prop · G203170 · 1978-12-31 00:00:00 — Om trafikförsäkringsanstalt inte fullgörsina åligganden enligt lagen eller förordningen, kan regeringen föreläggaanstalten att vidta rättelse eller återkalla dess tillstånd att meddelatrafikförsäkring. Av 135 och 233 §§ lagen (1948: 433) om försäkringsrörelseföljer att försäkringsbolag skall träda i likvidation om dess tillstånd altdriva försäkringsverksamhet återkallas. Den här förut berörda grundlagstolkningen synes leda tillatt de nämnda i trafikförsäkringsförordningen reglerade frågorna skall hänförasunder 8 kap. 2 § RF. Frågan ora grundlagsenligheten av 7 § trafikskadelagendiskuterades såvitt fraragår av motiven inte vid lagens tillkomst. Däremotifrågasatte lagrådet vid sin granskning av lagförslaget om en bestämmelse i 1 §var förenlig med 8 kap. RF. I detta sammanhang anförde lagrådet att trafikskadelagenavsåg ett ämne som torde vara att hänföra till det i 8 kap. 2 § RF angivna lagorarådetoch att därför delegation av normgivningskompetens inte var tillåten (prop.1975/76: 15 s. 252), Att något särskilt påpekande inte gjorts vid 7 § måstebero på att denna regel antingen bedömdes ligga helt utanför området för 8 kap,2 § RF eller ansågs avse blott sådana verkställighetsföreskrifter som regeringenfår besluta med stöd av 8 kap, 13 §, Enligt motiven till RF får verkställighetsföreskriftmeddelas endast om den lagbestämmelse som föreskriften skall komplettera är sådetaljerad att regleringen inte tillförs något väsentligt nytt genomföreskriften (prop. 1973: 90 s, 211), Mot bakgrand av detta, av lagrådet iyttrandet över trafikskadelagen återgivna, ut- 1978/79:170 126 talandeförefaller det mindre troligt all 7 § trafikskadelagen har betraktats som en i och för sig överflödig erinran om regeringens befogenhet att meddela verksiällighetsföreskrifter(jfr dock Nordenson, Trafikskadeersättning, s, 110). Det synes ligga närmaretill hands att se bestämmelsen som ett bemyndigande med stöd av 8 kap, 7 § RFför regeringen att meddela föreskrifter av sådant slag som avses i 8 kap, 3 §. Sammanfattningsvissynes goda skäl tala för att sådan särskild reglering av vissnäringsverksamhet som det här är fråga om bör hänföras till det i 8 kap, 3 § RFbeskrivna lagområdet, även om regleringen innebär att överträdelse i sista handkan leda till att juridisk person som driver verksamheten blir tvångsvisupplöst. Denna fråga ställs emellertid inte på sin spels i det nu aktuellalagstiftningsärendet. Ett finansbolag är nämligen enligt vår mening inte enjuridisk person av särskilt slag utan ett vanligt aktiebolag, som driver visstslag av näringsverksamhet. Att bolaget har getts en särskild benämning fåranses bero på framställningstekniska hänsyn och bör i och för sig inte föranledanågon annan bedömning. Densakliga innebörden av finansbolagslagens regler om kapitaltäckning är attbolag, som önskar driva finansieringsverksamhet, till kundernas skydd åläggsatt uppfylla vissa villkor i fråga om kapitaltäckningen. Den påföljd som kaninträda om bolaget inte uppfyller dessa villkor är att bolaget förbjuds attfortsätta med finansieringsverksamheten. Bolagets fortbestånd påverkas däremotinte, utan det kan fortsättningsvis driva verksamhet av annat slag. Inte hellerinverkar överträdelsen på bolagets förpliktelser mot tredje man eller pådelägarnas eller bolagsledningens ansvar för bolagets åtaganden. Med hänsynhärtill anser vi att de föreslagna reglerna är att hänföra till sådan förenskild betungande offentligrättslig reglering sora avses i 8 kap. 3 § RF. Dethittills sagda har i första hand tagit sikte på reglerna om skyldighet förfinansbolag att ha viss kapitaltäckning. Förslaget innehåller emellertid ocksåi tredje stycket en föreskrift om att finansbolags bolagsordning skall upptabestämmelse om kapitalkravet. Någon sådan föreskrift ingår inte i motsvarande kapitalläckningsregeli 18 § i det genom prop, 1978/79; 9 framlagda förslaget till fondkommissionslag.Med hänsyn till den omgång som är förenad med beslut om ändring i bolagsordningkan