prop · G203182 · 1978-12-31 00:00:00 — När det gäller personersom har dömts till skyddstillsyn med föreskrifter om narkomanbehandlingframhåller kommittén att övervakningsnämnderna bör utnyttja sin möjlighet attingripa vid misskötsamhet eller underlåtenhet att medverka i föreskrivenbehandling. Kommittén understryker att underlåtenhet att följa föreskrifterkan leda till skyddstUlsynens undanröjande, ett förhållande som bör kunnafungera som en motsvarighet till civil-commiimcnt-systemets hot om straffverkställighet. Kommitténsbetänkande har remissbehandlats. Där\'id har förslaget om försöksverksamhet icivil comrnilment-systemets anda fått ett posilivt mottagande och inteavstyrkts av någon instans. Det har uttryckligen tillstyrkts bl. a. avhovrätten över och , i samt . , som också ställer sig positiv, framhålleratt de frivårdsanläggningar som styrelsen har tillgång till lämpar sig för enverksamhet av avsett slag under fömtsättning att ett mera struktureratbehandlingsinnehåll kan ges åt vistelsen vid dessa anläggningar än vad som vanligen är fallet. Om de behandlingshem för narkotikamissbrukare som drivsi regi byggs ut, torde enligt styrelsen också dessa ge möjlighet vidgad försöksverksamhet av det slag kommittén tänker sig.Kriminalvårds-nämnden, som i princip tiUstyrker förslaget, framhåller attverksamhet med liknande uppläggning redan nu bedrivs på sina håll efter medgivandefrån övervakningsnämnd eller kriminalvårdsnämnden. Det synes emellertidlämpligt att de av kommittén avsedda behandlingsformerna, som bygger på en närasamverkan med den allmänna sjukvården, prövas och utvärderas på sätt kommitténtänkt sig. Försöksverksamheten bör dock inte begränsas till dem som dömts tUlfängelse högst utan omfatta även dem som avtjänar längre fängelsestraff.Till de remissinstanser som i princip tillstyrker kommittéförslaget hör 1978/79:182 25 Enligt förbundet är det naturligt alt, förutomkriminalvärds- och sjukvårdsmyndigheterna, även den primärkommunalasocialvården medverkar vid planering och genomförande av ett behandlingsprogramav nu aktuellt slag. Enligt förbundet finns det ingen anledning att begränsa tUlämpningentill narkotikamissbmkare. Även vid andra former av missbruk kan kontraktsvårdenvara ett lämpligt alternativ till fängelsestraff. Somhar nämnts inledningsvis planeras vid UUeråkers sjukhus en försöksverksamhetmed kontraktsbunden vård för narkotikamissbrukare som har begått brott.Försöksverksamheten är avsedd att pågå under tre budgetår med början den 1 juli1979. Medel för verksamheten kommer att kunna ställas lUl förfogande av delegaiionenför social forskning, jubileumsfond samt och . Enligt det program som har gjorts upp för verksamheten och de kompletterandeuppgifter som har lämnats av projektledareni avses verksamheten ha i huvudsakföljande inriktning. Det har därvid klargjorts att programmet kan komma attjusteras på vissa punkter beroende på hur de juridiska förutsättningarnautformas. Inomramen för försöksverksamheten kommer vård vid att erbjudasnarkotikamissbrukare i Uppsala- och Stockholmsområdena som har övertygats ombrott. Verksamheten syftar till att lokalisera och behandla de missbrukare som i en akut rättslig tvångssituation har behandlingsvilja. Klienten skallsjälv åta sig att undergå vården, och avsikten är att han även skallunderteckna ett värdkontrakt. Delta kontrakt avses inte ha någon egeniligjuridisk betydelse utan fyller främst en psykologisk funktion. Behandlingeninleds med en vistelse på narkomanvårdskliniken vid . Vid denna klinik finns f. n. 16 sängar för narkomanvård, varavfyra för akutbehandling och avgiftning. Enheten har tUlgång tUl tvåöverläkare, två underläkare samt sköterskor och vårdare. Vidare finns personalför social och psykologisk rådgivning, socialkurativa insatser samt speciellatränings- och aklive-ringsprogram för narkotikamissbrukare. Beroende påbeläggning m. m. kan även ett planerat mindre behandlingshem med direktanknytning till kliniken komma att användas för ändamålet. Tanken