prop · G203178 · 1978-12-31 00:00:00 — Utan ett sådaniunderlag lorde risk finnas för an kompetensen successivt kan förflackas om defrän specialistsynpunkl enklare fallen, som i stor utsträck- Prop.1978/79:178 71 ningskulle kunna behandlas av kompetenta allmänläkare, tar i anspråk för stor delav specialistläkarens lid och resurser. Dessutom är detta till förfång för depatienter som obetingat har behov av specialisibehandling och medför också riskför att allmänläkarrollen kan urholkas genom ett alltför snävt och ensidigtpatientunderlag. En bäitre fördelning av patienter mellanspecialistläkare och allmänläkare förutsätter emellerlid all en kontinuerligefterutbildning för de senare är möjlig." Ålvsborgsläns landsting anför bl. a. följande synpunkter belräffande allmänläkarensfunktion. "Allmänläkarnasutbildningsbas ger dem goda förutsättningar att sköta en stor del av människansnormala sjukvårdsbehov. I sjukvärds-plan framhålles attallmänläkarna själva skall omhänderta diagnostik och behandling vid detillstånd, som enligt gällande medicinsk uppfattning ej kräver specialistvård.Allmänläkarna skall också utgöra den samordnande och kontinuilelsbevarandefunktionen då skilda specialister och sjukvårdsinstitutioner behöver anlitassamt ati i samarbete med specialisterna konlrollera genomförandet ochresultatet av insatta åtgärder. Manfår emellertid inte förbise del faklum att allmänläkarnas breda utbildning ävenkan utgöra en begränsning, då vissa sjukdomstillstånd fordrar etl fördjupatspecialistkunnande, som allmänläkaren omöjligen kan besitta inom hela detmedicinska spektrat. Om man eftesträvaren kvalitativ höjning av primärvårdensmedicinska standard torde specialist företrädarna bäst kunna tillgodose dettaönskemål. Allmänläkarna har emellertid utan tvekan de bästa förulsäliningarnaatt uppfylla evenluella önskemål om läuillgänglighet och personlig kännedom omindividen och hans fysiska och sociala villkor. Allmänläkarnatorde med viss fördjupning av sin nuvarande ulbildning vara väl lämpade att medkonsultstöd från berörda specialister få elt större vårdansvar inom såvälbarnhälsovården som långtidssjukvården. Helhels-synen - familjevårdsprincipen -torde härigenom kunna lillgodoses pä etl tillfredsställande sätt, utan att mangör avkall på vårdkvaliteten." Uppsalaläns landsting fmner all utredningens synsätt-allmänläkaren "vidfronten" och specialisten som konsult - inte präglar den uibyggnad avbarnmedicinsk och gynekologisk verksamhet i primärvården som pågår inom Uppsalalän och på andra håll i landel. Landstingel anser alt del inomprimärvårdsorganisationen bör finnas specialistläkare i barnmedicin ochgynekologi med uppgift att också ha en samordnande funktion inom resp.verksamhetsområde, varvid allmänläkarens behov av konsultinsatser också kanlillgodoses. Göteborgsoch anser det vara önskvärt att man inom primärvården harandra läkarresurser som ger etl kompetenstillskoll inom olika medicinska verksamhetsområden,främsi inom barnsjukvård och gynekologi samt eventuellt också inom psykiatri.Vidare anför landstingel bl. a. följande. 1978/79:178 72 "Denlångsikliga koniinuiieien i vården, som ulredningen vill värna om, behöver inlebli särskilt lidande härav om del finns specialistläkare i primärvården inomovannämnda medicinska verksamhetsområden. Därjämte bör beakias atl den s. k.vårdepisodkontinuiteten, som är minst lika viktig för den enskilde patienten,borde förbäilras något. erhåller man fördelar med enkompetensförstärkning, som ger primärvärden möjligheter att ta på sig elt ökatansvar för invånarnas hälsotillstånd. Dessaandra specialistläkare bör väsentligen fungera som konsultläkare. Men detinnebär ä andra sidan inte atl alla dessa läkare administrativt bör tillhöralänssjukvården. Dåman inom ett primärvårdsområde har underiag för en hel tjänst, vilketnaturligtvis måste bedömas med hänsyn till de lokala förhållanden i de enskildafallen, bör tjänsten ifråga administrativt knytas till primärvården och vara entjänsl som distriktsläkare. Samtidigtär