prop · G203170 · 1978-12-31 00:00:00 — Bidraget angavs skola utgå efter likagrund för alla företag och beräknas som en viss andel av bankinrättningens egnafonder. Bankinspektionen blev ett fristående verk med egeninstruktion gällande fr. o, ra. Parallellt raed instruktionen utfärdadeskungörelsen (1906: 104 s. 7) angående bankinrättningarnäs bidrag tillbestridande av kostnaderna för bankinspektionen. Enligt denna bestäradesbidragsbeloppet för varje bankinrättning till av bankinrättningensegna fonder och ålades bankinspektionen att underrätta varje betalningsskyldigbankinrättning om det belopp på vilket promilleuttaget skulle beräknas. Vidarefick enligt kungörelsen Konungens befallningshavande i uppdrag att vidtaåtgärder för bidragens indrivning och redovisning; bidragen skulle "utansammanblandning med andra medel" inlevereras till statskontoret. Ipropositionen (prop. 1906: 21 s, 27) angavs det som naturligt att bankerna barkostnaderna för "bankinspektionen, som väl finge antagas lända bankematill gagn genom ökad kredit hos allmänheten och även delägarne till trygghetgenom kontroll å förvaltningen". Bidragentill bank- och försäkringsinspektionerna togs upp av budget-utredningen i dessbetänkande Budgetreform (SOU 1973: 43). Detta avgavs , då dennya regeringsformen antagits första gången av , I betänkandet finnsett kapitel som handlar om budgetens avgränsning. Det påpekas där att det oftablivit beroende av tillfälligheter om vissa slag av inkomster med motsvarandeutgifter tagits in i budgeten eller ej. Utredningen genomgår därvid bl. a.socialförsäkringen och jordbruksregleringen. I ett särskilt kort avsnitt behandlasspecialdestination i statsbudgeten. Blott två egentliga former härav tas upp,nämligen automobilskattemedlen och bidragen till bank-ochförsäkringsinspektionernas verksamhet. Det får därför antas att deifrågavarande bidragen av utredningen ansågs tämligen unika i vårt budgetsystem.Utredningen önskade avveckla specialdestination i budgeten cch föreslog att bank-och försäkringsinspektionernas medel lämpligen skulle kunna uppföras på 1 000kronors anslag i budgeten. Detta förslag är i färd att förverkligas ochavses skola börja tillämpas fr. o. m. Prop, 1978/79:170 135 budgetåret1979/80 (prop. 1978/79: 100 bil. 10 s, 51), Vad som före-korarait i dettasammanhang se särskilt prop. 1976/77: 130 s. 52, prop. 1977/78: 100 bil. 10 s.4346 och citerade budgetproposition ger föga belysning åt frågan ombidragens karaktär av skatt eller avgift. Man är därför framför allt hänvisadtill en allmän tillämpning av de kriterier som departementschefen 1973 angavsom avgörande vid gränsdragningen. Tillatt börja med är lätt att fastställa att det nu föreslagna bidraget är etttvångsbidrag till staten. Huvudfrågan är om någon motprestation erhålles. Föratt få en uppfattning om bankinspektionens insatser kan man ta del av denbeskrivning härav som återfinns i prop. 1978/79: 100 bil, 10 s, 49. Av dennamåste anses framgå att den kontroll och tillsyn sora bankinspektionen utövaricke kan ses som en verksamhet i de kontrollerades intresse utan är attbetrakta som föranstaltningar träffade för tillgodoseende av det allmännaintresset av att upprätthålla ett sunt kreditväsende. På det statliga områdetfinns åtskilliga kontrollmyndigheter av likartad natur finansierade genomvanliga statsmedel. Att finansbolagen har intresse av att det finns ett välfungerande kreditväsen kan knappast föranleda att inspektionens verksamhet kanses sora en "raotprestation" såsom antyds 1906. Fråganblir då om bidragen skall anses utgöra ett sådant "annat fall" dåpenningpålaga utgör en avgift i stället för en skatt som departementschefenallmänt omnämner i sitt citerade uttalande. Härför skulle kunna tala att debetalningsskyldiga är en relativt begränsad grupp personer och att bidraget är specialdestinerat.Ingendera grunden kan dock åberopas med särskild styrka. Om en specialskattläggs på få eller många förändrar ej själva pålagans karaktär. Automobilskattenvar