prop · G2033 · 1978-12-31 00:00:00 — En sådan underrättelsefrån domstolens sida kan uppenbarligen översändas först sedan dom har meddelatsoch domstolen har skilt sig från själva målet. Underrättelsen kan sålunda inteanses utgöra ett led i den dömande verksamheten utan får betraktas som enexpedilionsåtgärd. Hinder föreligger därför inte mot att underrättelseskyldigheten,som har föreslagit, regleras genom verkställighetsföreskrifter.I samma ordning bör regleras den skyldighet för kriminalvårdens nämnder atlgöra anmälan hos som förslaget förutsätter. I överensstämmelse med promemorieförslaget förordarjag att det skall ankomma på atl ombesörja attframställning om verkställighet kommer till stånd även i den situationen attregeringen på grund av synnerliga skäl har förordnat om samarbete enligt lagenför visst fall i förhållande lill stal med vilken generell överenskommelse omsamarbete inte föreligger. Jag kan ansluta mig till vad som anförs ipromemorian om de formella förutsättningarna för alt framställning om verkställighetskall få göras. 1 enlighet härmed bör en sådan förutsättning till en börjanvara att den dömde har hemvist i den främmande staten. 1 fråga om innebörden avhemvistbegreppet får jag hänvisa till vad jag i det föregående allmänt haranfört om den nya lagstiftningens tillämpningsområde. Det är inte uteslutet althemvist i främmande stat i vissa fall kan anses föreligga även när den dömdevid tiden för beslutet faktiskt uppehåller sig i . Vidare bör enförutsättning för framställning vara att den inte strider mot grunderna för desvenska bestämmelserna om verkställighetshinder. Man bör med andra 1978/79:3 37 ord hypotetiskt pröva hur förfarandet skulle gestalta sigom rollerna var ombytta och framställningen gjordes av den främmande staten. Omman skulle ha avslagit en sådan framställning från svensk sida, så bör Sverigeockså avstå från att själv göra framställning hos annan stat om verkställighetdär. När det i övrigt gäller bedömningenav frågan om verkställighet utomlands lämpligen bör begäras framhålls ipromemorian atl spörsmålet får avgöras på grundval av en prövning avomständigheterna i det särskilda fallet. Vad angår situationer då svenskdomstol har dömt en person med hemvist i konventionsstat till skyddstillsyn,bör dock enligt promemorian huvudprincipen vara att framställning görs såvittdetta är möjligt och inga särskilda skäl talar mot det. En förutsättning föratt ett tQlträde tUl konventionen skall öka domstolamas valfrihet när detgäller att bestämma påföljd för person med hemvist i främmande stat ansesnämligen vara att domstolama kan förlita sig på att det system som konventionenförutsätter också tillämpas i praktiken. Remissinstanserna har lämnat dessauttalanden utan erinran. norra förorterunderstryker särskilt vikten av att en domstol, som överväger att döma en i enannan konventionsstat bosatt person till kriminalvård i frihet jämteförvisning, kan vara förvissad om att försök kommer att göras att ge den dömdeen meningsfylld kriminalvård i hemlandet och att en överflyttning verkligenkommer tiU stånd. Jag kan för egen del ansluta migtill promemorians och övervakningsnämndens ståndpunkt. Om domstol i fall somnu avses väljer skyddstillsyn som påföljd, måste detta nämligen regelmässigtantas bygga på förutsättningen att samarbete enligt konventionen skall kommatill stånd. Att följer domstolens intentioner är sålundaväsentligt för att konventionssamarbetet skall tillvinna sig förtroende vid denpraktiska tillämpningen. Vad angår konventionens tillämpningvid svensk villkorlig frigivning bör erinras om att huvudregeln om sådanfrigivning (26 kap. 6 § BrB) innebär att villkorlig frigivning kan ske när tvåtredjedelar av strafftiden har avtjänats. Om särskilda skäl föreligger kanfrigivning ske efter halva strafftiden. Villkorlig frigivning förutsätter dockalltid att har avtjänats i anstalt. 