prop · G20311 · 1978-12-31 00:00:00 — De erfarenheter som har kommit fram under byråkratiutredningens(Kn 1976:05) arbete bör här kunna komma till nytta. Förslaget att bifoga eninformationsskrift på främmande språk bör undersökas av . Enliknande skrift har redan tagits fram såvitt gäller stämningsmannadelgivning.Verket bör också kunna undersöka om de mest frekventa blanketterna kanöversättas till de vanligaste invandrarspråken för att vid behov bifogasdelgivningsförsändelsema. vid sin översyn av delgivningsformulären bör samråda med iförsta hand postverket och är naturligt med hänsyn till debåda myndighetemas ansvar för den särskilda postdelgivningen ochstämningsmannadelgivningen. Detta innebär självfallet inte att verket ärförhindrat att ta de ytterligare kontakter som uppgiften kräver. Frånnågra remissinstanser har påpekats att det av hänsyn till den sökte 1978/79:11 22 inte- som skett i promemorieförslaget till DF - bör ställas upp något krav på attuppgift om handlingens innehåU skall antecknas på delgivningskvitto ellermottagningsbevis. Detta gäller framför aUt vid rekommenderade försändelser ochvid särskild postdelgivning. Jag delar denna uppfattning och avser att i DFföreslå en omformulering i förhållande till promemorieförslaget. 1 fråga ombrevdelgivningen gör sig inte samma hänsyn gäUande eftersom delgivningskvittonfrån enskilda parter som regel torde komma att sändas tillbaka i svarskuvert. Förde fall då påminnelser om att sända tUlbaka delgivningskvittot inte gerresultat har satts i fråga om det inte borde vara möjligt att låta telefonbekräftelseatt handlingen har mottagits godtas som bevis om delgivning.Delgivningsutredningen ansåg, utan att dock lägga fram något författningsförslag,att det skulle vara en betydelsefull förenkling av delgivningsarbe-tet om detuttryckligen klargjordes att delgivning anses ha skett när den sökte vidtelefonsamtal bekräftar att han har fått del av handlingen. Inteheller departementspromemorian innehåller något författningsförslag på dennapunkt. I stäUet framhåUs följande. Enligt 19 § första stycket DL har delgivningskett när den sökte har tagit emot handlingen. Frågan huruvida delgivning harskett är föremål för fri bevisprövning. I DL finns inget hinder mot attmyndigheten tillmäter en telefonledes gjord bekräftelse av mottagandetbevisvärde. Det rör sig alltså inte om någon ny delgivningsform utan om ettsätt att skaffa bevisning om att delgivning har skett. För att kunna tjäna dettasyfte bör enligt promemorian bekräftelsen tas emot av en trovärdig person, somgenom anteckning på dagboksblad eller på annat sätt dokumenterar uppgiften.SjälvfaUet får det inte råda någon tvekan om att det verkligen är den sökte somtjänstemannen har talat med. Det påpekas dock att detta förfarande jämfört meden skriftiig bekräftelse på delgivningskvitto torde vara förenat med sådanaosäkerhetsmoment att det bör användas endast undantagsvis. I normalfaUet börmyndighetema genom skriftliga eller muntliga påminnelser försöka förmå densökte att sända tillbaka det ifyUda delgivningskvittot. Promemoriansresonemang har godtagits av de flesta remissinstanser som har berört frågan.Enligt bör det däremot klart uttalas att telefonbekräftelseinte bör tilläggas någon bevisverkan. Andra remissinstanser uttalaruppfattningen att man i vissa situationer bör kunna godta telefonbekräftelsesom bevis om delgivning. En av dessa instanser, rättegångsutredningen, sättervidare i fråga om man inte för t. ex. mycket brådskande fall bör införa enmöjlighet tiU telefondelgivning i egentlig mening, dvs. överbringande avbudskapet per telefon tiU den sökte. Om delgivningsbestämmelsema görstillämpliga skulle det ha fördelen att sanktionssystemet träder i funktion såatt påföljd kan utdömas om telefonkallelsen inte hörsammas. Det bör röra sigom ett enkelt och lättfattligt budskap, t. ex. ett föreläggande att inställasig till förhandling, men däremot inte en stämning. Prop.1978/79:11 23 Jagdelar den uppfattning som har kommit till uttryck