special-destinerad men trots detta otvivelaktigt en skatt även enligt 1974års RF. Viktigt är enligt min mening att bidragets storlek är direkt relateradtill rörelsens omslutning. Den ligger därmed systematiskt nära arbetsgivaravgifterna,vilkas skattekaraktär aldrig ifrågasatts och som höjts för attskaffa medel till bestämda allmänna ändamål. De i propositionen anfördaundantagsfallen och de överväganden som redovisas i anslutning till dessa kanknappast åberopas som grund för att den nu ifrågavarande pålagan skulle trotshuvudregeln böra stats-rättsligt rubriceras icke som skatt utan som avgift. Emellertidförefinns redan ett ställningstagande i saken från statsmakterna. I prop.1975: 8 behandlades frågan om bemyndiganden för regeringen att jämlikt 1974 årsRF besluta om avgifter. Departementschefen utgick därvid (s. 4647) somsjälvklart från att bidragen till bank- och försäkringsinspektionernasverksamhet är avgifter i den mening termen används RF. Riksdagenanmälde icke någon avvikande mening (se KU 1975: 10 s. 11), men något beslutfattades 1978/79:170 136 Med regeringens ståndpunkt behövdes inget sådant. Huruvidaraed vad som sålunda förevarit dessa tvångsbidrags statsrättsliga karaktärskall anses fastställd, synes mig dock tveksamt. Grundlagstolkning ankommer,liksom annan lagtolkning, i sista hand på domstolarna. Spörsmålet blir därvidbetydelsen av händelser. Självfallet är det ett synnerligen tungtvägande tolkningsdatum om både regering och riksdag utgått från bidragensavgiftskaraktär. Grundlagberedningen tänkte sig just att skulle frånfall till fall dra upp gränserna. Häremot kan invändas att själva skatlebegreppetpå ett betänkligt sätt undermineras om pålagor av denna art, som klart fyllerkriterierna för en skatt, inordnas under avgiftsbegreppet. Det förefaller migfrån principiella utgångspunkter svårt att betaga bidragen deras skattenatur.Någon egentlig sakprövning av spörsmålet har ej heller redovisats utanstatsmakterna har utan egentlig motivering tagit en viss ståndpunkt för god. Idetta läge synes mig det naturliga vara att man på förevarande område avstårfrån delegation och att meddelar de grundläggande reglerna ombidragets beräknande och om dess uttaxering. Ett sådant förfaringssätt tordeäven bäst harmoniera med den intresse-avvägning som ligger bakomgrundlagsregeln om att delegation av föreslagen art icke skall förekommabeträffande skatt. Ätt pålagor som uppgår till sammanlagt över 15 millionerkronor uttas rent administrativt utan att möjlighet till en rättsligprövning finns kan icke anses stå i överensstämmelse med grundtankarna i 1974års RF. Jagvill därför förorda att bestämmelser om bidragets beräknande och uttaxering intasi lagen, varvid det bör ordnas så att bidragsbesluten vid överklagande prövasav förvaltningsdomstol och icke av regeringen. Det bör tilläggas att kravet pådomstolsprövning måste resas oavsett om bidraget är en skatt eller en avgift. Medandet i 17 § angivna förbudet att driva finansieringsverksamhet har ettaktiebolag till adressat, anges i förevarande paragrafs andra stycke icke motvem förbudet är riktat. Det får förutsättas att förbudet avser den som driverden verksamhet som skall förbjudas. Som framgår vid en jämförelse med 5 § kanadressaten vara såväl fysisk person som en annan juridisk person än aktiebolag.Det är icke rimligt att en fysisk person, som driver finansieringsverksamhetsom avses i 24 §§ i eget namn, förbjuds att ägna sig åtfinansieringsverksamhet i den vidare mening termen har givits i lagen, därföratt han bedömt sin verksamhet ligga utanför det område som omfattas avbankinspektionens tillsyn medan bankinspektionen har motsatt mening. Prop.1978/79:170 137 till vad lagrådet anfört vid 10 och 17 §§ i fall avmotsvarande art, vill lagrådet framhålla att den, som enligt bankinspektionensmening driver verksarahet som finansbolag utan att vara aktiebolag, måste fåviss tidsfrist att överföra verksamheten till aktiebolag eller också att läggaom verksamheten så att den otvetydigt faller utanför lagens till-lämpningsoraråde. Under hänvisning till det anförda och till vad lagrådetförut anfört föreslås att förevarande paragrafs andra stycke får följandelydelse: "Företag sora driver finansieringsverksamhet somavses i 24 §§ utan att vara aktiebolag får av bankinspektionen meddelas förbudatt från viss dag driva sådan verksamhet. Innan sådant beslut fattas, skallföretaget beredas skälig tid att överföra verksamheten till aktiebolag." 