prop · G20384 · 1978-12-31 00:00:00 — En tolkning av avtalet lär enligt föredraganden i allmänhet kunnaske från den utgångspunkten att avtalet, i avsaknad av uttryckliga regler ommotsatsen, innebär att bara bestämmelserna i skall tillämpas vid brott motsådana avtalsbestämmelser som har sitt ursprung i lagen. I vissa situationerkan en samUdig tillämpning av flera lagars bestämmelser vara både lämplig ochnödvändig. En och samma skada kan dock inte ge den skadelidande dubbelersättning, betonas det. Det förefaller som om lagstiftaren sett problematiken mersom ett tolkningsspörsmål än som en fråga om formell lagkonkurrens. De här ovan återgivna motivuttalandena torde få anses ägamotsvarande tillämpning på förhållandet mellan MBL och LAS. Detta synes ivarje fall hävdas i MBL:s förarbeten (prop. 1975/76: 105 bil. 1 s. 331). Somnämnts bygger f. ö. i huvudsak på den äldrelagstiftningen i ämnet. Till belysning av frågan anförs i MBL-propositionensåledes i huvudsak följande (s. 330 f). MBL utgår från den vedertagna principen att speciallag taröver all män lag (3 §).------- Beträffande skadestånd för brott mot kollektiv avtal, som har trätt i stället för de särskilda reglerna i t. ex. LAS, är det bl. a. talefrlsteraa i den särskilda lagstiftningen som gäller även om talan grundas på kollektivavtalet. Reglema om frister för talan om skadestånd vid kollektivavtalsbrott (65 §) blir sålunda inte tillämpliga i dessa fall. Den uppfattning som framgår av dessa motivuttalanden harinte konkretiserats i lagtexten. Prop.1978/79: 84 33 1.4Myndighets skadeståndsansvar enligt lagen om offentlig anställning, m. m. Myndighetkan enligt i ett par fall bli skyldig att gentemot arbetstagare eller arbetstagarorganisaUonsvara för skada med anledning av beslut i personalärende. Detena fallet rör uppsägning från tjänst. Enligt 7 kap. 2 § fårarbetstagare, som är förordnad tills vidare, sägas upp enligt LAS. 1 fråga omgrund för uppsägning, förfarandet vid uppsägning, varsel och överläggning samttvist om giltigheten av uppsägning skall enligt det anförda lagrummet LAS iprincip tUlämpas också på sådana arbetstagare i verksledande eller därmedjämförlig ställning som är förordnade tills vidare. Det sist sagda gäller i denmån annat inte följer av eller, såvitt rör andra frågor än grunden föruppsägning, av föreskrift som regeringen meddelar. Hänvisningen tiU LAS innebär som redan har framhållits i avsnitt 1.2.1.1 bl. a. att dess bestämmelser omskadestånd skall gälla i tillämpliga delar. Detandra fallet har samband med avskedande och avstängning. Myndighet är enligt 14kap. 7 § skyldig att varsla och överlägga med lokal arbetstagarorganisationi fråga om avskedande och att underrätta sådan arbetstagarorganisaUon omavstängning. Enligt 14 kap. 11 § i dess lydelse 1977: 1047 skallbestämmelserna om skadestånd i LAS tillämpas på motsvarande sätt, ommyndigheten skuUe bryta mot nämnda skyldigheter (prop. 1977/78: 34 s. 9). Något skadeståndsansvarför arbetstagare kan däremot inte uppkomma direkt på grund av . Här bortsesfrån ansvar i samband med arbetskonflikter (3 kap. 6 §). Däremot äger vad iföregående avsnitt har anförts om arbetsgivares möjlighet att vända sig motarbetstagare och kräva skadestånd naturligtvis motsvarande tillämpning iLOA-fallen. Därmedär redogörelsen för gällande rätt avslutad. 2 Arbetstagaryrkandeom ett utökat skadeståndsansvar för stat liga myndigheter m. fl. Defrågor som hänger samman med skadeståndsansvaret i bl. a. de hänseenden som harberörts i föregående avsnitt har varit föremål för överväganden inomregeringskansliet alltsedan ämbetsansvarsreformen. I samband med sistnämnda reformanförde sålunda chefen för att en offenUiganställdarbetstagare kan bli berättigad till skadestånd, om arbetsgivarens företrädarei ett ärende om disciplinansvar, avskedande e. d. sätter tUlämpligaförfaranderegler åsido (prop. 3 Riksdagen1978/79.1 saml Nr 84 1978/79: 84 34 1 sammanhanget pekades f. ö. i första hand på straffbudför oriktig myndighetsutövning (20 kap. 1 §). Huruvida den av arbetsgivarenbeslutade åtgärden blir bestående beror emellertid på om talan fullföljs motbeslutet, betonade departementschefen. Nyssåsyftade överväganden har inte lett till något förslag om ändrad lagstiftning. Vidunderhandskontakter med budgetdepartementets personalenheter harStatsanställdas förbund och TCO:s statstjänstemannasektion (TCO-S) nu tagit upptanken på en sådan lagstiftning för det statliga området och lärarområdet. Dehar därvid yrkat att den offentlige arbetsgivaren fortsättningsvis i en delpersonalärenden åläggs ett särskilt skadeståndsansvar, framförallt i ärendenom disciplinansvar och avskedande. Dettaskadeståndsansvar skulle menar de båda personalorganisationerna påmotsvarande sätt som enligt LAS avse sådana fall där brister i ärendetsutredning eller andra försummelser från arbetsgivarens sida har medfört förfångför arbetstagaren. Ett sådant skadeståndsansvar som främst skulle medföra attallmänt skadestånd utgår skulle i huvudsak vara prevenUvt, men det skulleockså ha en reparaliv uppgift. Den preventiva effekten bör enligtorganisationerna kunna uppnås, även om möjligheterna till övervältring avansvaret på den enskilde beslutsfattaren i prakUken begränsas i enlighet med 4kap. 1 § SkL. Tillstöd för sin framställning har organisationerna påpekat att om myndighet görsig skyldig till något formellt eller materiellt fel, exempelvis i ettdisciplinärende, så kan detta drabba den enskilde arbetstagaren hårt, inteminst psykiskt. Dessutom har de framhållit att den fackliga organisationen harintresse av att LOA-bestämmelserna iakttas i förhållande till medlemmarna. Denbör därför också ges rätt skadestånd. Givetär enligt personalorganisationerna att skadeståndsansvaret inte skall påverka denenskUde tjänstemannens ansvar enligt nu gällande regler i ochLOA. Nuvaranderättsläge i fråga om skadestånd i privata eller offentligaanställningsförhållanden är som framgår av det föregående ganska svåröverblickbart,inte minst när det gäller förhållandet mellan olika lagar inbördes, exempelvisden allmänna skadeståndsrättsliga lagstiftningen jämförd med denarbetsrättsliga. Därtill kommer i förevarande sammanhang denoffentligrättsliga reglering som avser anställning i offentlig tjänst. Karakteristisktför nyare arbetsrättslig lagstiftning är den vidgade till-' 1978/79: 84 35 lämplighetsom det allmänna skadeståndet har fått. Genom att föreskriva skadeslåndssanktionhar lagstiftaren sålunda inskärpt betydelsen av att rättsreglerna följs. Dettahar betraktats som ett viktigt led i senare års reformarbete.Skadeståndssanktionen har getts särskUd slagkraft genom införandet av arbetstvistlagensregler. Detekonomiska skadeståndet har därvid främst fått tjäna syftet att hålla denskadeslös som har drabbats av den oriktiga handlingen. För att därutöver främjarättsreglernas efterlevnad har alltså i en del fall också föreskrivits en rätttill allmänt skadestånd. Detta senare slag av skadestånd kan också sägas avseersättning till den som har blivit drabbad av det felaktiga handlandet. Närfråga är om brott mot lag som direkt reglerar anställningsförhållandetsbestånd, exempelvis reglerna om avskedande, kan skadeståndssanktioneringen sessom en del av det samlade anställningsskyddet. Isamband med 1970-talets arbetsrättsliga reformer har klart markerats attanställningsskyddet i offentlig tjänst bör i görlig mån anpassas till vad somhar införts för arbetsmarknaden i övrigt. Tanken är således att staten ochkommunerna som arbetsgivare bör vara beredda att ta på sig samma ansvar försina anställda som det vilket har ålagts privata arbetsgivare. Därvid harförutsatts att en sådan anpassning naturligtvis inte skall få medföra någonförsämring av redan befintligt anställningsskydd. Även med hänsyn till denoffentliga verksamhetens speciella beskaffenhet har en viss särregleringansetts nödvändig. Ivissa fall gäller redan f. n. samma skadeståndsansvar för den offentligearbetsgivaren som för den private. I ärende om uppsägning handlar sålunda