ifrågasättas om detta är en lämplig ordning. Bibehålls regeln uppkommeremellertid frågan om regeringen enligt RF kan bemyndigas att meddelaföreskrifter ora innehållet i aktiebolags bolagsordning. Formuleringen av 9kap, 14 § andra stycket aktiebolagslagen, där det föratsätts att vissbestämmelse kan ha intagits i bolagsordning på grand av annan författning änlag, synes utgå från att så är fallet. Denna bestämmelse, som direkt raotsvararen regel i den tidigare gällande lagen om aktiebolag, torde emellertid hautformats utan särskilt beaktande av normgivningsreglerna i RF. Prop,1978/79:170 127 Enligt vår mening bör även det nu berörda spörsmåletbedömas med hänsyn till den sakliga innebörden av föreskriften. Denna är attett aktiebolag för att få driva sådan finansieringsverksamhet som avses ilagen måste ha vissa särskilda beslämmelser i sin bolagsordning utöver vad somgäller enligt aktiebolagslagen, och avsaknaden av sådana bestämmelser medförendast att bolaget kan förbjudas att driva verksamhet av åsyftat slag. Enlagregel av denna innebörd är enligt vår mening att hänföra under 8 kap. 3 §RF. I detta sammanhang kan pekas på de föreskrifter rörandeauktoriserade och godkända revisionsbolag som regeringen har utfärdat med stödav lagen (1975: 86) med bemyndigande att meddela föreskrifter ora auktorisationoch godkännande av revisor. Föreskrifterna har upptagits i förordningen (1973:221) ora auktorisation och godkännande av revisorer (omtryckt 1976: 825) ochinnebär bl, a, att aktiebolag för att kunna auktoriseras eller godkännas somrevisionsbolag skall ha bestämmelser av visst innehåll i sin bolagsordning (18§ andra stycket och 19 § andra stycket) samt att auktorisation ellergodkännande skall upphävas om dessa villkor är uppfyllda (24 §),Dessa regler bygger på ett utredningsförslag, sora redovisades för i prop,1975: 103 med förslag till ny aktiebolagslag m. m, I propositionen föreslogsatt auktoriserat eller godkänt revisionsbolag skulle kunna utses till revisori aktiebolag. Vidare framhölls (s. 242) att det, om godtog principenatt bolag skulle kunna utses till revisor, skulle ankomma på regeringen attmeddela närmare föreskrifter för sådana bolags verksamhet. På grund av det nu anförda, och då regleringen avsernäringsverksamhet, anser vi att bemyndigandet i andra stycket i detremitterade lagförslaget är förenligt med 8 kap. 7 § RF. Förslaget föranlederdärför i denna del inte någon erinran från vår sida. 9 § Lagrådet: Denna paragraf innehåller en generell regel ombankinspektionens tillsyn. Enligt den av lagrådet vid 5 § föreslagna ordningenskall tillsynen avse finansbolag som är upptaget i den hos bankinspektionenförda förteckningen över sådana bolag. Paragrafen bör omformuleras i enlighethärmed. Enligt lagrådets förslag får tillsynsåtgärd enhgt 1018 §§vidtas beträffande ett bolag så snart detta blivit infört i den nämnda förteckningen.Det kan stundom föreligga svårigheter att avgöra hura det skall förfaras medåtgärder som påbörjats före företagets avförande ur registret men som ickehunnit slutföras . Att inspektionen efter det att tillsynenupphört icke kan fullfölja åtgärd t. ex, enligt 16 § är uppenbart. Ett vhesföreläggandeenligt nämnda paragraf Prop.1978/79:170 128 att inkomma raed viss handling raåste exempelvis ansesförfallet. Likaså förfaller ett revisorsförordnande enligt 13 § i och med attbolaget icke längre står under tillsyn, liksom undersökning enligt 12 § fåravbrytas. Däremot synes ett föreläggande enligt 17 § första stycket atl rättaett lagslridigt beslut bestå, om föreläggandet meddelats medan bolaget ännustod under tillsyn. Något nytt sådant föreläggande kan dock knappast meddelasefter del atl tillsynen upphört. Lagrådet har icke funnit möjligt att uppställa någonlagregel om de nu berörda frågorna om avvecklingen av tillsynen när dennaupphör beträffande etl företag som fortsätter sin finansieringsverksamhet. Detfår överlämnas åt rättspraxis att lösa uppkommande frågor. Lagrådet föresläratt paragrafen får följande lydelse: '"Finansbolag, som är upptaget i deni 5 § andra stycket angivna förteckningen, slår under tillsyn avbankinspektionen." 