i promemorian. Myndigheternabör med tillämpning av fri bevisprövning avgöra om bekräftelse per telefon idet enskilda fallet kan godtas som bevis om att handlingen har tagits emot avden sökte. Självfallet bör viss försiktighet iakttas i tiUämpningen ochomständigheterna vid telefonsamtalet dokumenteras på lämpligt sätt. Jaghar redan tidigare antytt att man i mycket brådskande fall bör kunna under handkaUa till förhandling per telefon. Som rättegångsutredningen har framhållit ärett sådant förfarande osanktionerat eftersom det inte avser överbringande avhandling och inte heller faller under bestämmelsen i 20 § DL om delgivning vidsammanträde. Frågan om man bör införa telefondelgivning som en nydelgivningsform är värd att undersöka närmare. Eftersom det i första hand tordebli de allmänna domstolama som skulle dra nytta av telefondelgivning falleruppgiften inom ramen för rättegångsutredningens uppdrag att se överrättegångsförfarandet. 1delgivningsutredningens betänkande förutsattes en avsevärd ökning avbuddelgivningen, utförd antingen av myndighetens egen personal eller av sådanatjänstemän vid andra myndigheter och inrättningar, som i sitt arbete kommer ikontakt med dem som söks för delgivning. I departementspromemorianunderstryks, vad avser den senare gruppen, att en tjänstemans medverkan ibuddelgivning inte får rubba ett förtroendeförhållande mellan honom och hansklienter och måste bygga på fri villighetens grund. Mot denna bakgrund tordeenligt promemorian buddelgivningen bli av tämligen begränsad betydelse. I frågaom delgivning genom myndighetens personal föreslås en omformulering av 3 § DL.1 lagrummet bör föreskrivas att som altemativ till ordinär delgivning genomposten handlingen skall kunna överlämnas med bud eller på annat sätt tUI densökte. Den nuvarande lydelsen - sändas med bud - har nämligen på sina hålltolkats så att det skulle krävas stämningsmannaförordnande för att enmyndighets egen personal skulle kunna delge en person som befinner sig imyndighetens lokaler. Denföreslagna omformuleringen av 3 § DL har inte mött någon erinran underremissbehandlingen. Även jag anser att den bör genomföras. Promemoriansuttalanden om att buddelgivning genom tjänstemän vid andra myndigheter ochinrättningar bör bygga på friviUighet och inte får rubba ettförtroendeförhållande mellan tiänstemannen och hans klient har kritiserats avdelgivningscentralen i . Delgivningscentralen anser att tjänstemän ochkuratorer vid anstalter och inrättningar bör vara skyldiga att verkstäUadelgivning med dem som befinner sig där. Enligtmin uppfattning måste promemorians ståndpunkt, som stämmer överens meddelgivningsutredningens uttalanden, vara den riktiga. Det finns självfallethänsyn, inför vilka intresset av att kunna genomföra del- 1978/79:11 24 givningfår stå tillbaka. Å andra sidan är inte varje form av exempelvissjukhusvistelse av den arten att den bör utesluta delgivning, vare sig genomen tjänsteman som bud eller genom stämningsman. Jag ämnar också i det följandeföreslå att tjänstemän vid vissa anstalter och inrättningar fårstämningsmannabehörighet såvitt gäller delgivning med intagen. I DF bör tas inen föreskrift att stämningsmannadelgivning med den som vistas på allmänsjukvårdsinrättning bör ske i !>amråd med styresman eller kurator vidinrättningen. 2.4.3Rekommenderad försändelse med mottagningsbevis Dettredje sättet för ordinär delgivning, rekommenderad försändelse medmottagningsbevis, är enligt departementspromemorian omständligare och dyrareför både myndigheten och den enskUde jämfört med vanlig brevdelgivning. Metodensägs emellertid kunna vara ett värdefullt komplement tiU brevdelgivningen ochett altemativ tUl särskild postdelgivning. Metoden har vunnit insteg bl. a. imål om lagsökning och betalningsföreläggande, där brevdelgivning ofta bedömsvara olämplig. I orter där den särskilda postdelgivningen har låg effektivitethar rekommenderad försändelse med mottagningsbevis aUt mer kommit tillanvändning. Bland metodens fördelar nämns att