det emellertid viktigt au ge dessa specialistläkare möjligheter att ulvecklasin särskilda medicinska kompetens. Detta i sin lur förutsätter insalser frånlänssjukvårdens sida i foribildningshänseende men också i andra hänseenden somunderlättar samarbetet mellan primärvården och länssjukvården. Det vore ocksåfelaktigt att hänvisa det kommande tillskottet av nu nämnda specialistläkarelill länssjukvården för att ytterligare förstärka resurserna på denna nivå närönskemål finns atl primärvården skall förstärkas." Direktionenför akademiska sjukhuset anser att etl vissl antal specialister, framföralltinom ämnesområdena barnmedicin och gynekologi/obstetrik, bör finnas på vårdceniralnivå.Del skulle vara elt steg tillbaka om den Ulveckling mot utnyttjande av dessaspecialister på vårdcentralnivå som är igång stoppades upp. Givetvis måstedel här bli frågan om en avvägning av vad som skall skötas av allmänläkare ochvad som skall skötas av specialist. Direktionen kan länka sig konstruktioner avden lypen alt kanske tre värdcentraler om vardera fem läkare slås samman tillett primärvårdsomräde, och alt det vid detla primärvårdsområde finnsspecialisttjänster i öppen vård i barnmedicin och gynekologi/obstelrik somtjänstgör på de olika vårdcentralerna. På liknande sätt skulle även andraspecialister, t. ex. kirurger, kunna knytas till vårdcentralerna. Västmanlandsläns landsting finner det svårt att precisera ett klart ställningstagandelill utredningens tankegångar och till det slutliga behovet av specialistläkarei primärvården då anlalel allmänläkare och deras utbildning byggts ut ienlighet med utredningens planer. Med hänsyn till primärvärdens delmål angåendelättillgänglighet samt kvalitets- och säkerhetskrav räknar även iforlsällningen med att vissa specialister, skall ingå i primärvården, så t. ex.bör specialister i öron-, ögon-, kvinno- och barnsjukvård alltfort få varaplacerade vid de större vårdcentralerna (, och ). I Västeråsmed närheten till specialistkliniker kan dock 1978/79:178 73 fråganom specialister vid kommundelsvårdceniralerna bli en annan. Landstingetföreslår därför atl specialistläkarnas omfaltning och ställning inomprimärvården ylterligare övervägs. SHSTF stöder uiredningensförslag alt det är distriktsläkaren (allmän-läkaren)som tillsammans meddistriktssköterskan haren nyckelfunktion och närkoniaklen till de vårdsökande.Det är därför viktigt att dessa personer har så bred ulbildning och erfarenhelau de vid behov kan lotsa patienten vidare till rätt instans. SHSTF:sställningstagande på denna punkt sker bl. a. mot bakgrund av förhållandet auspecialiseringen inom sjukvården har inneburit all resurserna övervägande hargått till den slutna vården. Detta har givetvis varil befrämjande för denmedicinska ulvecklingen. Den vårdsökande har dock genom denna styrning upplevtfrämlingskap inom de stora enheterna och otrygghet genom atl slussas mellanolika speeialistfunktioner. Ansvaret för och helhetssynen på hela människan hargenom della blivit lidande. Eftersom primärvården avses ha ett primärt ansvarför befolkningens hälsa inom etl geografiskt avgränsat område bör allmänläkarenha ett samlat ansvar för della menar SHSTF. SHSTF konslaterar vidareatt utredningen föreslår all specialislläkarna inom vårdcentralerna antingenskall fungera som konsulter eller efter kompletteringsutbildning erhållaallmänläkarkompeiens. Detta bör enligt SHSTF:s mening inte utesluta attspecialistläkare eller specialfunktioner ingår inom vårdcentralen. Möjligheterlill all organisatoriskt kunna inlemma specialisterna i vårdcentralerna börkunna få en lösning. SHSTF släller sig tveksamt till alt specialistläkare inomt. ex. mödra- och barnhälsovård skall "tvingas" tillkompletteringsutbildning för atl erhålla allmänläkarkompeiens. Under elluibyggnadsskede mäste de resurser som finns tillvaralagas på bästa säu ochbedömas efter var och ens intresseinriktning och lokall rådande befolkningsstruktur.På sikt lorde utvecklingen kunna styras genom olika