1 beslut om villkoriigfrigivning skall fastställas en prövotid på minst ett och högst eller,om reststraffet överstiger , högst (26 kap. 10 § BrB). När det gäller fall då en personmed hemvist i konventionsstat skall villkorligt friges, får enligt promemorianavgörandet av frågan om framställning skall göras i stor utsträckning bliberoende av en diskretionär bedömning av samtliga omständigheter. I promemorianframhålls att den dömdes behov av hjälp- och stödåtgärder efter frigivningenliksom intresset av att kunna kontrollera hans skötsamhet självfallet börbeaktas vid denna prövning. Man kan således inte utgå från att framställningaUtid Prop.1978/79:3 38 görs så snart den villkorligt frigivne har hemvist ikonventionsstat. Å andra sidan hävdas i promemorian att möjligheten att få tillstånd övervakning i den dömdes hemland i vissa fall kan tänkas ökaförutsättningarna att tillämpa villkorlig frigivning före utgången av tvåtredjedelstiden i fråga om personer med hemvist i annan stat. I promemorianpåpekas alt del i de fall som här kan bli aktuella ofta föreligger förordnandeom förvisning i domen. Enligt promemorian bör dock ett tillträde tillövervakningskonvenlionen inte medföra någon ändring av nuvarande praxis i vaddenna innebär alt särskild återhållsamhet med halvtidsfrigivning- iakttas närdet gäller lagöverträdare som undergår långvariga fängelsestraff för grovnarkotikabrottslighet eller i övrigt för grova brott som utgör led i enyrkesmässigt eller på annat sätt i organiserade former bedriven kriminellverksamhet (jfr prop. 1972:67 s. 32). Promemorians uttalanden i denna delhar utförligt kommenterats av kriminalvårdsnämnden, som framhåller att nämndenvid sin prövning av frågan om villkorlig frigivning så långt det är möjligtbortser från om den intagne är svensk eller utländsk medborgare. För villkorligfrigivning innan två tredjedelar av strafftiden har gått till ända krävs därmedäven i fråga om utländsk medborgare bl. a. att frigivningsförhållandena skallvara ordnade. Att som intagen skaffa arbete och ordna bostad ställer den som ärhemmahörande i ett annat land inför speciella svårigheter. Nämnden påpekarvidare atl den omständigheten att många av dem som är ådömda förvisning frigesvillkorligt först efter två tredjedelar av strafftiden också sammanhänger medbrottslighetens art. Mot denna bakgrund har nämnden svårt att föreställa sigatt ett samarbete enligt konventionen skulle kunna öppna möjligheter förnämnden att vidga sin frigivningspraxis. Däremot ser nämnden ett värde i deökade möjligheter till rehabilitering som en i hemlandet anordnad övervakningkan erbjuda, särskilt för den som förvisas efter ett långvarigt straff. Dennehar nu inte möjlighet all som andra intagna slussas ut viafrigivningspermission eller vistelse utanför anstalt, och bland dem somforvisas förekommer det ofta ett ännu större behov av stöd efter frigivningenän som föreligger bland dem som stannar kvar här i landet. Antalet intagna förvilka det föreslagna samarbetet skulle kunna få praktisk betydelse ärvisserligen ringa, men samarbetet torde i det enskilda fallet kunna medföraväsentiiga fördelar. Till dem hör att den intagne bör kunna räkna med en störreaktivitet än f n. från myndigheterna i hemlandet när del gäller frågan om hansvillkoriiga frigivning och hans förhållanden efter denna. Härtill kommer att enövervakning i hemlandet kan vara av värde även från kontrollsynpunkt. För egen del kan jag i huvudsakansluta mig till vad kriminalvårdsnämnden har anfört i sitt yttrande. Det äruppenbart att möjligheten till frivårds-samarbete med främmande stater endast ibegränsad utsträckning kan antas ge ökat utrymme för en tidigareläggning avvillkorlig frigivning när det gäller den krets av intagna för vilka sådanafrågor prövas av kriminal- Prop.1978/79:3 39 vårdsnämnden, dvs. personer som undergår fängelse i mer änett år. För att detta skall kunna ske torde få förutsättas att speciellaomständigheter föreligger, såsom exempelvis att den främmande staten själv haraktualiserat en tillämpning av övervakningskonventionen och i samband härmedäven har