myndigheterna kain dra nytta avden påminnelse som postanstalten skickar ut om försändelsen inte hämtas. Ipromemorian föreslås att man undersöker möjlighetema att utnyttja rekommenderadförsändelse med mottagningsbevis också i andra ärendetyper där brevdelgivningär olämplig men en mera kvalificerad delgivningsform å andra sidan inte ärpåkaUad. Man bör också undersöka om metoden kan förbättras genom att avi ochmottagningsbevis arbetas samman till en enda blankett. PrioriteringenmeUan brevdelgivning och delgivning genom rekommenderad försändelse medmottagningsb(;vis föreslås framgå genom en regel i DF som - i överensstämmelsemed 3 § DK - anger att rekommenderad försändelse får användas endast omanledning förekommer till det. Remissinstansemahar i allmänhet iinte haft något att erinra mot vad som har anförts ipromemorian. RÄ och postverket förordar nya försök att kombinera avi ochmottagningsbevis. Delgivningscentralen i påpekar att mer än 40 procentav dess ärenden avser mål om lagsökning och betalningsföreläggande. Det ärdärför angeläget att domstolarna först prövar delgivning genom rekommenderadförsändelse med mottagningsbevis så att centralen kan avlastas dessabagatellartade ärenden och kan koncentrera verksamheten på mera kvalificeradeuppgifter. anser att en viss försiktighet är påkallad vidanvändningen av rekommenderad försändelse i ärenden av brådskande natur ochnämner som exempel lagsökningsmål med yrkande om avhysning. Jagär för egen del positivt inställd till en ökad användning av de rekommenderadeförsändelsema. Användningen bör dock inte gå ut över brev- 1978/79:11 25 delgivningenutan avse områden där mera kvalificerade delgivningsformer har använts.Jag noterar således med tillfredsställelse att metoden allt mer utnyttjas i målom lagsökning och betalningsföreläggande. I de avhysningsfall somrättegångsutredningen har nämnt kan skyndsamhets-kravet tillgodoses genom begär förkortad liggetid på adresspostan-stalten. Lika lite som när detgäller brevdelgivning bör man emellertid vara förhindrad att redan från börjantillgripa en mer kvalificerad delgivningsform om tidigare erfarenheter av densökte eller andra omständigheter gör det sannolikt att han inte vill medverka.Några för alla fall giltiga anvisningar låter sig knappast utforma utanavgörandet får träffas av myndigheten efter vad som är lämpligt i det enskildaärendet. Med hänsyn till metodens fördelar särskilt i mera rutinbetonadeärenden, där kravet på skyndsamhet är mindre framträdande, är det angelägetatt myndighetema undersöker i vilken mån den kan få nya användningsområden ochförbättras i tekniskt hänseende. 2.5Särskild postdelgivning (3 § andra stycket DL) Delgivningsutredningenföreslog att den särskilda postdelgivningen skulle slopas som delgivningsform.Skälen var att denna delgivningsform användes alltmer sällan och uppvisadesjunkande eff'ektivitet, särskiU i storstadsområdena. Den kunde med fördelersättas med olika ordinära delgivningsmetoder. Enligt utredningen borde detvara fördelaktigt för postverket att slippa hanteringen av de fåtaliga ochfrån andra postratiner avvikande ärenden som de särskilda postdelgivningarnautgjorde. Utredningensförslag mötte kritik främst från sådana allmänna domstolar, i vilkasdomkretsar den särskilda postdelgivningen fungerade bra. Idepartementspromemorian redovisas en del statistik för att belysa den särskildapostdelgivningens användning. Antalet delgivningsförsändelser är av antalet . Är 1977 var antalet 249265. Andelenförsändelser som man lyckas dela ut har sjunkit från ca 70 tiU ca 60 procentunder . var effektiviteten , vilket innebär att147663 av försändelsema kunde delas ut. Effektiviteten skiftar kraftigt mellanolika delar av landet. I lyckas man dela ut endast 40,6procent men i utpräglad glesbygd av försändelserna. Den heltdominerande användargrappen är tingsrätterna, som enligt en avdelgivningsutredningen redovisad undersökning svarar för avuppdragsvolymen. Enligtdepartementspromemorian är det inte uteslutet att