ocksåoffentlig myndighet under skadeståndsansvar enligt LAS. Och skulle en offentligmyndighet underlåta att fullgöra sina skyldigheter i fråga om varsel och överläggninginför avskedande eller i fråga om underrättelse om avstängning, ärskadeståndsreglerna i LAS också tilllämpliga. Ansvaret i omfattar tillskillnad från det i LAS även arbetstagare i företagsledande eller därmedjämförlig ställning och är alltså mer långtgående än ansvaret för en privatarbetsgivare. Även i studieledighetslagen m. fl. lagar finns skadeståndsregler,som är gemensamma för hela arbetsmarknaden. Tillbilden hör att de flesta slag av mål om tillämpning av lagstiftningen omoffentlig anställning numera handläggs enligt arbetstvisUa-gen, dvs. på sammasätt som motsvarande tvister inom den privata sektorn. Detär från dessa utgångspunkter som prövningen måste ske av de bådapersonalorganisationernas yrkande om ett utökat skadeståndsansvar för den offenUigearbetsgivaren i främst disciplin- och avskedandeärenden. Ävenom arbetstagaryrkandet synbarligen ligger i linje med en fortsatt anpassningtill den privata arbetsmarknadens villkor, är därmed 1978/79: 84 36 långtifrån sagt att ett nytt ansvar kan införas. Ett ställningstagande förutsätternärmare bearbetning med preciseringar av framställningens innebörd ochverkningar mot bakgrund av det nuvarande rättsläget sådant detta har beskrivitsovan. Framförallt tanken på att komplettera förvaltningsförfarandet med ettskadeståndsansvar också för rena bedömningsfel i frågor om myndighetsutövningbehöver ytterligare belysas. Principielltsett bör en förutsättning för införandet av ett nytt skadeståndsansvar på detoffentliga området vara att de nya föreskrifterna kommer att harmoniera såvälmed de allmänna och arbetsrättsliga skadeståndsregler som gäller som meddessa reglers syfte. Vidare måste krävas att det nya ansvaret kan väl anpassasefter den offentliga verksamhetens särart i förhållande till annan verksamhet.Sistnämnda krav torde böra tillmätas vikt inte minst på det område därarbetsgivaransvaret åvUar statlig myndighet. Utökasskadeståndsansvaret för den offentlige arbetsgivaren, uppkommer därmed ocksåfråga om de beslutsfattande tjänstemännens personliga ansvar för oriktigaåtgärder och om de lämpliga begränsningarna av detta ansvar. Införs ingensärreglering i denna fråga gäller bl. a. enligt kontraktsrättsliga regler medtillämpning av 4 kap. 1 § SkL, att den beslutande tjänstemannen om än bara iundantagsfall kommer att löpa viss risk att själv få svara för skadeståndeteller en del därav (jfr 1.2.2). Ävenmed beaktande av en sådan konsekvens ter det sig emellertid i princip knappastfrämmande att i varje fall i viss utsträckning ålägga den offentligearbetsgivaren att på det statligt reglerade området strikt svara för skada somorsakas vid handläggning av en del ärenden, som avser speciella åtgärder avingripande natur gentemot arbetstagaren. Här åsyftas ärenden omdisciplinansvar, avskedande, avstängning eller läkarundersökning enligt . Prövningav nämnda ärenden ankommer i regel på statlig myndighet. Ettsådant skadeståndsansvar skulle det har redan framgått naturligtvisinnebära ett avsteg från vad som har tUlämpats inomstatsförvaltningen. Det är därför på sin plats att undersöka i vad mån ansvaretskulle kunna föra med sig några icke avsedda biverkningar för förvaltningensdel. Syftetmed LOA:s ansvarssystem är främst att tillgodose allmänhetens berättigade kravpå en väl fungerande förvaltning. Det skulle mot bakgrund härav möjligen kunnasättas i fråga, om inte en utökad skadeståndssanktionering skulle kunnamenligt inverka på detta syfte. Från medborgar- och samhäUssynpunkt skulle detargumentet nämligen kunna föras fram att en utökad sanktionering kan medföraatt myndig- 1978/79: 84 37 heternaoch deras tjänstemän blir så restriktiva vid tillämpningen av ansvarsföreskrifterna,att ändamålet med dessa föreskrifter sätts i fara. Re-striktiviteten skulle dåvara betingad av risken att ådra myndigheten eller arbetstagaren