förebringat sådan dokumentation angående frigivningsförhållandena somenligt praxis krävs för halvtidsfrigivning. Jag vill i detta sammanhang ocksåanmärka all jag ansluter mig till promemorians uttalande atl den nu aktuellalagstiftningen inte kan anses skapa förutsättningar för en ändring i nämndensnuvarande praxis i vad denna innebär att särskild återhållsamhet medhalvtidsfrigivning iakttas när det gäller den kategori av lagöverträdare somutpekades i samband med ändringar i narkoti-kastrafflagstiftningen.Vad som har anförts nu hindrar emellertid, som nämnden har anfört, inte att ettkonveniionssamarbete ofta kan vara av värde från andra synpunkter. Om ansluter sig tillövervakningskonventionen i den omfattning som har förordats i det föregående,innebär detta att man också när det gäller överflyttning av kriminalvård frånSverige till annan stat kan välja mellan två samarbetsformer, nämligen ettöverförande av verkställighet i begränsad form (del II) och ett fullständigt överförande av verkställigheten(del IV). Som förut har framgått ansluter jagmig till promemorians uppfattning att det därvid i allmänhet är en fördel attvälja den sistnämnda samarbetsformen. Undantag kan dock föreligga, delssjälvfallet i förhållande till främmande stat som inte har anslutit sig tilldel IV i konventionen, dels i vissaspeciella situationer såsom exempelvis när den dömde är svensk medborgare ellerdet av annat skäl inte kan uteslutas att han återvänder hit underverkställighetstiden. Det förtjänar i sammanhanget att påpekas att domstoleller nämnd inom kriminalvården givetvis inte kan meddela svensk medborgareföreskrift om att han skaU vara bosatt i viss främmande stat (jfr 2 kap 7 §regeringsformen). Rättsverkningarna av att en svenskframställning om överförande av verkställighet bifalls av främmande statbehandlas i promemorian, varvid skilda regelsystem föreslås bli tillämpligaberoende på om fråga är om begränsad eller fullständig verkställighet.Promemorians förslag i dessa delar har praktiskt taget genomgående tUlstyrktsvid remissbehandlingen. Eftersom även jag i huvudsak godtar promemorianslösningar, kan jag i dessa avseenden hänvisa till promemorian (avsnitt 5.3.3.2och 5.3.3.3). Jag återkommer emellertid tUl hithörande frågor ispecialmotiveringen där jag också tar upp vissa detaljfrågor, bl. a. spörsmåleti vad mån reglema i 34 kap. BrB blir tillämpliga för det faUet att den dömde görsig skyldig till ny brottslighet här i landet. 1 specialmotiveringen behandlasvidare vissa följdändringar som bör göras i BrB, lagen (1963:197) om allmäntkriminalregister och rättshjälpslagen (1972:429). Prop.1978/79:3 40 2,3.4 Ikraftträdande m. in. Den nya lagstiftningen bör träda ikraft . Några särskilda övergångsbestämmelser lorde inte varanödvändiga. Frågan i vad mån den aktuellalagstiftningen kan antas leda till ökade utgifter har vid remissbehandlingendiskuterats av några remissinstanser. anser det troligtatt ärenden angående överflyttande av övervakning kommer att bli relativtkomplicerade och tidskrävande. Med anledning härav vill styrelsen redan nu framhållaatl man räknar med att en tjänst för byrådirektör och tjänst för kontorsbiträdemåste inrättas vid vårdbyråns registersektion. har uttalatsom sin uppfattning atl en omfördelning av resurserna meUan slutenkriminalvård och frivård torde bli nödvändig vid ett tiUträde tillövervakningskonventionen, om inte den totala kostnadsramen kan vidgas. Med anledning av vadkriminalvårdsstyrelsen har anfört i denna del får jag med hänvisning till vadjag har anfört i det föregående framhålla att antalet ärenden om överflyttandeav verkställighet åtminstone till en början kan antas bli myckel begränsat,bl. a. med hänsyn till att ännu så länge förhållandevis få stater harratificerat övervakningskonventionen. Detta anlagande bestyrks av erfarenheternafrån de straffrättsliga europaråds-konventioner som förut hartillträtt. Det är inte f n. aktuellt för atl ingå någon bilateralverkställighetsöverenskommelse. Under