en del ärenden som gårtill stämningsmannadelgivning skulle kunna av med den avsevärt billigaresärskilda postdelgivningen. Särskilt kunde detta gälla vid delgivning medjuridiska personer. Risk finns också att huvudparten av de drygt 140000försändelser som kan delas ut genom särskild postdelgivning skuUe komma attbelasta stämningsmannaorganisationen om den sär- 1978/79:11 26 Bland delgivningsformens förtjänster nämns att manredan efter några dagar får besked om delgivningen har lyckats eller inte.SärskUd postdelgivning sägs också kunna fylla en uppgift i sådana fall där densökte visserligen inte vill samarbeta i delgivningsförfarandet genom attskicka tillbaka delgivningskvittot eller uppsöka hämta enrekommenderad försändelse men inte heller aktivt motsätter sig delgivning genomatt hålla sig undan eller vägra ta emot försändelsen. Idepartementspromemorian föreslås mot denna bakgrand att den särskildapostdelgivningen i vart fall t. v. behåUs som delgivningsform men att dessanvändningsområde begränsas till de aUmänna domstolama (tingsrätterna,hovrättema och högsta domstolen) och de allmänna förvaltnings-domstolama(kammarrättema, regeringsrätten och de blivande länsrätterna). Promemorieförslagetatt den särskilda postdelgivningen behålls som delgivningsform har i aUmänhethälsats med tillfredsstäUelse. Endast JK föreslår att delgivningsformenslopas. Han anser att man i de fall där den särskilda postdelgivningen harutsikter att lyckas lika gärna skulle kunna använda ordinär delgivning. Stockholmstingsrätt och framställer inget sådant yrkande men sägersig för egen del kunna avvara delgivningsformen, som har fått en alltmerbegränsad användning i dessa domstolar. Promemoriansförslag till avgränsning av de myndigheter som skall få använda särskildpostdelgivning har väckt kritik från olika håll. En remissinstans anser attingen begränsning bör göras. Från andra håll framställs önskemål om attytterligare myndigheter tas med i uppräkningen. Bland myndigheter som nämns finnsåklagarmyndigheterna och de lokala skatte-myndighetema. Några remissinstanserföreslår att alla slags domstolar tas med i kretsen som får använda särskildpostdelgivning. sätter å andra sidan i fråga omi intemetoden bör förbehåUas de allmänna domstolama. Föregen del anserjag att den särskilda postdelgivningen, på de skäl som harangetts i promemorian, i vart fall t. v. bör behållas som delgivningsform. Jagdelar också promemorians uppfattning att endast de allmänna domstolama och deallmänna förvaltningsdomstolama i fortsättningen bör få anlita särskildpostdelgivning. Därmed torde man täcka in huvudparten av de ärenden som f n.går till särskild postdelgivning. De ärenden som härrör från andra myndigheterlär inte vara flera än att de - i den mån man inte kan utnyttja någon form avordinär delgivning - kan tas över av stämningsmannaorganisationen. Demyndigheter som får avstå från den särskUda postdelgivningen har inte heller isamma utsträckning det kraftiga inslag av muntliga förhandlingar och de krav påsnabb delgivning som präglar framför allt tingsrättemas verksamhet.Ärendetyperna är också ofta sådana att man kan räkna med en frivilligmedverkan från de enskildas sida. 1978/79:11 27 Medhänsyn till att den särskilda postdelgivningen bör omprövas sedan erfarenhethar vunnits av de förändringar som förestår inom delgiv-ningsverksamhetenfinner jag att man inte nu bör skapa eller behålla rutiner för dennadelgivningsform vid myndigheter som sällan utnyttjar den. Om användningenbegränsas tiU delar av ansvarsområde, underlättas utarbetandetav lämpliga rutiner och det samarbete som kan behövas på central nivå. Jagföratsätter att ett samarbete kommer till stånd mellan ochpostverket såväl i fråga om de rekommenderade försändelserna som i fråga omden särskilda postdelgivningen. Härvid kan bl. a. övervägas en av RÄ väckttanke att ändra ratinerna vid den särskUda postdelgivningen så attförsändelse, som brevbäraren inte kan lämna vid besök i bostaden eller påkontoret, skall kunna hämtas