22 § Lagrådet: Vid 5 § har föreslagits att finansbolagen skall upptas ien av bankinspektionen förd förteckning. Beslut om införing i eller avföringur förteckningen skall grundas enbart på en bedömning av om bolagets verksamhetär sådan att den omfattas av 24 §§. Då fråga sålunda är om en rättslig prövningbör dessa beslut överklagas till kammarrätt. Av samma anledning bör ocksåbeträffande beslut om förbud enligt 20 § andra stycket besvär få anföras hoskammarrätt. Detsamma gäller sådant föreläggande att inkomraa med utredning somavses i samma paragrafs första stycke. Med hänsyn till det nu anförda föreslås att paragrafen gesföljande lydelse: "Talan mot bankinspektionens beslut enligt 5 § andrastycket att införa bolag i eller avföra bolag ur förteckningen överfinansbolag eller mot inspektionens föreläggande eller förbud enligt 20 § förshos kammarrätt genom besvär. Mot annat beslut av bankinspektionen enligt dennalag förs talan hos regeringen genom besvär. Inspektionens beslut länder tillomedelbar efterrättelse, om ej annat beslutas," Frågan om hur besvärsordningen skall utformas beträffandede beslut som bankinspektionen kan fatta enligt 17 § kräver särskilda överväganden.Förbud att verkställa beslut enligt 17 § första stycket förutsätter attfinansbolag fattat lagstridiga beslut eller beslut som strider mot vissa andraföreskrifter ellsr miOt bolagets bolagsordning. Fråga är då om en i huvudsakrättslig prövning. Övervägande skäl talar därför för att talan motförbudsbesluten skall föras hos kammarrätt. Motsvarande gäller om föreläggandeenligt andra stycket första meningen. När det däremot kommer till nästa steg isanktionsmekanismen, näraligen att raeddela 10 1978/79. 1 saml Nr 170 1978/79:170 138 verksarahetsförbudenligt sararaa styckes andra mening, avser bedömningen främst ommissförhållande föreligger av så allvarlig beskaffenhet, att det kan äventyraen sund utveckling av bolagets finansieringsverksamhet. Denna senare bedömningfår anses vara av den karaktär alt den bör överprövas i ett rent administrativtförfarande, dvs. Rätteligen borde sålundade inledande sanktionsbesluten överklagas till kammarrätt, medan talan mot detslutliga ingripandet skulle fullföljas till regeringen. En blandadbesvärsordning av denna natur skulle sannolikt leda till betydandeförvecklingar i praktiken. Jag har därför, om än med betydande tvekan, ansettmig nödsakad att beträffande besluten enligt 17 § godta en enhetliginstansordning som för till regeringen. Enligt min mening bör dock vid enöversyn av ingripandereglerna inom bankinspektionens tillsynsområdeeftersträvas att utforma föreskrifterna så, att bankinspektionenstillsynsbeslut som uteslutande eller i huvudsak innefattar en rättslig prövningav om viss bestämmelse överträtts eller ej överprövas av domstol. Såsomfraragår av vad jag yttrat vid 19 § och även uttalat till lagrådets protokollden i ett annat lagstiftningsärende (prop. 1978/79: 9 s. 280281)är jag av den uppfattningen att beslut om bidrag enligt 19 § bör kunnaöverprövas av domstol. Så är fallet t. ex. med patentavgifter sora är avseddaatt utgöra bidrag till patent- och registreringsverkets verksarahet. En regelbör därför intas i lagen om att beslut om finansbolags bidrag tillbankinspektionen skall, oavsett vilken myndighet som beslutar därom, föras hoskammarrätt. Underhänvisning till det anförda får jag föreslå att till paragrafen läggs ett andrastycke av följande lydelse: "Motbeslut rörande bidrag enligt 19 § förs talan hos kammarrätt genom