dessa förhållanden är någon sådanförstärkning av personalresurserna på registersektionsom styrelsen har ifrågasatt inte behövlig i nuvarande läge. Av samma skälfinner jag del uppenbart atl den aktuella lagstiftningen knappast underöverskådlig tid kan antas påverka kriminalvårdens resursbehov i övrigt. Frågan om ett tillträde från svensksida till den europeiska övervakningskonventionen och om antagandel av denlagstiftning som föranleds därav kan enligt min uppfattning prövas av riksdagenulan iakttagande av sådan beslutsordning som finns föreskriven i 10 kap. 5 §regeringsformen. Den omständigheten att konventionen öppnar möjlighet försvensk myndighet att i särskilda fall begära verkställighet utomlands av svenskdom i brottmål kan nämligen inte anses innebära ett överförande av rättskipnings-eUer förvaltningsuppgift till annan stat i den mening som avses i andra stycketav nämnda lagram. 1 enlighet med vad jag nu har anfört har inomjustitiedepartementet upprättats förslag till 1. lag om internationelii samarbete rörande kriminalvård ifrihet, 2. lag om ändringi , 3. lag om ändringi lagen (1963:197) om allmänt kriminalregister, 4. lag om ändringi rättshjälpslagen (1972:429). Förslagen bör fogas till regeringsprotokollet i detta ärendensom bilaga 2. Prop.1978/79:3 '' 4.1 Förslaget till lag om internationellt samarbeterörande kriminalvård i frihet Övervakningskonventionen avserenligt sin officiella rubrik övervakning av villkorligt dömda eller villkoriigtfrigivna personer. Eftersom begreppet villkorlig dom inte har samma innebördenligt svensk rätt som i flertalet övriga europeiska rättssystem, bordet intelämpligen användas i den nya lagens rubrik. I överensstämmelse medpromemorieförslaget förordar jag att lagen i stället benämns "lag ominternationellt samarbete rörande kriminalvård i frihet". Att lagen ienlighet med vad jag har konstaterat i den allmänna motiveringen formelltkommer att bli tillämplig även såviti gäller överförande till avvillkorlig dom utan särskilda kriminalvårdande insatser torde inte hindra ensådan benämning. EnMgtförsta stycket avses lagenvara tillämplig i förhållande till stat som har tillträttövervakningskonventionen liksom också annan stat med vilken har ingåttsamarbetsöverenskommelse rörande kriminalvård i frihet. På samma sätt som i 1§ lagen (1976:19) om internationellt samarbete rörande lagföring för brott harförutsatts att regeringen för varie stat som ansluter sig till konventioneneller (ill särskild överenskommelse förordnar om lagens tUlämpning iförhållande lill den staten (jfr prop. 1975/76:3 s. 147). Andra stycket ger liksom 3 § IVLregeringen möjlighet att för vissl konkret fall förordna om samarbete enligtlagen även i förhållande till stat med vilken generell överenskommelse inteföreligger. För ett sådant förordnande krävs synnerliga skäl. Som framgår avvad som har anförts i den allmänna motiveringen har därvid närmast åsyftats attstarka skäl av humanitär eller social natur skall vara för handen. Det böranmärkas att lagen inte öppnar möjlighet för regeringen att i nu avsett fallmeddela särskilda föreskrifter om verkställighet som avviker från lagens regler.En sådan ordning skuUe nämligen vara mindre väl förenlig med de principer förnormgivningen som den nya regeringsformen bygger på. Däremot står det enligtförslaget regeringen fritt att vid förordnande om samarbete för speciellt fallvälja mellan de två samarbetsformer som lagen erbjuder, dvs. begränsad resp.fullständig verkställighet. Paragrafen anger de typer avbrottmålsavgöranden som kan bli föremål för verkställighetssamarbete enligtlagen. Punkt I a innebär attverkställighet i , om förutsättningar härför i övrigt är för handen, kanäga rum beträffande de olika i europarådsstaterna 1978/79:3 42 förekommandetyperna av brottmålsavgöranden som har karaktären av villkorlig dom medprövotid. Detta gäller vare sig den dömde har erhållit villkorligt anstånd medådömande av påföljd eller med verkställigheten av ådömd