är attklienten i samband med behandlingen i förekommande fall även skall, med myndigheternashjälp, ordna sina arbets- och bostadsförhållanden. Efterbehandlingen vid kliniken förs patienten över till öppen vård. Han får dåarbeta och bo i sitt hem men är skyldig att två gånger infinna för rådgivning och kontroll av att han är drogfri. För personerbosatta i skaU denna inställelse ske vid narkomanvårdsdispensäreninom . Dispensä-ren, som har kvällsmottagningar två gånger iveckan, förestås av en läkare och förfogar över kurator, sekreterare ochtidvis en forskningsassistent. KontroUen av drogfriheten sker genom kemiskatest av urinprov. Med hänsyn till vikten av snabbhet och precision vidbestämningarna i de fall det här gäller avses testen ske med tillämpning av s.k. masspek- 1978/79:182 26 Personer bosatta i skall på motsvarande sättinställa sig vid (norra delen av regionen) eller Huddingesjukhus (södra delen av regionen). Rådgivning och avlämnande av urinprov skervid dessa sjukhus, men överläkaren vid UUeråkers sjukhus behållersamordningsansvaret. Samtliga urinprov skall också analyseras vid Ulleråkerssjukhus. Försöksverksamhetenbygger på principen att misskötsamhet från klientens sida innebär attkontraktet anses "brutet" och att klienten i så fall skallöverföras till kriminalvården. Det bedöms nämligen som väsentligt, attmissbrukarna får respekt för vårdapparatens effektivitet. Som misskötsamhetbetraktas självfallet att klienten avviker från sjukhuset under denklinikbundna behandlingen eller att han under den öppna vården underlåter attinfinna sig för kontroll. Enstaka (högst två) återfall i narkotikamissbrukavses leda till återinlagning på narkomanvårdskliniken, men visar urinprovskontrollenatt återfallen upprepas, anses kontraktet brutet. Det är också fömtsatt attklienten skall föras Över till kriminalvården vid ny allvarlig brottslighet. Frånsocialpsykiatrisk synpunkt bedöms det som en fördel, om behandUngen vid narkomanvårdsklinikenkan inledas efter lagföringen, sålunda utan att missbrukarendessförinnan har börjat undergå kriminalvård i anstalt. Behandlingen är avseddatt pågå , men kan det bedömas, omförutsättningar finns för att genomföra behandlingsprogrammet med framgångsriktresultat. Avsiktenär att behandlingseffekterna skall utvärderas genom mätningar avsocialpsykiatriska bakgrundsdata, registrering av attityder och beteenden underden första klinikvistelsen och öppenvårdsbesöken samt kontroll av anpassningen tiUarbets-, familje- och bostadsförhållanden. Det beräknas att minst 50 fall böringå i en preliminär studie . Dethar bedömts som angeläget att under projektets inledningsskede sörja för attnoggrann information om försöksverksamheten ges åt bevörda myndigheter inomkriminalvården och eventuellt även åt domstolarna i de aktuella resionerna. 5 Vissa andra aktuella förslag m. m. Idet kriminalpolitiska utvecklingsarbetet har intresset ibetydande utsträckning varit inriktat på frågor med anknytning til! En rad förslag har lagts fram av olikakommittéer. Hit hör det redan nämnda belänkandet (SOU 1977: 23) Psykiskt stördalagöverträdare. Bland andra aktueUa förslag kan nämnasungdomsfängelseutredningens betänkande (SOU 1977: S3> Tillsynsdom ochbrottsförebyggande rådets kriminalpolitiska arbetsgrupps rapport (1977: 7)Nytt straffsystem. Idéer och förslag. Äv betydelse för kriminalvården är ocksåsocialutredningens betänkande (SOU 1977: 4041) Socialljänst ochsocialförsäkringstillägg. En närmare redogörelse för de olika betänkandenaskulle bli alltför omfattande. Här skall endast nämnas några särskilda förslagav intresse i förevarande sammanhang. Ibetänkandet om de psykiskt stijrda lagöverträdarna förordas bl. a. en klararegränsdragning mellan sjukvård och kriminalvård samt en be- Prop.1978/79:182 27 gränsningav möjligheten att överlämna lagöverträdare till sluten psykiatrisk vård.Begränsningen tar sikte på de s. k. jämstäUdhetsfallen, dvs. personer medsjälslig abnormitet av så djupgående natur att den bedöms som jämställd