besvär." Avuttalanden i Iagrådsremissen framgår att bankinspektionen skall utöva tillsynockså över finansbolagens inkassoverksamhet. Departementschefen utgår från attdessa bolag inte skall omfattas av datainspektionens tillsyn enligt inkassolagen(1974: 182). Enligt 13 § nämnda lag undantas från denna tillsyn verksamhet somdrivs av bl. "kreditinrättning under bankinspektionens tillsyn".Det kan ifrågasättas om ett finansbolag, vars finansieringsverksamhetuteslutande består av leasing eller factoring i form av fakturaköp, är atthänföra till kreditinrättning. Den oklarhet som råder på denna punkt skulleundanröjas om ordet "kreditinrättning" i 2 och 13 §§ inkassolagenersätts av "företag". 1978/79:170 139 Förslagettill lag om ändring i lagen (1971:112) om förbud mot oskäliga avtalsvillkor Lagförslagetföranleder inte någon erinran från vår sida. Förslagetinnebär att bankinspektionen med regeringen sora besvärsinstans och KO medmarknadsdomstolen som avgörande instans får en konkunerande kompetensbeträffande tillsynen rörande vissa avtalsvillkor inom finansbolagensverksamhetsområde. Enligt raotivuttalandena fömtsättes läget i praktiken bliatt bankinspektionen sköter den löpande över. 'akningen även rörande motkonsumenter oskäliga avtalsvillkor men att KO i sista hand kan rycka in ochföra talan vid marknadsdora-stolen. En sådan arbetsfördelning får antas skolauppehållas genora in-siraklionsföreskrifter. Denna korapetensfördelning kandock ej garanteras på detta sätt, enär också sammanslutning av näringsidkare,konsumenter eller löntagare har talerätt vid i det fall KOej gör brak av sin. Konkurrerandekompetens finns redan nu enligt marknadsföringslagen (1975: 1418) och fannsäven enligt dennas föregångare. Vad gäller reklam och marknadsföringsåtgärder kansålunda KO och ingripa även på områden som står under bank-och försäk-ringsinspektionernas tillsyn. Ur denna synpunkt kan lagrådsremissensförslag sägas icke innebära något nytt. Eraellertidtillhör frågor ora avtalsvillkoren den centrala delen av inspektionernastillsynsområden. Reklam och marknadsföring utgör däremot mera perifera ämnensett från inspektionernas synpunkt. Ingripanden från konsumentskyddsorganen idessa hänseenden spelar därför vad gäller den allmänna tillsynen en marginellroll. Denkonkurrerande kompetensen enligt lagrådsremissens förslag leder tUl att tvåolika förfaranden blir tillämpliga på samma fall. Det ena är rent adminstrativt,närmast utmynnande i beslut ora erinringar i anledning av erbjudna villkor,det andra är judiciellt och har till resultat vi-tesbelagda förbud att för fraratidenbruka visst avtalsvillkor. Påtryckningsmöjligheterna i det senare alternativetfår anses mera effektiva än bankinspektionens erinringar. Uppenbarligenär det otillfredsställande att ett finansbolag beträffande samma avtalsvillkorkan utsättas för erinringar från bankinspektionen med begäran omändring av villkoret och för förbud av att framgent användaavtalsvillkoret. I och för sig behöver icke bankinspektionens krav på ändringav villkoret och förbud att braka det vara inbördesmotstridiga. Uteslutet är dock icke att slutavgörandena i de båda förfarandenakan komma Prop, 1978/79:170 140 attvila på helt olika grandläggande värderingar i skälighetsfrågorna. Dettorde i och för sig råda enighet ora att en lagstiftningsteknik där man pådetta sätt öppnar vägen för motstridiga avgöranden bör undvikas. Dennaståndpunkt intog också lagstiftaren 1971 vid tillkomsten av förevarande lag (seNJA II 1971 s. 667). Den nuvarande regeln i 2 § insattesi lagen just för att förhindra konkurrerande kompetens. Avmotiven till bestämmelsen fraragår att man då var varse att en konkurrerandekompetens förelåg vad beträffade reklam och marknadsföringsåtgärder. Vidarevar lagstiftaren 1971 på det klara med att inspektionerna inom sinatillsynsområden icke hade så starka maktmedel alt driva genom sin ståndpunkt medavseende på oskäliga avtalsvillkor sora avtalsvillkorslagen tillade KO och