påföljd. Vad avsersistnämnda fall krävs dock att den påföljd vars verkstäUighet har uppskjutitsär frihetsberövande. Enligt punkten kan verkstäUighet vidare ske, om den dömdepå annat liknande sätt ålagts att under en prövotid undergå kriminalvård ifrihet. Härmed åsyftas i främsta mmmet fall då den utländska domstolen har dömttill kriminalvård i frihet som en självständig påföljd, t. ex. genom en"probation order" av den typ som förekommer bl. a. i Storbritannien.Däremot avses domar som har karaktären av ren påföljdseftergift faUa utanförtillämpningsområdet (t. ex. det italienska institutet perdono giudiziale).Över huvud taget krävs att påföljden har det för villkorlig dom mestkaraktäristiska inslaget, nämligen att en särskild prövotid fastställs för dendömde eller blir gällande för honom enUgt lag. Enligt punkt I b kan vidare verkställighet här ilandet ske av utländsk dom som avser frihetsberövande påföljd, varsverkställighet har påbörjats i den främmande staten, under fömtsättning att dendömde är vUUiorUgt frigiven. Med hänsyn tUl att övervakningskonventionen enhgtdess förarbeten är avsedd alt omfatta även tidsobestämda brottspåföljder harpunkten utformats så att den ger klara anvisningar om att det finns möjUghetatt i verkställa utländsk brottmålsdom på tidsobestämt frihetsstraffnär den dömde på annat sätt än genom villkorlig frigivning i teknisk mening haröverförts tUl vård utom anstalt. Enligt punkt 2 a kan samarbete som avserverkställighet av svensk brottmålsdom utomlands ske beträffande dom påskyddstillsyn. Ett undantag har dock gjorts för det fallet att den dömdeenligt meddelat förordnande skall undergå anstaltsbehandling enligt 28 kap. 3§ BrB. 1 denna situation är nämligen påföljden frihetsberövande, och frågan omverkställighet utomlands regleras därför formellt sett genom IVL, låt vara attdet i praktiken knappast kommer i fråga atl tillämpa den lagen i ett sådantfall (jfr prop. 1972:98 s. 106). Om den dömde redan har undergått anstaltsbehandlingen,utgör emellertid detta inte i och för sig något hinder mol att den fortsattaverkställigheten av skyddstillsynen anförtros åt främmande stat enligt den nyalagen. 1 punkt 2 b anges att verkställighet utomlands kanske även av svensk dom på fängelse, ungdomsfängelse eller internering, om dendömde är villkorligt frigiven eller överförd till vård utom anstalt. Punktensavfattning avses inte hindra att framställning om samarbete görs under tid dåden dömde alltjämt vistas i kriminalvårdsanstalt i avbidan på villkoriig frigivningeller överförande till vård utom anstalt. Det är nämligen som kriminalvårdsnämndenhar påpekat i allmänhet en fördel om besked angående möjligheten att fåverkställigheten överförd föreligger redan när frågan om villkoriig frigivningskall prövas. Det faktiska överförandet av verkställigheten kan självfalletdock ske först sedan villkorlig frigivning eller överfö- Prop,1978/79:3 43 rande till vård utom anstalt har ägt rum. Det bör anmärkasatt lagen varken i denna eller i annan situation ger något stöd för atttvångsvis överföra den dömde till främmande stat. En annan sak är att det ipraktiken ofta torde föreligga förordnande om förvisning i domen närtillämpningen av den nya lagen aktualiseras. I andra stycket anges att lagensföreskrifter om utländsk brottmålsdom gäller även i fråga om annat avgörandeefter rättegång i brottmål som har meddelats i främmande stat. Detta skall sesmot bakgrund av att villkorlig dom i form av "suspension of senience"enligt anglosaxisk modell inte anses utgöra en dom i teknisk mening utan ettbeslut. Konventionen är tillämplig även i fråga om ett sådant avgörande (art.2.2). 