på postanstalten. Jagförordar således att användningen av den särskilda postdelgivningen avgränsaspå det sätt som föreslås i promemorian. Av fattadeprincipbeslut om en utbrytning av länsdomstolarna till självständiga allmännaförvaltningsdomstolar (prop. 1977/78:170, KU 47, rskr 308) följer att också denya länsrätterna kommer att kunna använda delgivningsformen. I promemorian diskuterasäven om man i fråga om särskild postdelgivning skall behålla regeln i 19 §andra stycket DL att delgivning anses ha skett även om den sökte vägrar ta emothandlingen. I praktiken lär det inte förekomma att man inom postverketutnyttjar denna befogenhet att genomföra delgivningen mot den söktes vilja.Det kan enligt promemorian vara svårt att till det stora antal posttjänstemänsom får utföra särskild postdelgivning sprida erforderlig kännedom om hur manskall förfara i dessa udda situationer, som av den sökte kan uppfattas som entvångsåtgärd som rimmar mindre väl med postverksamheten i övrigt. Enligt promemorianbör man dock inte i samband med den förestående omdaningen avdelgivningsverksamheten ändra på bestämmelsen, som även om den inte utnyttjaskan ha en viss psykologisk effekt tUl gagn för verksamheten. Fråganhar berörts av postverket och rättegångsutredningen. Verket vill inte motsättasig att bestämmelsen behåUs övergångsvis. Utredningen anser däremot att detknappast finns anledning att behåUa bestämmelsen. Påde skäl som bar anförts i promemorian anser jag att möjligheten att verkstäUasärskild postdelgivning mot den söktes vilja t. v. bör bevaras. Det kan finnasskäl att ta upp frågan på nytt när man granskar resultatet av de förändringarav delgivningsverksamheten som jag föreslår. Jag vill erinra om attbestämmelsen endast avser situationer där den sökte själv anträffas.Överiämnande av delgivningsförsändelse till exempelvis en hushåUs-medlem enligt12 § DL måste således alltid bygga på friviUighet. Prop.1978/79:11 28 2.6Stämningsmannadelgivning (3 § tredje stycket, 4 och 23 §§ samt 24 § förstastycket DL) 1departementspromemorian understryks att stämningsmannadelgivning är en iförhållande till andra delgivningssätt dyrbar och ocksåtidsödande metod. Från den söktes synpunkt kan den ha vissa nackdelar och kanväcka irritation om den används omotiverat. Det är därför angeläget attmyndigheterna tar till v;ira möjlighetema att på annat sätt få kontakt med densökte och i möjligaste mån utnyttjar de enklare och bUligaredelgivningssätten. De åtgärder som föreslås i promemorian för att effektiviserade enklare delgivningsformema är ägnade att minska behovet avstämningsmannadelgivning. Enligtpromemorian måste man emellertid räkna med att de enklare delgivningsformemainte alltid räcker till. Delgivning måste kunna genomföras också om den sökteinte vill medverka i delgivningsförfarandet, vare sig han underlåter att sändatUlbaka delgivningskvittot eUer lösa ut en rekommenderad försändelse ellervägrar att över huvud taget ta emot delgivningsförsändelsen. Det kan intetillåtas att man genom att sabotera delgiv-ningsförsök lyckas förhala ellerförhindra ett rättsligt förfarande. Som en nödutväg måste man då enligtpromemorian kunna tillgripa stämningsmannadelgivning. Vid sådan delgivning kannämligen delgivning verkställas också om den sökte vägrar att ta emothandlingen och stämningsmannens intyg utgör fullt bevis om hur delgivningen hargått till. En stämningsman kan alltså genomföra en delgivning inte bara med densom inte vill kvittera en mottagen handling utan också med den som vägrar attöver huvud taget ta emot handlingen. Delgivningsutredningenföreslog en skärpning av föratsättningama för att få tillgripastämningsmannadelgivning. Enligt departementspromemorian framgår detemellertid redan av 3 § DL i nuvarande lydelse och av DL:s förarbeten attstämningsmannadelgivning endast får användas för kvalificerade fall när enklareoch billigare delgivningssätt inte kan komma tUl användning. En viss markeringsker dock i promemorians förslag till lydelse av 3 § tredje