utbildningsinsatser. Ävendå det gäller mödra- och barnhälsovården, där specialutbildade barnmorskor ochsjuksköterskor handhar hälsovården, föreligger likartade förhållanden. anser tanken med en på "fältet" aktivt arbelandeallmänläkarkär som den primära grunden för husläkarsyslemet vara riklig ocksä understryka att möjlighelerna atl liksom konsulteraspecialistläkare på etl lillfredsställande säu måste inrymmas i systemet. SFRFframhäller att husläkarsyslemet inte fär innebära en försämring avspecialisiläkarvården i landet. sjukhusetunderslryker all för det slora högspecialiserade sjukhuset är det av störstavikt au en uibyggnad av primärvården leder till en styrning av patienterna frånsjukhusets öppenvårdsmoiiagningar. Även akademiska sjukhuset instämmer i atlden öppna vården ulanför sjukhusen bör byggas ut. sjukhusetkonstaterar vidare att allmänläkarens uppgifier och arbetssätt enligtutredningsförslaget tillsammans med den 1978/79:178 74 relativaisoleringen på vårdcentralen kräver gott omdöme och elt gediget kunnande inomell myckel vin kunskapsfält. Enligt sjukhusdirekiionen är det tveksamt om dennabreda kompetens bibringas fiertalel allmänläkare. Inom vissaområden av primärvården såsom den förebyggande mödra- och barnavården samtpsykiatrin skulle där så är möjligl en utökning av antaletprimärvärdsspecialistervid vårdcentralen, t. ex. enligl s. k. sektorsmodell,kanske bättre garantera en hög vårdstandard. Denna lyp av organisation skulleavlasta allmänläkaren en relativt tung och högspecialise-rad vård. Skaraborgsläns landsting delar uiredningens uppfattning an allmänläkaren och specialistenskall verka i elt samarbete där vars och ens speciella kunnande tas lill varaför au ge patienterna så god vård som möjligt och där allmänläkaren har delprimära ansvaret för paiienterna. framhäller därvid all del ärlika viktigt atl lösa kontinuiteisfrågan för de patienter som regelbundeterhåller vård av specialistläkarna. försöker härförbättra kontinuiteten genom all bygga ut den öppna vården utanför sjukhusenoch placera specialister vid vårdcentralerna. trycker i dettasammanhang pä länsspecialileiernas betydelse för en utbyggnad av denkommunbaserade vården. Södermanlandsläns landsting är tveksam lill en alltför stor utökning av allmänläkarnasarbetsuppgifter. anser att utbildningen för allmänläkare i så fallmåste förlängas, vilket i sin tur kan ge andra negativa konsekvenser. Enligtlandstingets uppfattning bör därför syslemel med specialister på de lokalavårdcentralerna i viss omfaltning tillämpas även fortsättningsvis. Umeåuniversitet () instämmer i att det vidvårdcentralerna bör finnas specialister från sjukhus tillgängliga somkonsul-ler ål allmänläkarna. framhäller ocksä all fortlöpandespecialislkontaki innebär en god vidareutbildning för allmänläkaren. Statenshandikappråd och handikapporganisationerna DHR och HCK understryker att förstora grupper av handikappade är kontinuerlig specialistvård av avgörandebetydelse och en lika stor trygghetsfaktor som tillgången på allmänläkare påhemorten. Det framhålls au en utbyggnad av ett husläkarsystem inte får ske påbekostnad av specialistvården för l.ex. reumatiskt sjuka, allergiker och andrapatientgrupper med invalidiserande sjukdomar. HCK påpekar att det f n. finnsett allvariigt underskott på reumaiologspecialister och framhåller alt det ärvilseledande alt ulredningen enbart konslaterar att specialistläkarna som gruppbetraktas är fier än allmänläkarna. Enligl DHR:s uppfattning är en utvecklingdär specialisterna också har tjänster inom öppen vård angelägen. Sjukgymnastik,terapi och annan rehabiliterande behandling bör planeras i samråd medspecialister på olika skador och sjukdomar anser DHR som framhåller all sådanakonsulttjänster bör knytas till vårdcentralerna. Prop.1978/79:178 75 berör också reumatikerns problem och anför beträffande behovav specialistvård i öppen vård bl. a. följande. "Vissapatientgrupper torde inte bli tillfreds med etl husläkarsystem som fjärmardemfrän specialistvärden. De reumatiskt