1 avsnitt 2.2 har jag förordat attSverige tUlträder övervakningskonventionen såvitt angår de i del II och IV reglerade formema för verkställighetssamarbete.Samarbete enligt del II innebär ihuvudsak att själva övervakningen flyttas från domslandet till hemvistlandetmen att domslandet behåller möjligheten att bedöma hur övervakningen utfaller.Enligt del IVsker samarbetet på detsättet att hemvistlandet helt övertar verkställigheten av det avgörande somhar meddelats i den främmande staten. För en närmare redogörelse angåendeinnebörden av de båda samarbetsformerna hänvisas till vad som har anförts i denallmänna motiveringen. I denna paragraf anges de bådasamarbetsformer som lagen erbjuder. Sålunda kan verkställighet i av domeller annat beslut som avses i 2 § 1 antingen begränsas till atl avseanordnande av kriminalvård i frihet här i landet (begränsad verkställighet)eller också ske genom att övertar hela verkställigheten av avgörande(fullständig verkställighet). På motsvarande sätl kan överförande tillfrämmande stat av verkställigheten av svensk dom som avses i 2 § 2 begränsastill att avse överflyttande av kriminalvården i frihet eller ske genom attverkställigheten i dess helhet anförtros myndighet i den främmande staten. Verkställighet i av utländsk brottmålsdom Paragrafen innehåller regler omkrav på framställning om verkställighet och om absoluta hinder motverkställighet här i landet. \ första stycket föreskrivs attverkställighet i av utländsk brottmålsdom får ske endast efterframställning av behörig myndighet i den främmande staten. Enligt huvudregeln iart. 27 skall framställning göras genom vederbörande justitiedepartementetsförsorg, men konventionsstat har i detta hänseende rätt att anta avvikanderegler. Stycket motsvarar 5 § första stycket IVL. Prop.1978/79:3 44 I andra stycket anges de absolutahindren mot bifall till framställning om verkställighet här i landet. Enligt pttrt; / får verkställighethär inte ske, om inte domen har vunnit laga kraft och dessutom är verkställbari den främmande staten. Punkten hänför sig till art. 3 och motsvarar 5 § andrastycket I IVL. Den avses täcka även fall då domen inte är verkställbar idomslandei på grund av preskription enligt det landets lagstiftning ellerbeslut om nåd eller amnesti som har meddelats där (art. 7.1 d och e). Dessafall behöver sålunda inte nämnas särskilt i lagen. I punkt 2 uppställs krav på dubbelstraffbarhet. Bestämmelsen motsvarar art. 4 och 5 § första stycket 2 IVL.Enligt punkten får utländsk brotlmålsdom inte verkställas i , om inteden gärning som omfattas av domen motsvarar brott enligt svensk lag.Verkställighet får inte heller ske, om gärningsmannen, för det fall attgärningen hade begåtts i , på annan grund inte skulle ha kunnat dömastill påföljd för gärningen här i landet. Uttryckligt undantag har dock gjortsför det fallet atl gärningsmannen på grund av sin ålder inte skulle ha kunnatlagforas här i landet. Av skäl som har angetts i den allmänna motiveringenavses nämligen den omständigheten utgöra endasl fakultativt hinder motverkställighet i . För att kravet på dubbelstraffbarhet skall vara uppfyllt fordras inte atl brottsbeteckningarna iSverige och den främmande staten är identiska. Det är på samma sätt som inomullämningsrätten tillräckligt att själva gärningstypen är kriminaliserad här ilandet. 1 motsats till vad RÅ har anfört vid remissbehandlingen anser jag föregen del att de s. k. allmänna straffri-hetsgrunderna, t. ex. nöd, nödvärn ochsamtycke, måste beaktas vid prövningen av frågan om gärningens straffbarhet iSverige (jfr prop. 1972:98 s. 110). Däremot skall reglerna om åtalspreskriptioninte beaktas i detta hänseende (jfr nedan vid punkt 8). Hinder motverkställighet enligt förevarande bestämmelse kommer sålunda att föreligga barai fall då gärningsmannen på grund av gärningens beskaffenhet ochomständigheterna vid dess begående över huvud taget inte skulle ha kunnatfällas till ansvar här i landet. Enligt punkt 3, som bygger påingressen till art. 5 och på art. 6, får verkställighet i ske bara omden dömde har hemvist här i landet. Det uppställs alltså ett krav påstadigvarande bosättning i . Däremot krävs det inte att den dömde ärsvensk medborgare, utan verkställighet kan tänkas komma i fråga ävenbeträffande utländsk medborgare som är stadigvarande bosatt här i landet.