medsinnessjukdom (ofta narkomaner och alkoholister). Ungdomsfängelseutredningensförslag innebär bl. a. att ungdomsfängelse avskaffas som påföljd och att en nyfrivårdspåföljd med särskilt intensiv övervakning betecknad tiUsynsdom införs. Den nuvarande möjligheten att förbinda kriminalvård i frihet medföreskrifter om vård och behandling föreslås avskaffad. Även ibrottsförebyggande rådets rapport föreslås en ny frivårdspåföljd som innebärintensiv övervakning. Den som underkastar sig vård eller behandling för alkohol-eller narkotikamissbruk skall dock kunna undgå kontrollen så länge denna behandlingpågår. Förslaget innebär vidare bl. a. att överlämnande till särskild vårdutmönstras ur det straffrättsliga reaktionssystemet. Pågmndval av bl. a. socialutredningens betänkande har regeringen till lagrådetremitterat förslag tUl lagstiftning om vård ulan samtycke inom socialvård ochsjukvård. Förslaget innebär bl. a. att det för personer intelängre skall finnas möjlighet alt beslula om vård utan samtycke inomsociallagstiftningen. I stället föresläs att lagen (1966: 293) om beredande avsluten psykiatrisk vård i vissa fall (LSPV) skall göras om till lag ompsykiatrisk vård och vård av missbrukare i vissa fall. Enligt lagförslagt skallden som missbrukar alkohol eller narkotika kunna beredas vård oberoende avsamtycke, om han till följd av missbruket är i trängande behov av avgiftningoch psykiatrisk vård i samband med denna och utebliven vård skulle innebäraallvarlig fara för hans hälsa eller liv eller för annans personliga säkerheteller hälsa. Vård med stöd av denna bestämmelse skall kunna pågå i högst fyraveckor. 6 Överväganden och förslag 6.1 Allmänna synpunkter Narkotikaproblemenvid kriminalvårdens anstalter är allvarliga. Antalet missbrukare är stort, ochen klar tendens har gett sig tUl känna mot ett tilltagande brukav tyngre preparat. Även bland frivårdens klienter är inslaget avnarkotikamissbrukare betydande. Stora ansträngningar hargjorts att komma till rätta med problemen. Här kan bl. a. hänvisas till deåtgärder som har genomförts på grundval av förslagen från ledningsgruppen förnarkotikafrågor (S 1977: 06). I enlighet med gruppens förslag har under våren1978 inrättats en frivillig drogfri behandlingskedja vid tre anstaltsenheter,det s. k. Österåkerspro-jektet. Denna verksamhet kan ses som en form av kontraktsbundenbehandling inom frihetsberövandets ram. Narkolikafria avdelningar har under år1978 inrättats även vid kriminalvårdsanstalterna Hinseberg, och har försöksverksamhet inletts med differentiering efternarkotikaberoende av intagna mellan olika anstalter. Effektemaav dessa åtgärder har varit goda, men del slår klart att ytterligareåtgärder fortlöpande måste vidtas. Enighet råder om alt det allvarligasamhällsproblem som narkotikamissbruket bland kriminalvårdens klienter utgörmåste bekämpas på bred front. Erfarenheterna från missbruksvården visar attdet därvid är av värde om även nva 1978/79:182 28 ochdelvis okonventionella metoder kan prövas. Redan mot denna bakgmnd måsle detvara en fördel att ta tiUvara det ytterligare altemativ som den nu planeradeförsöksverksamheten med narkomanvård i civil commitmentsystemets anda kan erbjuda.De amerikanska erfarenheterna av civU commitment har varit förhåUandevisuppmuntrande, och även den liknande verksamhet som har bedrivits vid vissakollektivhem i har gett goda resultat. Den nu planerade verksamhetenkan också tänkas på olika sätt bli knuten till den försöksverksamhet som pågårinom kriminalvården. Härtillkommer också att frågan om att finna ändamålsenliga alternativ tUlfrihetsstraff har fått allt större aktualitet. Regeringen har i prop.1978/79: 100 (bU. 5 s. 9) gett tUl känna att en särskild utredning i ämnet inomkort kommer att tillkallas. En sådan utredning lorde inle kunna undgå att kommain på frågan om en motsvarighet tiU civil commilment i en eller annan form börinföras i . Skulle en sådan ordning anses önskvärd aktualiseras intebara principiella frågor nied anknytning