sjuka torde vara den största av dessagrupper. De reumatiskt sjuka fordrar utbyggnad av välfungerande samarbelemellan sjukhus och vårdcenlraler. Inomde flesta medicinska verksamhetsområden finns ett behov av kontinuerligspecialistvård för vissa patienter medan för andra patienter det räcker medspecialistbedömning vid enstaka lillfällen då riktlinjerna för vården läggsfast. Den kontinuerliga behandlingen för den senare kategorin bör givetvis gesinom primärvärden. Patienter med kronisk blodsjukdom, hjärtsjukdom,lungsjukdom, är exempel på patientgrupper där samarbete mellan specialist ochallmänläkare tillfredsställer både kontinuitet och säkerhet. Aktuellavårdprogram för njursjuka och diabetiker underslryker här samarbelel i hela vårdkedjan. Efiersomulredningen dessvärre inte beaktat sjuklighet och sjukvårdsbehov förordarläkarsällskapet att man särskilt studerar hur dessa speciella patientgrupperskontinuiietsbehov skall kunna lillgodoses inom elt utvecklat system." () anser alt det är rimligt atl tänka sig att man -i varje fall i ett långlidsperspekliv - mäste låta åtminstone vissaspecialister direkt delta i vården vid vårdcentralerna och inte som baratjänstgöra som konsulter åt allmänläkarna. Kravet på en successivstandardstegring tillsammans med del snabbi ökande kunskapsstoffet gördelomöjligt för allmänläkaren att på alla områden ge fullgod primärvård.Ansträngningen att hålla fronten bred gör att den lättare brister. Det kandärför enligt fakulietnämndens mening finnas anledning atl också av det skäletredan nu släppa fram specialister i primärvården. framhållervidare atl det bl. a. på grund av brislen på allmänläkare kommer atl ta länglid innan utredningens förslag kan genomföras överallt. En tänkbar väg att fåett tidigare förverkligande av husläkartanken kan därför enligtfakultetsnämndens mening vara atl låla även andra läkare än allmänläkarefungera som husläkare. Uppsalauniversitet () konslaterar alt del inte finnsanledning att tro att utvecklingen inom medicinen skulle ha avstannat, tvärtomkan vi förvänta oss ytterligare kunskaper och därför ocksä nya möjligheler alldiagnostisera och behandla sjukdomar . innebäratt forlsallspecialisering inom sjukvården aren nödvändighel fören god funktion och en högmedicinsk standard. framhåller vidare att en allmänläkare medetl kompetensområde där huvudvikt lagts vid disciplinerna internmedicin, geriatrik,samhällsmedicin och psykiatri torde komma att uigöra en ytterst värdefull länki framtida sjukvård. befarar fakultetsnämnden att den föreslagnahusläkaren torde komma all 1978/79:178 76 hamnai en hopplös situation där en i och för sig välmotiverad salsning på ökadkontinuitet kommer att komma i allvarlig konflikt med kompetenskravet. Etlinförande av husläkarsyslemet lorde komma atl medföra en allvarlig nedrustningav primärvårdens medicinska kvalitel och elt raserande av bl. a. barnsjukvårdoch gynekologisk sjukvård inkl. barn- och mödrahälsovård, som ärunder uppbyggnad inom primärvården och där erfarenheterna är myckel goda. LokalaJöi hållanden måste få påverka rollfördelningen mellan allmänläkare/ specialistanser flera remissinslanser. Socialstyrelsenframhåller att har en diskussion förts om allmänläkarrollen,såväl inom dislriktsläkarvården som inom andra grenar av hälso- och sjukvärden.Avgränsningen mellan allmänläkares och specialisters uppgifter inomprimärvården och mellan primär- och länssjukvård är dock inte hell klariagd.Olika organisationsmodeller måste prövas i primärvårdsområden med skildaförutsättningar. I det ulvecklingsarbele som f n. pågår krävs samverkan mellanhuvudmännen och de centrala adminislraliva organen. Etl genomförande avkonlinuiielsuiredningens förslag skulle enligt mening försvarade påbörjade utvecklingsarbetet beträffande primärvårdens krav päläkarkompctens m. m. Landstingsförbundetkonstaierar alt vi kommer alt få ett avsevärt anlal vidareutbildadespecialister och atl det därför är nödvändigt atl finna lämpliga former förspecialisiläkarnas dellagande i