10 § Lagrådet: Av vad lagrådet anfört vid 5 § följer att enligt lagrådetsförslag bankinspektionen, så snart den funnit ett granskat företag varafinansbolag och infört det i förteckningen över sådana bolag, skall upptafrågan om förelagets bolagsordning kan godkännas. Bestämmelse om skyldighet för finansbolag atl tillbankinspektionen ge in bolagsordningen eller beslut om ändring av denna synesej erfordras i lag. Bolag som ansöker om att bli finansbolag torde självmantge in dessa handlingar. Bankinspektionen å sin sida kan vid behov infordrahandlingarna enligt 16 § 4 eller 20 § första styckel. Skulle beslämmelser iförevarande hänseende likväl fordras kan de intas i lill-lämpningsföreskrifter.Tredje meningen i första stycket av förevarande paragraf bör därför ulgå. Enligt andra stycket får bankinspektionen vägra attgodkänna bolagsordning bl. a. om denna strider mot lag eller annan författning.Patent-och registreringsverket har emellertid vid registrering av aktiebolagatt granska att bolagsordningen till sitt innehåll överensstämraer med lag ochannan författning (18 kap. 4 § aktiebolagslagen). Det bör inte ankomma påbankinspektionen att göra en förnyad kontroll, utan dess granskning i dettahänseende bör begränsas till bolagsordningens förenlighet med lagen omfinansbolag och de författningsbestämmelser i övrigt som särskilt rör sådanabolag. Motsvarande bör gälla vid ändring av bolagsordning. Om bolagsordningsaknar bestämmelse som avses i 7 § tredje stycket strider den mot förevarandelag. Detta hinder mot godkännande behöver därför inte särskilt nämnas. Bestämmelsen i andra stycket bör utformas så att det klartframgår alt bankinspektionens prövning är en legalitetsprövning. Prop, 1978/79:170 129 Ombankinspektionen vägrar godkänna bolagsordning bör finansbolaget underrättasom orsaken härtill och beredas möjlighet att bringabolagsordningen i godtagbart skick. Görs ej sådan ändring bör bankinspektionensåsom föreslås i 17 § tredje stycket i förslaget kunna förbjuda bolaget attdriva finansieringsverksamhet. Reglerna härom bör utformas i enlighet med vadlagrådet föreslår vid 17 § och upptas i ett nytt tredje stycke i förevarandeparagraf, varvid regeln i 17 § tredje stycket i det remitterade förslagetutgår. Underhänvisning till det anförda föreslår lagrådet att paragrafen ges följandelydelse: "Finansbolagsbolagsordning skall godkännas av bankinspektionen. Detsamma gäller ändring avbolagsordningen. Godkännandeenligt första stycket skall vägras om bolagsordningen strider mot denna lageller annan författning, som reglerar finansbolags verksamhet, eller om denannars innehåller sådan bestämmelse eller har sådan brist att en sundutveckling av bolagets finansieringsverksamhet kan äventyras. Vägrasgodkännande enligt första stycket skall bankinspektionen bereda bolaget skäligtid att ändra bolagsordningen. Görs ej ändring sora leder till godkännande,får bankinspektionen förbjuda bolaget att driva finansieringsverksarahet somavses i 24 §§." Enligtandra och tredje styckena i det remitterade förslaget kan bankinspektionen förbjudafinansbolag att driva finansieringsverksarahet. Med hänsyn till de vittgåendekonsekvenser ett förbud får bl. a. för finansbolagets kunder bör åtgärdenuppenbarligen inte tillgripas förrän det står klart att rättelse inte kanuppnås på annat sätt. I praktiken torde förbudsregeln framför allt komma attverka sora ett påtryckningsraedel för att förmå bolaget att vidta de åtgärdersom bankinspektionen påfordrar. Ett bolag som drabbas av ett förbud att drivafinansieringsverksamhet måste antingen överlåta verksamheten till annan ellerhelt avveckla denna. Ettförbud skall enligt 22 § i princip leda till omedelbar efterrättelse. Av vadnyss sagts följer att förbud i allraänhet ej kan gälla från beslutets dag. Ettbeslut om förbud måste därför innehålla icke bara själva förbudet utandärutöver uppgift om den tidpunkt, från