raarknadsdomstolen.Emellertid ansåg departementschefen då att man kunde lita på att de som var underställdade ifrågavarande inspektionernas tillsyn skulle vara beredda att efterkommainspektionernas anvisningar, även ora några forraella tvångsbeslut enligtrespektive tillsynslagar ej kunde meddelas. Frågaär nu om det finns anledning att avvika från dessa resonemang med avseende påfinansbolagen. Riraligen måste dessa antagas korama att följa bankinspektionensanvisningar med avseende på avtalsvillkor i lika mån som andra företag underinspektionemas tillsyn gör det. Man har alltså inte skäl tro att nuvarandeordning skall fungera sämre beträffande finansbolag än i fråga ora andralikställda företag. Detegentliga skäl sora anförts för att beträffande finansbolag till-lärapa ettnytt synsätt är de möjligheter KO och kommer att fortsatt haatt verka på hithörande område. Oavsettom 2 § lagen om förbud mot oskäliga avtalsvillkor lämnas oförändrad eller fårdet i lagrådsremissen föreslagna innehållet, kommer nämligen KO att utövatillsyn över avtalsvillkor i förhållande till enskild konsument beträffandesådana företag vilka driver verksamhet av den art varom nu är fråga men somicke har ställning av finansbolag. Det gäller bl. a. företag, vilkas omslutningicke når upp till gränsstrecket tio milj, kr., och företag som erbjuderfinansiering endast i samband med avsättning av egna produkter. Lagen om förbudmot oskäliga avtalsvillkor kommer sålunda att under alla omständigheter gällabeträffande vissa finansieringsföretag. Den skulle, om förevarande 2 § ej ändras,upphöra att gälla beträffande finansbolagen. Tänkbartär sålunda att, även om finansbolagen undantas från avtalsvillkorslagenstillämpningsområde, KO kan beträffande sådant finansieringsföretag, för vilketavtalsvillkorslagen är tillämplig, efter ansökan till få framförbud för företaget att använda ett avtalsvillkor, vilket bankinspektionengodtagit för företag som står under dess tillsyn. Genom samråd mellan de olikaövervakningsorganen bör dylika situationer i huvudsak kunna undvikas. I sistahand får man eraellertid acceptera att samma avtalsvillkor kan inom olikafinansie- Prop, 1978/79:170 141 ringsverksaraheterkoraraa att bedömas olika. Bankinspektionen och har också attverka för delvis olika syften. Enligt min mening börprincipen upprätthållas även i dagens situation. Tillräckliga skälatt införa en från allmänt rättslig synpunkt olämplig dubbelkompetensföreligger lika litet i detta fall som i de tvä övriga fall i vilkadepartementschefen i lagrådsremissen avböjer en sådan, nämligen beträffande konsumentkreditlagenoch inkassolagen. Frånangivna utgångspunkter anser jag mig böra avstyrka den föreslagna ändringen avlagen om förbud mot oskäliga avtalsvillkor. Prop.1978/79:170 142 Närvarande: statsrainistern , ordförande, ochstatsråden , , , , , , , ,, , De , , Proposition med förslag till iag om finansbolag, m. m. Föredraganden anmäler lagrådets tillekonomidepartementet inkomna yttrande över förslag till 1. lag ora finansbolag, 2, lag ora ändring i lagen (1971: 112) om förbud motoskäliga avtals villkor. Föredraganden redogör för lagrådets yttrande och anför.Det remitterade lagförslaget om finansbolag har till huvudsakligt syfte att geett skydd åt finansbolagens kunder och långivare. Förslaget har utformats efterförebild i motsvarande lagstiftning om kreditaktiebolag och andrakreditinstitut och innebär att vissa särskilda regler skall gälla för verksamhetenoch att bolagen ställs under tillsyn av bankinspektionen. Lagrådet har i stortsett inte haft några erinringar mot de grundläggande reglema eller motuppläggningen av lagstiftningen. Lagrådets ändringsförslag avser huvudsakligenlagtekniska frågor. Som jag närmare kommer att redovisa i det följande kan jagbiträda flertalet av lagrådets ändringsförslag. Beträffande de olika punkternai lagrådets yttrande vill jag anföra följande. Förslaget till lag om finansbolag I lagen används i ett flertal bestämraelser termenfinansieringsverksamhet, som definieras i 1 §. Lagrådet anser att termen idenna lag bör ges en så begränsad betydelse att den inte inbegriper verksamhet sorndrivs av banker och liknande kreditinstitut. 