skadeståndsansvar. Riskernaför en sådan passiviserande effekt torde emellertid inte böra överdrivas.Därtill kommer att ett personligt skadeståndsansvar för beslutsfattaren inteskulle inträda i andra fall än då han på ett flagrant sätt har satt åsido vadhan har att iaktta i ärendet. De anförda farhågorna torde alltså inte utgöranågot argument emot att införa ett skadeståndsansvar av den typ som avses med arbetstagaryrkandet. Inteheller en hänvisning till de möjligheter till rättelse i sak som föreligger iärenden av ifrågavarande slag synes utgöra ett sådant argument. Fastmertorde arbetstagaryrkandet rymmas inom ramen för kravet att ansvarssystemet iLOA skall tUlgodose rimliga rättssäkerhets- och effektivitetskrav såväl frånarbetsgivarens som från arbetstagarens synpunkt. En skadeståndssanktionering avbrott mot de gällande föreskrifterna i ärenden av angivna slag torde såledeskunna bidra till att markera betydelsen av att följa dessa föreskrifter. Ensådan sanktionering skulle dessutom kunna utgöra ett värdefullt komplementtill det nuvarande ansvarssystemet enligt , när det gäller att repareraskador som åsamkats en enskild arbetstagare eller en facklig organisation. Någothinder för arbetstagaryrkandet synes heller inte föreligga vare sig enligtregeringsformen eller annars på gmnd av den offentliga verksamhetens särart. Medhänvisning tUl vad som har anförts förordas alltså att regler om ett utökatskadeståndsansvar för offentlig arbetsgivare införs med avseende på ärenden omdisciplinansvar, avskedande, avstängning eller läkarundersökning på detstatliga och statligt lönereglerade området. Detta nya ansvar bör begränsastill fall där myndighet åsidosätter föreskrifter i eller i författning somhar meddelats med stöd av . 3.3Utformningen av det utökade ansvaret Detnya ansvaret bör utformas med utgångspunkt i principerna för bestämmandet avskadestånd enligt LAS. Det innebär bl. a. att ansvaret som sådant dvs. enprincipiell skadeståndsskyldighet kan inträda så snart som det objektivt settkan konstateras att fel eller försummelse föreligger. Det bör sålunda kunna bliaktuellt med ansvar även i de fall där den begångna förseelsen inte kan ansesvara av så allvarlig beskaffenhet, att den kan föranleda disciplinansvar ellerannan påföljd enligt eller för den handläggande tjänstemannensdel. Standard- och passivitetsreglema (3 kap. 3 och 4 §§ SkL) torde inte böragöras tillämpliga på det nya ansvaret. Iövrigt kan följande synpunkter anläggas på den närmare utformningen avskadeståndsansvaret. 1978/79: 84 38 3.3.1Formella och materiella fel Iprivat anställning omfattar skadeståndsansvarel i nu aktuella hänseendenenligt LAS inte bara åsidosättande av formella föreskrifter utan ocksåmateriella felbedömningar. Kan motsvarande införas för den offentligaverksamheten, trots de speciella villkor som gäUer för denna? Eller bör"materiellt ansvar" helt eller till någon del anses uteslutet? Dennafråga förtjänar speciell uppmärksamhet. Denhittills gällande principen för den offentliga sektorn har varit att myndighetsfelbedömningar i sak regelmässigt inte har sanktionerats med skadeståndsansvar.Om en arbetsgivare i myndighetsutövning, t. ex. i ett disciplinärende ellerärende om avskedande, gör en felbedömning i något rättsligt spörsmål, medfördetta allmänt taget inte något skadeståndsansvar enligt vare sigspeciallagstiftning, SkL eller andra skadeståndsrättsliga regler. avgörande ändras i högre instans bara därför att man där hyser enannan uppfattning i t. ex. en lagtolkningsfråga har med andra ord i dessa fallinte ansetts böra utgöra grund för skadeståndsanspråk. Motdetta står att offentlig arbetsgivare enligt gällande lagstiftning dock harålagts materiellt skadeståndsansvar i vissa personalärenden. Renafelbedömningar är sålunda skadeståndssanktionerade dels enligt och iärende om uppsägning, dels enligt studieledighetslagen m. fl. lagar i ärendenom avskedande m. m. Enutökning av det materiella skadeståndsansvaret till att omfatta ävendisciplinärenden och övriga