vilken det skall gälla. Hur långtidsfristen skall göras beror av olika omständigheter. Är fråga om en storverksamhet, som skall avvecklas, kan en relativt lång tidsfrist bli nödvändig.Förbud får antas skola gälla för det aktiebolag som drabbas därav tills vidare,dvs. , om bankinspektionen ej upphäver det eller från börjantidsbegränsar det. 9 1978/79.1 saml. 1978/79:170 130 Enligtparagrafens formulering skall ett förbud gälla all finansieringsverksamhet,som avses raed den i 1 § intagna definitionen. Även ora såsom lagrådet föreslårdefinitionen göres mindre vid, kommer i allt fall förbudet att gälla även sådanfinansieringsverksamhet som på grund av sin begränsade omfattning ellersärskilda art ligger utanför lagens tillämpningsområde. Det synes icke påkallatatt förbudet såsom sanktion enligt lagen skall avse också sådan finansieringsverksamhetsom enligt den avgränsning varpå lagen bygger står öppen för envar. Ett sådantförbud att driva en verksarahet som i övrigt är oreglerad och fri för allaandra än den förbudet drabbat synes också svårt att upprätthålla i praktiken. Överhuvudmåste beaktas att förbudet är lätt att kringgå genom att intressenterna i detbolag mot vilket förbudet riktats bildar ett nytt bolag, som då får fullfrihet att driva finansieringsverksamhet utanför lagens tillämpningsområde. Påanförda skäl föreslår lagrådet att förbudet i paragrafens andra stycke utforraassora ett förbud att driva finansieringsverksarahet som avses i 24 §§. Beaktasvad lagrådet anfört vid 10 §, skall tredje stycket utgå. Enligt vad som anföresi lagrådsremissen beträffande tillsynen skall finansbolagen tills vidarealltjämt omfattas av lagen (1971: 112) om förbud mot oskäliga avtalsvillkor(avtalsvillkorslagen). I enlighet därmed föreslås i lagrådsremissen en ändringi 2 § nämnda lag. Bankinspektionen tankes enligt remissförslaget övervaka attfinansbolagen inte i sin verksamhet använder sig av oskäliga avtalsvillkor och bedömeskunna få till stånd rättelse inom ramen för sin tillsyn över finansbolagen. mån det finns anledning att ingripa mot finansbolag med hjälp av desärskilda medel som avtalsvillkorslagen erbjuder förklaras bankinspektionenoch KO böra samverka för att få rättelse, i sista hand genom att KO för talanhos . Densålunda föreslagna ordningen aktualiserar frågan om bankinspektionen kaningripa med stöd av förevarande paragraf mot ett finansbolag som tillämparoskäliga avtalsvillkor mot konsumenter. Ingripande enligt paragrafen kan skebl. a. om finansbolag har fattat beslut eller driver verksamhet i strid motförfattning som reglerar sådant bolags verksamhet. Avtalsvillkorslagen blir medlagrådsremissens förslag att hänföra till sådan författning. Enligt denna lagkan vid vite förbjuda näringsidkare som har använt visstavtalsvillkor att använda samma eller väsentligen samma villkor, omvillkoret bedöms som oskäligt mot konsumenter. Lagen ställer alltså i och försig inte upp något direkt förbud mot användning av oskäliga avtalsvillkor utanger endast möjlighet att förbjuda framtida användning av visst sådant villkor.Användning av ett avtalsvillkor, som vid en eventuell prövning enligtavtalsvillkorslagen skulle komma att bedömas som oskäligt, kan därför intebetraktas som ett handlande i strid mot denna lag. Härav följer attbankinspektionen enligt förslaget inte får befogenhet att 1978/79:170 131 vidtaåtgärder mot ett finansbolag med stöd av förevarande paragraf på den grundenatt bolaget använder oskäliga avtalsvillkor. Motsvarande gäller omfinansbolaget vid sin marknadsföring handlar på ett sätt som kan föranledaförbud eller åläggande enligt 2 eller 3 § marknadsföringslagen (1975: 1418),Denna lag innehåller till skillnad från avtalsvillkorslagen inte någotundantag för verksamhet som står under bankinspektionens tillsyn. Departementschefensuttalanden om att bankinspektionen bör kunna få till stånd rättelse inora ramenför sin tillsyn över finansbolagen torde i första hand syfta på inspektionensmöjligheter att göra formlösa påpekanden. Även