1 Beslut om lagrådsremiss fattat vid regeringssammantr'ädeden . Prop, 1978/79:170 143 skallfrån lagen också uttryckligen undantas verksamhet som utövas av ochannan statlig myndighet. Jag anser att det inte är förknippat med någranackdelar att begreppet finansieringsverksamhet i lagen ges ett vidsträcktinnehåll utan att det tvärtom är en fördel om begreppet i lagen står i överensstämraelsemed sin allmänna innebörd. Genom bestämmelsen i 3 § andra stycket undantasfrån lagens tillämpningsområde verksamhet som drivs av banker och andrakreditinstitut som redan står under tillsyn. Jag vill därför inte förordanågon ändring i fråga om definitionen av finansieringsverksarahet. Av lagrådsreraissenfraragår att lagen inte är avsedd att gälla verksamhet som drivs av statliga rayndigheter.Det finns enligt min mening inget behov av att i lagtexten närmare ange detta,eftersom lagen enligt 2 § uttryckligen gäller endast för företag och såledesinte för statliga myndigheter. Av2 § första stycket 1 i det remitterade förslaget framgår att lagen gäller bankägdaföretag som driver finansieringsverksamhet. Lagrådet anser det vara tveksamt oraregeln får åsyftad räckvidd. Den skulle raed lagrådets uppfattning inte täckafall där banken inte är ensam ägare av företaget utan bara äger så stor del attdetta får betraktas som dotterföretag. Lagrådet synes utgå från att medföretag som ägs av bank avses endast av bank helägt företag. Uttrycket behöveremellertid inte ges en så snäv tolkning. Som bankägda bör i stället enligt minmening anses företag som helt eller delvis ägs av ett eller flera bankinstitut.Jag ansei att bestämmelsen i det remitterade förslaget med denna utgångspunktär att föredra framför lagrådets förslag som bygger på begreppet dotterföretag.För att undvika tolkningssvårigheter bör den emellerlid förtydligas så att denav mig nu angivna innebörden framgår klarare. Lagrådetifrågasätter mot bakgrund av bl. a. några exempel om man inte bör uppge regelni 2 § första stycket 2 om att värdegränsen för lagens tillämplighet skallhänföras till den genomsnittliga balansomslutningen för en treårsperiod. Jagkan visserligen inte finna annat än att bestämmelsen skulle fungera bra föralla de företag som företer en normal utveckling. Jag kan emellertid godtalagrådets förslag till ändring i bestämmelsen om värdegränsen eftersom mandärigenom kan få en enklare praktisk tillämpning också i vissa undantagsfall.Lagrådet antyder möjligheten att knyta värderegeln till basbeloppet enligtlagen om allmän försäkring. Jag anser att en sådan anknytning inte är lämplig idetta sammanhang och är alltså inte beredd att frångå det ursprungliga förslageti den delen. På de av lagrådet angivnagrunderna bör begreppet balansomslutning i 2 § första stycket 2 liksom i 4 §ersättas med nettovärdet av tillgångarna i finansieringsverksamheten. Detta ären ändring av rent formell art och innebär givetvis ingen ändring i fråga omhur tillgångarna skall värderas. Begreppet balansomslutning förekommer också i19 § i det remitte-' rade förslaget och bör även där ersättas med nettovärdetav tillgångarna Prop, 1978/79:170 144 Någon saklig ändring åsyftas inte heller i dettafall. Lagrådetgör vissa uttalanden om innebörden av punkten 1 i 3 §. Med anledning härav villjag framhålla att bestämmelsen tar sikte på förhållandet mellan finansföretagetoch det företag på vars avsättning av varor eller tjänster finansieringeninriktas. Det inbördes förhållandet mellan olika ägare av finansföretagetsaknar däremot betydelse för tillämpningen av bestämmelsen. Jag vill tilläggaatt nära samband i den mening som anges i 4 § andra stycket kan finnas mellanexempelvis en ekonomisk förening som driver finansieringsverksamhet och ettföretag som är medlem i föreningen och som uppbär en betydande del avföreningens vinst.