Att låta allmän rättshjälp i angelägenhet som handläggsutomlands omfatta även kostnad för expeditioner och ev, bevisning skulleinnebära en väsentlig vidgning av förmånerna med risk för betydande kostnadersom följd. Utredningen anser tiden inte mogen för en sådan reform, Iförhållandel mellan de nordiska länderna bör emellertid en reform av antyttslag kunna övervägas inom ramen för det nordiska lagstiftningssamarbetet.Beträffande utomnordiska länder bör, under förutsättning av ömsesidighet,motsvarande ordning kunna uppnås genom bilaterala överenskommelser. 7 Förfarandet vid allmän rättshjälp; prövning av arvodem. Enligt RHL fastställs biträdesersättning i mål ellerärende vid allmän domstol, krigsrätt, arbetsdomstolen eller bostadsdomstolen avdomstolen. Biträdesersätlning i annat fall och ersättning tUl skiftesmanfastställs av rättshjälpsnämnden. Lämnas rättshjälp utan beslut avrättshjälpsnämnd och sker det i utomprocessuellt ärende, förvaltningsärendeeUer ärende som skall prövas av skiljenämnd är dock rättshjälpsnämndensprövning inte obligatorisk. Ersättning lill offentligt biträde bestäms alltid avrättshjälpsnämnden. Avser allmän rättshjälp efter beslut av rättshjälpsnämndenmål eller ärende vid förvaltningsdomstol, förvaltningsmyndighet ellerförfarande inför skiljenämnd, skall biträdet lämna in sin kostnadsräkning tillmyndigheien eller skiljenämnden, som med eget yttrande skall översändaräkningen till rättshjälpsnämnden. Motsvarande gäUer även för offentligtbiträde. Ersättning för bevisning i mål eller ärende vid allmändomstol, krigsrätt, arbetsdomstolen eller bostadsdomstolen bestäms avdomstolen. Har utredning verkställts i angelägenhet som intehandläggs vid allmän domstol, krigsrätt, arbetsdomstolen ellerbostadsdomstolen, bestäms ersättningen till den som medverkat vid utredningenav rättshjälpsnämnden. 1978/79: 90 96 Sådanersättning för resa och uppehälle som avses i 9 § andra stycket 4 RHL bestämsav den myndighet inför vilken inställelsen sker. Vid inställelse förblodundersökning eller annan undersökning rörande ärftliga egenskaper i mål omfaderskap enligt 3 kap. FB bestäms ersättningen av domstolen. Utredningenframhåller att främsta skälet till att arvodesprövningen skuUe handhas avrättshjälpsnämnd i alla andra rättshjälpsärenden än sådana som handläggs vidallmän domstol och vissa andra domstolar var önskemålet om att uppnå eneffektiv och enhetlig kostnadskontroll. Utredningen konstaterar även att detimkostnadsnormer som ingår i vissa taxor i rättshjälpsärenden numeratillämpas inom hela rättshjälpsområdet. Därigenom har i praktiken enhetiiganormer skapats för ett moment i arvodesprövningen. Utredningenanser att inte bara allmänna domstolar utan även förvaltningsdomstolar harbättre förutsättningar än rättshjälpsnämnderna att utöva en effektivkostnadskontroll. Även förvaltningsdomstolarna har i samband med målets ellerärendets handläggning kunnat iaktta biträdets agerande och har också bättremöjligheter än rättshjälpsnämnderna att bedöma om en utredning som åberopatsvarit nödvändig eller inte. Den omständigheten att det är ytterst sällsynt alträttshjälpsnämnderna avviker från den bedömning som förvaltningsdomstol hargjort i ersättningsfrågan talar också för att förvaltningsdomstol själv fårfastställa ersättningen. De risker som under förarbetena ansågs föreligga föratt kostnadskontrollfunktionen skulle komma att delas upp på för mångamyndigheter om prövningsbefogenheten läggs på förvaltningsdomstol synes alltsåöverdrivna. Ett annat skäl som talar för att lägga arvodesprövningen påförvaltningsdomstol är alt det skulle innebära vissa rationaliseringsvinster,om förvaltningsdomstol direkt fick bestämma ersättningen i stället för att somnu behöva lägga ned tid och möda på att avfatta och