formella erinringar enligt 18 §kan emellertid ifrågakomma. Med den lösning lagrådsremissen anvisar får detförutsättas att inspektionen inte beslutar om sådana erinringar utan föregåendesamråd med KO, 18 § Lagrådet: Enligtmotiven till denna paragraf avses ordet "erinringar" skola täckasåväl påpekanden vid informella kontakter, vilka icke resulterar i beslut ochsom för den skull icke heller kan omprövas besvärsvägen, och erinringar i formav överklagbara beslut. Urallmän förvaltningsrättslig synpunkt får det anses mindre lämpligt att på dettasätt under en och samma beteckning sammanföra rent faktiska åtgärder i dettafall påpekanden och formella beslut. Det får anses självklart attbankinspektionen i sina kontakter med finansbolag som står under dess tillsynkan göra allehanda inforraella uttalanden avseende bolagensfinansieringsverksamhet. Någon lagregel härom är icke erforderlig. I lagentorde i detta sammanhang endast böra regleras bankinspektionens befogenhet atti sin egenskap av tillsynsmyndighet göra anmärkningar och påpekanden genomformella beslut. Iangivet syfte bör paragrafen med vissa jämkningar även 1 övrigt ges följandelydelse: "Bankinspektionenfår meddela finansbolag skriftlig erinran, om inspektionen anser det påkallatför att avhjälpa allvarligt missförhållande i bolagets finansieringsverksaraheteller för att annars säkerställa en sund utveckling av denna." Enligtdenna paragraf skall finansbolag erlägga bidrag till bestridande avkostnaden för bankinspektionens tillsynsverksamhet enligt de närmareföreskrifter som meddelas av regeringen. 1978/79:170 132 kommitom det står i överensstämmelse med RF att regeringen meddelar sådanaföreskrifter, har vi funnit atl, eftersom bidragen enligt vår uppfattning måsteanses utgöra avgifter i RF:s mening, stadgandet icke möter hinder i RF (jämför prop,1975: 8 s. 4647), Fräganom hur de i denna paragraf omförmälda bidragen skall rubriceras enligt RF:ssystematik fordrar särskilt övervägande. Blir de att anse som en skatt, hörbestämmelserna om dem till den del av det primära lagområdet, som anges i 8kap. 3 § RF. Av 8 kap. 7 § första stycket RF följer alt meddelandet avföreskrifter om skatt icke får delegeras lill regeringen. Delegationsregeln iförevarande paragraf skulle då stå i slrid med denna grundlagsregel. Betecknasden som avgift möter ej hinder för delegation. Innebördenav termerna skatt och avgifi var under hela den tid RF var i kraftomstridd. Bakgrunden till svårigheterna var det särskilda system förbudgetering för att bruka en modern term som präglade RF och somavskaffats RF. 57 § RF utgick från svenska folkets urgamlarätt att sig beskatta. Därvid förutsattes att det skulle finnas vissa fastaskatter framför allt grandskatterna och att underskottet för varjebudgetperiod skulle utfyllas av bevillning. Denna beskrevs i 60 § RF,där vissa skatter utpekades som bevillningar. Dessa ansågs liksom vissa andrapålagor i penningar gå in under det övergripande begreppet "allraännaavgifter". , då budgeträttskommitté lade framsitt betänkande "Grundlagarnas bestämraelser om budgeten ra. (SOU1954: 40), höll denna koramitté fast vid den dåvarande grundlagens ålderdomligaindelning av statens inkomster. Endast en expert i kommittén reserverade sigtill förmån för en ny ordning, med utrensning av bevillningsbegreppet ochinförande av ett modernt skattebegrepp. Den omfattande praxis och litteratursom finns rörande de finansiella förhållandena års RF:sgiltighetstid ger föga ledning för besvarande av det nu aktuella spörsmålet. Förstmed ikraftträdandet av RF har en modernt utformad begreppsbildning påbudgetområdet införts i vår statsrätt. Under förarbetena till RF förekom olikaöverväganden. Det är att märka att den definition av de båda termerna skatt ochavgift, som ligger till grund för bruket av dessa ord RF,formulerades redan av författningsutredningen (SOU 1963: 17 s. 374). I näraanslutning till författningsutredningens ordval karaktäriseras i motiven tillRF (prop, 1973: 90 s, 212) skatt som ett tvångsbidrag