tidigare angivna ärenden ligger sålunda i linjemed den utveckling som innebär allt fler civilrättsliga inslag i det offentligaanställningsförhållandet. Detutökade skadeståndsansvaret bör således kunna avse också rena felbedömningar. Hitfår då räknas t. ex. de fall där myndighet bryter mot de särskildaföreskrifterna om disciplinansvar, avskedande, avstängning eller läkarundersökningenligt 10, 11 och 13 kap. . En sådan sak som att i strid mot 10 kap. 2 §andra stycket ålägga mer än en disciplinpåföljd är alltså att anse som ettmateriellt fel som kan medföra skadeståndsskyldighet. Och skulle t. ex. i entvist domstol i motsats till myndigheten komma fram till att gärningen kanbedömas som så ringa, att den inte bör föranleda något disciplinansvar, börskadeståndsansvar för arbetsgivaren uppkomma. Ansvaret bör i detta fall grundaspå att den myndighet som företrädde arbetsgivaren felaktigt har funnit attförutsättningar förelåg för att ålägga arbetstagaren disciplinpåföljd. Påsamma sätt bör skadeståndsansvar kunna uppkomma t. ex. om ett avskedande hargrundats på en felaktig bedömning att en tjänsteförseelse har betraktats somgrov (11 kap. 2 § ). Dettainnebär inte att det här förordas att ansvaret skall omfatta sådanabedömningar som avser exempelvis påföljden i ett disciplinärende. Prop.1978/79: 84 39 ex. efter tvist myndighetens avgörande rättskraftigt ändras på så sätt, attarbetstagaren åläggs varning i stället för löneavdrag eller ett lägre antaldagars löneavdrag än myndigheten har bestämt, bör detta inte kunna föranledarätt skadestånd. Här har ju beslutsinstansens avgörande stått sig i såmåtto, att också den överprövande instansen har konstaterat att sådantjänsteförseelse förelåg som förskyllde disciplinpåföljd. I ett sådant fallhar myndigheten inte bmtit mot någon föreskrift i eller i författning somhar meddelats med stöd av . Inte heller bör något skadestånd kunna utgå, omdet sluUiga avgörandet innebär fastställelse av myndighetens beslut på detsättet, att tjänsteförseelse anses föreligga, låt vara med den ändringen attdisciplinpåföljd inte anses påkallad. Likasåbör skadeståndsansvaret omfatta formaliafel. Ett sådant fel kan vara förhanden, om myndighet bryter mot de särskUda handläggningsregler som finns i 14kap. Sammantagetbör alltså ansvar för den offentlige arbetsgivaren kunna inträda vare sig deföreskrifter som har satts åt sidan är av materiellt eller av formelltinnehåll. Men ansvaret bör inte omfatta sådana fall där lagstiftningen i sigmedger valmöjlighet i t. ex. påföljdsfrågor och därmed lämnar utrymme förolika bedömningar. 3.3.2Ekonomiska och ideella skador Bördet förordade arbetsgivaransvaret liksom fallet är i privat anställning omfatta såväl ekonomiska som ideella skador eUer bör i detta hänseende skenågon form av begränsning, t. ex. till ekonomiska skador? Medekonomisk skada brukar förstås sakskada eller personskada ellei skada somdrabbar en persons allmänna ekonomiska ställning, s. k. allmänförmögenhetsskada. Sistnämnda typ av skada torde bli den vanligast förekommandei de här aktuella sammanhangen. Ekonomiskskada torde normalt inte uppkomma i ärenden om disciplinansvar, avskedande,avstängning eller läkarundersökning enligt , i den mån arbetstagarenutnyttjar möjligheterna till överprövning av beslutet i sak. Nuvaranderegelsystem i lag och kollektivavtal ger nämligen i allmänhet garantier föratt arbetstagare inte lider någon ekonomisk förlust för det fall att den åtgärdsom har vidtagits mot honom senare visar sig ha varit oriktig. Blir enarbetstagare t. ex. avstängd från arbetet enligt 13 kap. 1 § , dvs. isamband med tjänsteförseelse eller brott, är han visserligen avtalsenligtskyldig att vidkännas avdrag på sin lön. Men befinns det sedermera att avstängningeninte har varit påkallad, skall den innehållna lönen betalas ut. Detta följer av20 § 1 mom. första stycket allmänna avlöningsavtalet för staUiga och vissaandra tjänstemän (AST). Och skulle arbetstagare bli avskedad, får avskedandetändå inte verk- 1978/79: 