expediera yttranden till enannan myndighet. Ulredningen föreslår alltså att förvaltningsdomstol får prövafrågor om ersättning enligt RHL. Enannan domstol som undantagits från rätlen alt fastställa biträdesersätlningoch annan ersättning enligt RHL är . Vad som anförts ovan ifråga om förvallningsdomstol har avseende även på . Utredningensslutsats av det anförda blir alt alla domstolar bör få rätt att fastställaersättning i mål eller ärende vid domstolen. Detta innebär att förutom allmändomstol, krigsrätt, arbetsdomstolen och bostadsdomstolen även ,regeringsrätten, kammarrätterna, försäkringsdomstolen och länsdomstolarna, dvs.länsrätt, länsskatterätt 1978/79: 90 97 ochfastighetstaxeringsrätt, anförtros prövningen av ersättningsfrågor enligt RHL. Medde nu uppräknade domstolarna viU utredningen likstäUa statens va-nämnd. Detär inte bara domstolar som i mera betydande omfattning handlägger ärenden varirättshjälp beviljats eller som på grund av sin sammansättning eller i övrigtär väl lämpade atl pröva ersättningsfrågor enligt RHL. Samma skäl kan anförasför alt även arrendenämnder, hyresnämnder och överexekutor tilläggs behörighetatt pröva sådana frågor. Närdet gäller övriga förvaltningsmyndigheter torde det däremot enligtutredningens uppfattning höra till sällsyntheterna att rättshjälp beviljas ide ärenden som förekommer vid myndigheien. Ett flertal sådana myndigheter hardessutom sådan sanunansättning alt deras förutsättningar att bedömabilrädesarvode och andra ersättningar enligt RHL får anses klart sämre änrättshjälpsnämndens. På dessa skäl anser majoriteten av utredningens ledamöteroch experter att prövningen av ersättningsfrågor i rättshjälpsärenden somhandläggs vid andra förvaltningsmyndigheter än arrendenämnder, hyresnämnderoch överexekutor bör ligga kvar hos rältshjälpsnämnden. Utredningens ordförandeanser däremot att man nu bör ta steget fullt ut och låta alla staUiga myndigheterpröva ersättningsfrågan enligt RHL i sådana ärenden som handlagts vidmyndigheten. En expert i utredningen har intagit samma ståndpunkt. 1fråga om sådana rättshjälpsärenden där någon handläggning vid myndighet inteblir aktuell har ulredningen inte funnit anledning att föreslå ändring inuvarande ordning. Prövningen av anspråk på biträdesersätlning och annanersättning enligt RHL bör alltså ligga kvar hos rättshjälpsnämnden i dessafall. Vadovan sagts om prövningen av ersättningsfrågor i mål eller ärenden somhandläggs vid förvaltningsdomstolar och vissa förvaltningsmyndigheter tordeenligt utredningen äga tUlämpning även i fråga om ersättning till offentligtbiträde i ärenden om administrativa frihetsberövanden och vissautlänningsärenden. Äv de uppräknade myndigheterna torde dock baraförvaltningsdomstol komma i fråga för prövningen av ersättningen tilloffentligt biträde i sådant fall. Handläggs ärendet hos annan myndighet änförvaltningsdomstol får alltså ersätiningen bestämmas av rättshjälpsnämnden.Också regeringen föreslås i vissa fall få pröva ersättningsfrågor. Utredningensordförande är skiljaktig också i nu angivna fall. I ordförandens mening harsamma expert instämt. fall där handläggningen av ett ärende sker hos en myndighet menersättningsfrågan skall prövas av rältshjälpsnämnd, bör, anser utredningen,liksom enligt gällande rätt myndigheten yttra sig över skäligheten av yrkadersättning, innan rättshjälpsnämnden avgör ersättningsfrågan. 7 1978/79.1 saml Nr 90 1978/79: 90 98 Utredningenuppmärksammar även de problem som kan uppkomma om ett och sammarättshjälpsärende blir föremål för handläggning vid olika myndigheter.Svårigheter kan t. ex. uppkomma om ett ärende först handläggs vid en myndighetsom inte själv är behörig att besluta om ersättningen enligt RHL och därifrångår vidare till en myndighet som har sådan behörighet.