till det straffrättsligareaktionssystemet utan ocksä komplicerade juridiskt-tekniska spörsmål liksomfrågor rörande huvudmannaskap och organisation m. m. Som har påpekats av 1971års utredning om behandling av psykiskt avvikande är det därför en klarfördel, om ett ställningstagande till frågan kan underlättas genom en försöksverksamhet. Vadsom har anförts nu liksom det förhållandet att det vid finnssärskilt goda förutsäuningar för att genomföra en försöksverksamhet av detslag som avses nu talar för att den försöksverksam.het som planeras vidsjukhuset bör genomföras. Därvid finns bl. a. anledning att uppmärksammafrågan om en sådan verksamhet förutsätter ändringar i regelsystemet. 6.2De juridiska förutsättningarna för försöksverksamheten Dengrundläggande tanken bakom civil commitment är att en miss-bmkare som begåttbrott och som antingen har ådömts eller också står inför hotet att bli ådömdett frihetsstraff skall kunna välja att i stället i kontrollerade formerundergå behandling mot sitt missbruk. I de amerikanska systemen och i denlitteratur som finns tillgänglig kring dessa har särskild vikt lagts vid attdet i första hand är missbmkaren själv som skall äta sig en prestation. Lyckasbehandlingen, undgår missbrukaren verkställighet av frihetsstraffet, men om hanmissköter sig verkställs della. Dettorde stå klart att ett system av det slag som har skisserats nu i renodladform inte ens som en försöksverksamhet kan införlivas med det svenskastraffrättsliga systemet utan mycket stora ingrepp i detta. Värdefullt äremellertid om förutsättningar kan skapas för en försöksverksamhet däråtminstone vissa grundläggande moment hos civil commitment finns bevarade. Angåendeden närmare uppläggningen av den försöksverksamhet som planeras vid Ulleråkerssjukhus har överiäggnmgar ägt rum mellan företrädare för sjukhuset, justitie-och socialdepartementen samt delegationen för social forskning. Därvid harkonstaterats att försöksverksamheten åtminstone till en del bör kunna genomförasmed stöd av 34 § KvaL på det sätt som har förordats av utredningen ombehandling av psy- 1978/79:182 29 kisktavvikande (se avsnitt 3.2). En utgångspunkt har därvid varit att verksamhetenenligt krimmalvårdsnämndens förslag också skulle kunna omfatta dömda med enstrafftid överstigande . Ättbygga försöksverksamheten enbart på 34 §-placeringar enligt de regler somgäller nu är emellertid förenat med svårigheter. ÄtskUliga omständighetersammanhängande med lagstiftningens konstruktion medför nämligen attverksamheten då inte skulle kunna genomföras utan betydande avvikelser från degmndläggande tankarna bakom projektet. TiUen början bör erinras om att beslut om 34 §-placering meddelas av övervakningsnämndemaresp. Även om dessa nämnder säkerligen komer att ägna ettbetydande intresse åt projektet, så måste det beaktas att nämnderna, som haren domstolsliknande funktion, självfallet är bundna av de regler som gäller.Dessa innebär bl. a. att det fordras särskilda skäl för beslut om en 34 §-place-ring.Nämnderna torde inte kunna besluta om en sådan placering enbart på grund av attden intagne ar narkotikaberoende och beredd att underkasta sig behandling inomramen för försöksverksamheten, utan speciella omständigheter måste föreliggavid prövningen i det enskUda fallet. HärtUlkommer att det av både praktiska och principiella skäl knappast är tänkbartatt de aktuella 34 §-placeringama skulle kunna verkstäUas så tidigt som manfrån socialpsykiatriskt håll har funnit önskvärt, dvs. redan innankriminalvården i anstalt har tagit sin början. Det skulle förutsätta att deberörda nämndema inom kruninalvården förberedde frågan innan domstolen dömt imålet, något som skuUe bli förenat med stora svårigheter. Även om detta skullekunna gå att genomföra, kvarstår den principiella frågan om lämpligheten avatt den som dömts till fängelse och utan domstolens kontrollerhåller en 34 §-pla-cering. Eventuellt skulle den dömde då över huvud tagetinte behöva avtjäna någon del av straffet i kriminalvårdsanstalt. Det