84 40 ställasförrän beslutet därom har prövats slutligt eller rätten till talan harförlorats (17 kap. 1 § ). Intill dess har han således rätt att uppbära bådelön och andra anställningsförmåner utan hänsyn tUl myndighetens beslut omavskedande, dock under förutsättning att han inte är avstängd. Iblandskulle ekonomisk skada kunna uppkomma för den anställde, exempelvis vidavstängning enligt 13 kap. 2 § i samband med sjukdom eller därmedjämförligt förhållande. För sådant fall skall nämligen arbetstagaren vidkännasvisst löneavdrag (20 § 1 mom. andra stycket AST). Men visar det sig senare att avstängningenhar varit oriktig, föreligger ingen skyldighet för myndigheten att utbetalaresterande lön. Likasåkan givetvis ekonomisk skada uppstå i fall där arbetstagaren har rätt i sak meninte har överklagat beslutet i ärendet. Därekonomisk skada sålunda uppstår i nu aktuella sammanhang bör skadan naturligenomfattas av det nya ansvaret. Möjligheterna ersättning enligt SkL skulleinte påverkas härav (jfr avsnitt 3.4.1 nedan). Medideell skada förstås skada av annan än rent ekonomisk art. Enligtskadeståndsreglerna i den arbetsrättsliga lagstiftningen, däribland LAS, ärsådan skada ersättningsgill, s. k. aUmänt skadestånd. Arbetstagare och hansorganisation anses sålunda böra hållas skadeslösa för den orätt som de kan halidit genom att arbetsgivare har satt sina förpliktelser enligt lag eller avtalåt sidan. 1 deärenden på det staUiga och statligt lönereglerade området som behandlas kansamma frågeställning om allmänt skadestånd uppkomma, om myndighet gör sigskyldig till åsidosättande av formella föreskrifter eller till en oriktighet ibedömningen av förutsättningarna för att föranstalta om åtgärden i fråga, t.ex. avskedande. Sådana fall bör som uttalats omfattas av det utökadeskadeståndsansvaret. Hararbetsgivaren sålunda gjort ett formellt fel eller t. ex. grundat ettavskedande enligt 11 kap. 2 § på en tjänsteförseelse, som myndighetenoriktigt har bedömt som grov, bör det obehöriga avskedandet kunna medföra rättUll allmänt skadestånd för den enskilde. Tillskillnad från annat skadestånd kan exempelvis enligt LAS allmänt skadeståndtillerkännas inte bara den drabbade arbetstagaren utan också en fackligorganisation. har nämligen ett berättigat intresse avatt bl. a. bestämmelserna i de arbetsrättsliga lagarna följs i förhållandetmellan myndigheten som arbetsgivare på ena sidan och organisationen och dessmedlemmar på andra sidan. Det förordas därför att organisation i ett fall somdet anförda skall kunna erhålla allmänt skadestånd. Detsagda leder sammanfattningsvis till att någon begränsning i skadeståndsansvarettUl vissa typer av skador inte förordas. Det utökade skadeståndsansvaret avsest. o. m. få sin huvudsakliga betydelse i andra hänseenden än på det ekonomiskaplanet. 1978/79: 84 41 Detnya ansvaret skulle som framgått omfatta myndighets åsidosättande avföreskrifter i eller i författning som har meddelats med stöd av . avser alla anställningar hos staten, även hos ellerdess myndigheter, och alla anställningar hos allmän försäkringskassa. Men deavser också statligt reglerade anställningar hos kommun, landstingskommun,kommunalförbund, församling, kyrklig samfällighet eller skogsvårdsstyrelseeller hos annan allmän inrättning, dock inte prästerliga tjänster (1 kap. 1 och5 §§ ). Med staUigt reglerad anställning förstås i detta sammanhang sådananställning där enligt lag eller särskilt beslut av riksdagenavlöningsförmånerna skall fastställas under medverkan av regeringen eller avmyndighet som regeringen bestämmer, t. ex. (2 kap. 1 §). Kortsagt skulle ansvaret komma att omfatta främst statliga tjänster ochlärartjänster. Myndighetsbrott mot t. ex. de speciella ansvarsregler som i endel fall gäller för krigsmän, medicinalpersonal och veterinärer skulle däremotinte beröras av den nya ordningen. Detnya ansvaret bör åvila den myndighet som på den offentlige arbetsgivarensvägnar prövar rättsfrågan och därvid meddelar det oriktiga beslutet ipersonalärendet.