stycket DL. IstäUet för den nuvarande föreskriften att stämningsmannadelgivning skall ske,om ordinär delgivning eller särskild postdelgivning inte kan ske, föreslås enregel om att stämningsmannadelgivning får ske i den angivna situationen. Promemorianssyn på villkoren för att använda stämningsmannadelgivning delas i allmänhet avde remissinstanser som har yttrat sig på denna punkt. Från flera hållunderstryks att riktmärket bör vara att endast verkligt kvalificerade fallövertämnas till polismyndighet för delgivning. upplyseratt stämningsmannadelgivning numera väljs så gott som uteslutande när försökmed andra delgivningsmetoder har misslyckats eller bedömts vara utsiktslösai.Att ytterligare inskränka användningsområdet genom ännu mera skäirptaförutsättningar kan inte anses 1978/79:11 29 lämpligt,menar tingsrätten. Från polishåll är man däremot orolig för en slentrianmässiganvändning av stämningsmannadelgivning och sätter i fråga om man inteytterligare bör skärpa reglerna för sådan delgivning. bör man med en tillräcklig långtidsplanering avförhandlingama i tingsrätt i mycket stor utsträckning kunna börjadelgivningsförsöken med ordinär delgivning och först därefter övergå tUlstämningsmannadelgivning. Endast om man med stor sannolikhet kan säga att devanliga metodema kommer att bli resultatiösa bör stämningsmannadelgivning fåtillgripas redan från början. Utredningen anser emellertid att man aUtid börbeakta även de kostnader m. m. som en inställd förhandling för med sig. Om såsker kan det ofta visa sig att kostnaden för stämningsmannadelgivningen ärförsumbar. Särskilt uppenbart är detta när det är fråga om delgivningar medkort varsel till en redan utsatt förhandling. Det kan t. ex. röra sig omdelgivning av tiUäggsstämning, delgivning med inträdande medtilltalad ochkallelser till målsägande och vittnen i mycket brådskande situationer. I sådanafall bör de ökade kostnadema och de större olägenhetema för den som skalldelges ställas mot de ofta mycket stora effektivitets- och kostnadsförlustersom blir följden om förhandlingen måste ställas in. Även här bör man enligtutredningen visserligen normalt börja med brevdelgivning, kanske i kombinationmed telefonsamtal från rätten, men man behöver inte i lika hög grad vararestriktiv när det gäller att utnyttja stämningsmannadelgivning. Utredningenanser det kunna sättas i fråga om den föreslagna lydelsen av 3 § DL klart handen att stämningsmannadelgivning får utnyttjas i den utsträckning somutredningen sålunda har förordat. uppehåller sig vid stämningsmannadelgivning utan sambandmed mål eller ärende vid myndighet. Sådana s.k. privata delgivningar förekommerenligt förbundet i stort antal. a. uppsägningar för obetald hyra är detav särskih stor vikt att delgivningen kan ske utan dröjsmål. 1 de aUra flestafall har hyresgäster, som väntas bli utsatta för en uppsägning eller envräkningsåtgärd, skäl att dra sig undan eller förhala delgivningen. FörhåUandetmellan parterna har, när uppsägningshandlingen skickas, ofta blivit sådant atthyresgästen inte löser ut en rekommenderad försändelse med mottagningsbeviseller sänder tillbaka delgivningserkännande. Effektiviteten avstämningsmannadelgivningen är i flertalet fall mycket större. Ofta kandelgivning ske och aUtför stora rättsförluster härigenomundvikas. Förbundet motsätter sig därför att man skall inskränka de nuvarandemöjligheterna till stämningsmannadelgivning och finner ingen anledning til!omformulering av 3 § tredje stycket DL. Det bör överlämnas åt den enskilde attavgöra vilken delgivningsform som han i det särskilda fallet anser varaeffektivast. Förbundet anser att myndigheterna endast i undantagsfall bör kunnaingripa häremot. Jagansluter mig för egen del till promemorians uppfattning. Redan med nuvarandelydelse av 3 § DL framgår att stämningsmannadelgivning bör 1978/79:11 30 tUlgripasendast i kvalificerade fall. Genom den föreslagna omformuleringen markeraslagstiftarens restriktiva inställning ytterligare, vilket jag finner vara avvärde.