kan pågoda grunder ifrågasättas, om en sådan ordning är förenlig med grundema för 34 §-institutet. Närdet gäller själva innebörden av ett beslut erUigt 34 § KvaL i här avsedda faU,står det visserligen klart att placering på narkomanvårdsklinik i och för sigär förenlig med bestämmelsen. Betydande tveksamhet måste emellerlid föreliggainför tanken att den dömde, i enlighet med behandlingsprogrammet, skulle medstöd av detta lagmm placeras i sin egen bostad under återstoden av strafftiden.Placering i eget hem med stöd av 34 § KvaL har visserligen förekommit i enstakafall under tid institutet har funnits tUl (se avsnitt 2.2.2) men det har dåförelegat helt speciella omständigheter. Det är högst osäkert om de berördaövervakningsnämnderna och kriminalvårdsnämnden skulle finna förutsättningarföreligga för att mera reguljärt tillämpa sådana placeringar ens inom ramen fören tillfällig försöksverksamhet. Vidaremåste beaktas att den tid, under vUken den dömde med stöd av 34 § KvaL vistasutanför kriminalvårdsanstalt, räknas som strafftid. Tanken bakomförsöksverksamheten är att den dömde skall återföras till kriminalvårdsanstaltom han skulle missköta behandUngen eller återfalla i narkotikamissbmk samt atthan då i princip skall avtjäna det slraff som urspmngligen har bestämts.Sannolikt skulle emellertid i praktiken inte sällan en så stor del avstrafftiden ha förflutit när en eventuell misskötsamhet konstateras, att dendömde skulle komma att friges villkorligt kort efter det att han återintagits ianstalt. Prop.1978/79:182 30 efter villkorlig frigivning kan den dömde visserligengenom särskild föreskrift åläggas att undergå vård eller behandling, men någonföreskrift om skyldighet för honom att avhåUa sig från narkotika kan inte lagligenmeddelas. En så ingripande sanktion som förverkande av villkorligt medgivenfrihet vid misskötsamhet som inte består i ny brottslighet till-lämpas numeramycket sällan i praktiken. Möjligheten att förordna om förverkande i sådanafall har f. ö. föreslagits helt upphävd såväl i ungdomsfängelseutredningensbetänkande och brottsförebyggande rådets rapport som i ett avlämnatbetänkande om villkorlig frigivning från nordiska straffrättskommitlén (NU Ä1978: 6). Vad som har anförts nu innebär sålunda att det avseddahotet om verkställighet av fängelsestraffet åtminstone i vissa fall inte skullefå någon realitet. Det kan inte uteslutas att en del dömda skulle utnyttja försöksverksamhetenför att undgå eller i varje fall försöka förkorta fängelsestraffet utanallvarligt menade avsikter att upphöra med narkotikamissbruk. Mot den bakgrund som har angetts nu synes det interealistiskt att begränsa försöksverksamheten till att omfatta enbart fall därbeslut enligt 34 § KvaL kan meddelas. En tänkbar möjlighet att komplettera verksamhetenskulle då vara att låta den avse även skyddstiUsynsdömda som genom särskildföreskrift har ålagts att underkasta sig behandling vid motnarkotikamissbruk. Som redovisats i avsnitt 3.2 har utredningen om behandlingav psykiskt avvikande pekat på en sådan möjlighet. Därvid erinrade utredningenom att underlåtenhet att följa meddelade föreskrifter kan leda tiU att skyddstiUsynenundanröjs och att annan påföljd bestäms. SjälvfaUet bör det inte föreligga :något hinder mot på narkomanvårdskliniken eller dispensären vid tar emotskyddstiUsynsdömda för behandUng även försöksverksamheten pågår.Det kan dock av flera skäl ifrågasättas om det är lämpligt att inbegripa sådanafall i själva försöksverksamheten. De skulle i praktiken inte komma att skiljasig från andra fall där personer som dömts till skyddstillsyn har erhållitföreskrift om narkomanvårdsbehandling. Nuvarande praxis innebär att övervakningsnämndemautomordentligt sällan gör framställning till åklagare om att denne skall föratalan vid domstol om undanröjande av skyddstillsyn och bestämmande av ny påföljdför brottet.i Det är knappast tänkbart att inhiera en speciell och för de dömdasträngare praxis i Stockholms- och Uppsalaregionema under