primärvården för atl denna skall kunnautvecklas i önskvärd lakl. Hur delta samarbete skall ske kommer att varieradels i tiden, dels beroende på lokala förutsättningar. Landstingsförbundetunderstryker vidare viklen av au ieii läge av personalbrisl inle låsa sig fören fixerad modell för arbetsfördelningen i primärvårdens läkarfunktion. Inte minslmåste lokala förutsättningar få påverka utvecklingen. Malmökommun betonar att om primärvården skall kunna utbyggas i snabb lakl mästelämpliga former för specialistläkarnas medverkan uiformas. Förutsättningarnahärför är självfallet varierande och kommunen anser att man med hänsyn lillrådande personalbrisl ej bör fixera arbetsfördelningen i primärvärdensläkarfunktion. De lokala förhållanden och förutsättningarna inom varjesjukvårdsområde måste få påverka ulvecklingen i della avseende. Gotlandskommun beklagar att koniinuiietsutredningen i sä hög grad kommil all handla omden framlida allmänläkarrollen och inte mera förutsättningslöst diskuterat denlämpliga ansvars- och arbetsfördelningen mellan allmänläkare och specialister.Bl. a. mästeenligt kommunens uppfattning klarläggas hur samspeletallmänläkare-specialist praktiskt skall uiformas inom mödra- ochbarnhälsovården. Svenskakommunalaibetarejörbundei förordar alt en anpassning lill lokalaförutsättningar när del gäller val av organisationsmodeller också bör omfattamöjlighet att ha etl varierat antal specialistfunktioner inom vårdcentralen och 1978/79:178 77 därmedytterligare minska behovet av remisser. Förbundel anser därmed utredningenställningstagande till vårdcentralernas storlek och arbetsfördelning därinomvara en onödig begränsning. Sprianser atl arbetsfördelningen mellan de läkare som areiar vid en vårdcentral ochsamordningen av deras insaiser med distriktssköterskornas verksamhei kan ske påolika säll. Spri ser det därför som en angelägen utredningsuppgift att försökanärmare belysa för- och nackdelar med skilda organisatoriska lösningar på detlaproblem. Sveiiges läkarförbunddelar utredningens uppfattning att allmänläkaren har en nyckelroll i den öppnavården ulanför sjukhus men får därför inte ses som specialist pä "detmesta". Utbildning och arbetsuppgifter måste givetvis stämma överens. Ikonsekvens härmed kan förbundet inte accepiera att "specialistenshuvudsakliga funktion blir all vara konsult åt allmänläkaren" och altspecialistläkarens särskilda kunnande skall las i anspråk endasi "när detbehövs". Detla torde nämligen i realiteten ligga mycket nära etlremisstvång. I stället bör arbetsfördelningen grundas på (lokala) överenskommelsermellan allmänläkare och olika specialister. Därvid kan man ta hänsyn till såvälgeografiska och demografiska variationer som olika läkares utbildning ochintresseinriktning ("profilering"). påpekar vidare atlulredningen inle tillräckligt analyserat möjligheten att inordna deoffentliganställda specialislläkarna och privatpraktikerna i husläkarsyslemet. ÄvenSvenska läkaresällskapet finner att arbetsfördelningen mellan allmänläkarna bördels grundas på fortsatta avgränsningsdiskussioner mellan specialister ochallmänläkare, säsom skett bl.a. inom kirurgi, dels på lokala överenskommelsermellan allmänläkare och specialister. I denna senare del kan då hänsyn tas tillallmänläkarens utbildningsbakgrund och intresseinriktning vid bestämning avandelen specialistinsaiser som behövs. betonas alt sällskapetsslällningtagande grundar sig väsentligen på tätorternas, dvs. siörre delen avbefolkningens, vårdbehov resp. läkarsirukiur. De allmänläkare och specialistersom tillgodoser glesbygdsbefolkningen mäsie givetvis ha en bredare utbildning.Allmänläkaren i glesbygd bör t. ex. ha en kompletlerande ulbildning både ipediatrik och gynekologi. Samverkanmellan primärvård och länssjukvård framhålls som viktig Akademiskasiukhuset betonar alt för en lotal lösning av de medicinska problemen isamhällel måste en harmonisk ulveckling ske både av den öppna primärvärden ochav den öppna värden vid sjukhus samt sjukhusens slutna vård. a. följande. "Denökade