till det allraänna utandirekt motprestation, medan det anges att med avgift vanligen förstås enpenningprestation som betalas för en specificerad motprestation från det allmänna.Gränsen raellan skatter och avgifter är emellertid flytande, till- Prop,1978/79:170 133 läggerdepartementschefen (s, 213), därmed anknytande till grundlagberedningensframställning av ämnet (SOU 1972: 15 s, 109118). Grundlagberedningen föreslogen ordning med olika kategorier av penningpålagor. Enligt dess förslaguppdelades skatterna på två grupper. Det skulle finnas en grupp statligaskatter, ora vilka det alltid skulle vara sak att besluta, och enannan grupp statliga skatter, beträffande vilka kunde överlåta sinbeslutanderätt till regeringen, dock med skyldighet för regeringen att iefterhand underställa sina beslut . Grundlagberedningen löstegränsdragningsfrågan genom att räkna upp de icke delegeringsbara skatterna(skatterna på inkomst, förmögenhet, arv och gåva, se SOU 1972: 15 s. 112).Grundlagberedningen gjorde vidare den skillnaden mellan de delegeringsbara skatternaoch avgifterna till staten, att de senare alltid ansågs delegeringsbara menutan någon plikt till efterföljande underställning. Beredningen utgick frånatt det kunde bli gränsfall men fann detta icke innebära någon större riskdärvidlag, då det alltid skulle komma att ligga i hand att göragränsdragningen. Beredningen kan sägas närmast ha avstått från att själv bidratill uppdragandet av klarare skiljelinjer. I propositionen raedförslag till ny RF prop. 1973: 90 som i dessa stycken bifölls av ,valdes en annan lösning: man skilde mellan skatt och avgift. Då i ett fall somdet förevarande ett ställningstagande blir nödvändigt, står därför någonegentlig vägledning vid grundlagstolkningen knappast att finna i andraförarbeten till RF än proposition. Man får hålla sig framförallt till vad departementschefen anför om grunderna för åtskillnaden mellanskatt och avgift. Denallmänna definitionen har redan citerats. Till närmare belysning avgränsdragningsfrågan uttalar departementschefen (s, 219220), "Ivissa fall kan det vara tveksamt om en penningpålaga skall betecknas som skatteller avgift. Den praktiska betydelsen av en gränsdragning torde inskränka sigtill situationer då överväger möjligheten av att delegerabeslutskompetens tUl regeringen. Enligt min mening har man i allmänhet attgöra med en avgift i RF:s bemärkelse endast ora ett specificerat vederlagutgår för den erlagda penningprestationen. Även i vissa andra fall får dock enpenningpålaga anses ha karaktär av avgift och inte av skatt. Ett sådant fall föreliggernär penningprestationen tas ut endast i näringsreglerande syfte och i sinhelhet tillförs näringsgrenen i fråga enligt särskilda regler. Kännetecknandeför dessa fall är ofta att avgifterna och de däreraot svarande utgifterna inte redovisasi statsbudgeten. Från sådana utgångspunkter bör man alltjämt kunna betrakta deavgifter sora utgår som led i prisregleringen inom jordbrukets och fisketsområden som avgifter i statsrättslig bemärkelse. Jag kan i sammanhanget anmärkaatt sådana avgifter självfallet hör till lagområdet. Den beteckning som i detsärskilda fallet åsätts en penningpålaga är självfallet inte avgörande fördess statsrättsliga karaktär. Prop, 1978/79:170 134 nuvarandeallmänna arbetsgivareavgiften och tidigare utgående investe-ringsavgifter ärsålunda att hänföra till skatter fastän de betecknats som avgifter. En pålagaförlorar inte heller sin karaktär av skatt enbart därför att den inte i förstahand har motiverats med behovet av inkomstförstärkning utan främst fullföljerett stabiliseringspolitiskt, försörjnings-politiskt eller annat sådantsyfte." Debidrag om vilkas ställning nu är fråga tillkom 1906, Genom ändringar i 1903års lagar angående solidariska bankbolag (88 §) och angående bankaktiebolag(80 §) ålades bankbolagen och bankaktiebolagen att till bestridande av kostnademaför den då nyinrättade bankinspektionens organisation och verksamhet erläggabidrag som Konungen skulle bestämma.