den tidförsöksverksamheten pågår. Hotet om att vid misskötsamhet få undergåkriminalvård i anstalt skulle i enlighet härmed knappast få någon realitet ide fall som avses här. Mot den nu senast diskuterade lösningen torde från socialpsykiatriskthåll kunna riktas även den invändningen att narkomanvårdsbehandlingen skuUekomma att framstå som bestämd av myndighetema genom en föreskrift och inte avden dömde själv. Det bör i sammanhanget anmärkas att de lagförslag som harremitterats till lagrådet på grundval av socialutredningens betänkande (seavsnitt 5) innebär att det för vuxna personer inte längre skall finnasmöjlighet att inom ramen för sociallagstiftningen besluta om vård utansamtycke. 1 , då drygt 13 000 personer stod underövervakning på grund av dom till skyddstillsyn utgjorde antalet sådanaframställningar 14. Uppgift saknas om i hur många fall framställningarna letttill att ny påföljd bestämts. 1978/79:182 31 ningenhar föreslagit att även den nuvarande möjligheten att meddela föreskrift omvård och behandling för den som döms till skyddstiUsyn skall avskaffas. Vadsom har anförts nu talar för att det inte kan anses ändamålsenligt au låta dennu aktuella fÖrsöksverksandDClen omfatta skyddstiUsynsdömda. Mol bakgmnd avatt det som fömt har konstaterats inte heller är realistiskt alt begränsa den tUlpersoner som enligt nuvarande regler kan erhålla 34 -placering enligt KvaLuppkommer frågan om en annan lösning kan väljas. En sådan torde inte stå attfinna utan författningsändring. Enmöjlighet skulle vara att genom en provisorisk lagstiftning ändra reglerna om34 §-pIacering pä ett sådant sätt att större fömtsättningar skapas för enändamålsenlig försöksverksamhet. T. ex. skulle domstol kunna tiUäggasbefogenhet att i en dom på fängelse förordna att den dömde skallkunna erhålla 34 §-placering vid narkomanvårdskliniken. För att komma tillrätta med de fömt beskrivna svårigheler som uppslår vid en tillämpning av 34 §-reglernainom ramen för försöksverksamheten skulle det dock krävas en tämligenomfattande och komplicerad reglering. Mot bakgrund av att försöksverksamhetenär förhåUandevis begränsad bör en sådan lösning undvikas. Sammaskäl kan åberopas mot tanken att genom en tidsbegränsad lagstiftning införa en särskUdpåföljdskonstmktion avpassad för försöksverksamheten. En sådan konstmktionskulle kunna tänkas bestå i exempelvis ett nytt tUI särskUdvård med möjUghet att undanröja påföljden i händelse av den dömdes misskötsamhet eUer också en ordning enligt vilken domstol skuUe kunna förordna om anståndmed verkställigheten av ett ådömt fängelsestraff på vissa villkor. Dessa ochandra liknande lösningar torde förtjäna aU övervägas närmare, om enmotsvarighet till civil commitment skulle anses böra införiivas medsvensk lagstiftning som ett permanent institut. De lämpar sig däremot inte fören förhållandevis begränsad försöksverksamhet med hänsyn tiU den omfaUandereglering i BrB och andra författningar som skulle bli nödvändig. HärtUl kommeratt principiella betänkligheter kan möta mot en ordning som innebär att enspeciell påföljdsform skapas för vissa regioner. Motbakgrund av att ingen av de nu senast skisserade lösningarna synesändamålsenlig vid en försöksverksamhet ligger det nära till hands att erinra omett institut som enligt brittisk rätt kan tUlämpas i situationer av det slagsom är aktuella . Brittisk domstol har möjlighet att, om den tilltaladeförklarar sig ämna undergå vård eller behandling mot missbmk av beroendeframkallandemedel, "defer sentence", dvs. --klara målet vilande underhögst och sedan avgöra målet med beaktande av de nya omständighetersom har tUlkommil (se prop. 1978/79: 3 s. 175). Denna utväg kan tUlgripas äveni andra situationer, såsom exempelvis när den dömde upplyser att han skallbörja ett nytt arbete eller ingå äktenskap. Omsatttill vad som skulle behövas för genomförande av den nu aktuellaförsöksverksamheten och tUl svenska förhåUanden i övrigt skulle en lösningefter dessa linjer kunna tänkas få följande innebörd.