specialiseringen inom sjukvården, och då speciellt vid sjukhusen, somskett , är framförallt beroende pä den ulomor- 1978/79:178 78 dentligtkraftiga ökningen av det medicinska kunskapsområdet under de senasledecennierna. Genom denna ökade specialisering harsvensk sjukvård snabbi kunnaitillgodogöra sig de stora medicinska framstegen beträffande diagnostik ochterapi som utvecklingen medgivit. En husläkarreform får därför inle medföra altspecialislsjukvårdcn omfaiiande såväl öppen som sluten vård vid sjukhusenäventyras. Även denna sektor måste få sin del av resurserna. Direktionen kansålunda inte länka sig all l.ex. akademiska sjukhuset får minskaderesurser genom en omstrukturering i stil med del föreslagnahusläkarsyslemet." Karolinskasjukhuset underslryker att genom placeringen på en relativt liten vårdcentralute i samhället blir allmänläkaren ur vetenskaplig synpunkt isolerad på etlhelt annal sätt än sin sjukhusplacerade kollega. Direktionen anser det därförvärdefullt alt diskutera möjligheten all vårdcentralerna både vad avservårdsamverkan och efterbehandling knyls funktionellt lill länssjukhusen. Inomstorstäderna kan en dylik koppling förslagsvis komma till stånd genom denseklorisering som under senare är diskuterats och försöksvis prövats. anser atl ett systematiserat samarbete med sjukhusen kanavlasta primärvården. Sällskapet redovisar i delta sammanhang attförsöksverksamhet i visat att långvärdsläkare kan ge god kontinuiteti vården av gamla även ulanför sjukhusen och därmed avlastning av primärvärden.Sällskapet framför vidare att ylterligare studier av modeller för etl ökatsamarbete mellan sjukhusanslulen specialistvård och distrikts-vård behövs.Vidare anför sällskapet bl. a. följande. "Utredningentar för givet alt en läkare måste arbeta antingen inom disiriktsvården ellerinom länssjukvården. Man diskuterar inle möjligheten all kombineradeltidstjänster inom vardera av dessa sektorer. En arbetsfördelning mellanprimärvård och sjukhusvård skulle ge ökad kontinuitet och kvalitel iprimärvården och ökad kontinuitet i samarbele mellan öppen och slutenvård. När sällskapet diskuterar denna integrerade organisationsmodell avsessärskilt tre grupper av läkare: barnläkare, gynekologer och öronläkare, somalla inom sina resp. verksamhetsområden har relativt Slor öppenvårdsverksamhetmed tyngdpunkten i primärvården. Sällskapet får emellerlid framföra att delocksä inom andra medicinska verksamhetsområden finns skäl au undersöka värdetav ett ökal engagemang i primärvården. Det är i själva verketönskvärl att en iniernmedicinsk specialist vid behov skall kunna avlägga etthembesök hos en nyuiskriven patient. En sådan ordning skulle säkert ökatryggheten för de mänga åldringar som läggs in akut vid våra iniernmedicinskakliniker för atl efter en kort värdepisod återvända hem." Enligl Göleborgsuniversitets () uppfattning kan del husläkarsystemsom ulredningen föreslär innebära en förhållandevis 1978/79:178 79 dyr,på grund av spridda "kringresurser", och kvalitativt försämradsjukvård. Systemet ger en viss horisontell kontinuitet men med den ulbildningsom allmänläkaren har kan förväntas atl remissförfarandet kommer all öka.Följaktligen bör resurserna inom den sjukhusbundna vården ökas parallelll medden öppna värden. Stockholmsläns landsting föreslår att relationerna mellan allmänläkarvården och denslutna vården bör studeras vid särskilda försök. Jämilandsläns landsting m. fi. remissinstanser inskärper vikten av atl kontakterna ochsamarbetsrutinerna mellan länssjukvård och primärvård utvecklas ytterligare isyfte att uppnå bäitre kontinuitet mellan olika nivåer i sjukvårdssystemet. 7.Distriktssköterskans roll i husläkarsystemet Ulredningenframhåller alt distriktssköterskan tillsammans med allmänläkaren ulgörbasleamei i husläkarorganisationen. Distriktssköterskan -allmänläkarensmotsvarighel pä sjuksköterskesidan - kommer enligt utredningen således att fåen mer markerad roll än hiltills och skall svara för en viklig del avkontinuiteten.