prop · G203175 · 1978-12-31 00:00:00 — Det är enligt organisationerna tveksamt omarbetssökande, såväl kvinnor som män, skulle uppfatta dessa anslrängningar sorapositiva. Organisationerna anser det anraärkningsvärt alt kommittén förespråkaren form av kvotering då raånga negativa erfarenheler redovisats i andrasammanhang och hänvisar bl. a. till de försök med könskvotering sora gjorts inoraförskollärar- och datateknikul-bildningen. Kommitténs förslag i 4 § att den närmare tillämpningen av3 § kan bestämmas genora kollektivavtal har föranlett flera remissinslanser altpeka på att den allmänt hållna formuleringen av 3 § försvårar sådana avtal.Svenska kommunförbundet anför bl. Med lanke på det diffusa innehållet i 3 § föreligger enuppenbar risk alt avtalsparterna inte med säkerhet vet huruvida de verkligenträffat ett avtal som ligger inom lagregelns ram och således är tillåtet ellerhar någon rättslig effekt. Mot bakgrund av parternas gemensararaa ansvar för jämställdhetsarbclet som koraraittén och styrelsen är eniga om bör det vara självklart attparterna skall kunna träffa avtal på sedvanligt sätt utan ovan nämndaförutsättning och som även kan innebära avvikelse från 3 §. Försl då ärparagrafen dispositiv i egentlig mening. Länsslyrelsen i anser att de allmänt hållnabcsläm.mel-serna i 3 § medför risk för alt man försvårar för parterna allträffa avtal i jämslälldhetsfrågor och gör dera raindre benägna till egnaaktiva insatser. LO och TCO framhåller bestämt atl reglerna omarbetsgivarens skyldighet att aktivt verka för jämställdhet raåste vara heltdispositiva. LO anför bl. Prop.1978/79:175 206 Enligt LOs uppfattning måste en eventuell lag omjämställdhet vara dispositiv bortsett från grundläggande förbud motkönsdiskriminering. Lagförslagels 4 § är ej i egentlig raening dispositiv.Paragrafen ger endast avtalsparterna möjlighet att närmare reglera innebördenav § 3. Detta leder till att arbetsmarknadens parter frånhändes möjligheternatill etl aktivt jämställdhetsarbete. Detta slår i uppenbar motsättning till devärderingar sora MBL vilar på. Försvarels civilförvaltning anser å andra sidan att 4 § iprincip ger parterna fria händer och att även den som anser att lagförslagetinte strider mot regeringsformens bestämmelser om normgivningsraakten bör finnadetta förhållande otillfredsställande. För förslaget om att inrätta ett jämställdhelsombuduttalar sig , försvarets civilförvaltning, , statensinvandrarverk, , /SR, , . , hem ochsamhälle, och Yrkeskvinnors klubbars riksförbund. Debåda kommunförbunden och vissa myndigheter är tveksamma till förslaget ochifrågasätter ombudets funktion i olika avseenden. Förslaget avvisas av övrigaremissinstanser. De reraissinstanser sora är positiva till förslaget frarahållerallraänt att det är nödvändigt raed en övervakande cch uppföljande rayndighetför alt lagen skall få någon effekt. Utan alt en sådan övervakande och uppföljande myndighetinrättas kan befaras att lagen blir föga effektiv. Detta gäller även om 3 §lämnas utanför lagen. Etl från arbetslagar- och arbetsgivarorganisationerna friståendejämställdhelsombud torde kunna få stor betydelse som allraänt rådgivande organoch som biträde åt frärast enskilda. Även menar att järaställdhetsombudetkommer att få en mycket viktig funktion som stöd åt grupper och enskilda vadgäller lagens efterlevnad och för lagens positiva funktion vad gäller attpåskynda förändringen av attityder. betonar särskilt attombudets medverkan i processuellt avseende innebär en förstärkning av denenskildes slällning. Slalens invandrarverk framhåller alt järaställdhetsombudetbör kunna fungera som ett stöd åt invandrarna och då i synnerhet åtinvandrarkvinnorna vilka som regel har en dålig ställning på arbetsmarknadenoch en låg facklig anslutning. hem och samhälle anför attövervakningen av järaställdhetslagens till-lärapning bör vara samhälletsansvar. /SR tar upp frågan om jämställdhetsombudets funktion iförhållande till de fackhga organisationerna cch anför: Det akiiva arbetet på jämställdhet bör inte vara begränsattill arbetsplatser där starka fackliga organisationer finns. Sannolikt kan maninte heller räkna med att de fackliga organisationerna alllid kommer attkraftfullt verka för jämställdhet, eftersom de fackliga organisationernanaturligtvis till störsia delen har raedleraraar från det överrepresenteradekönet liksom deras beslutande organ. Förslaget om inrättande av ett jämställdhetsorabud sorakomplettering av de fackliga organisationernas arbete förefaller därförvälbetänkt 1978/79:175 207 ochkan leda till en hälsosam konkurrens raellan jämställdhetsorabudei och defackliga organisationerna vid tillämpningen av 3 §. bedömer det som raycket vikligl alt orabudet kan ta uppöverläggningar raed organisationer inom en bransch eller en del avarbetsmarknaden om åtgärder för att främja jämställdhet i arbetslivet.Förbundet understryker också betydelsen av alt ombudet får resurser att ägnasig åt uppsökande och inforraerande verksamhet och betonar särskilt vikten avinformationen till arbetsförmedlingarna. Vidare är det enligt förbundetangeläget att ombudet har en regional förankring, eventuellt med anknytningtill något existerande regionalt organ. Informationssidan av ombudetsverksamhet tas även upp av försvarets civilförvaltning sora i likhet raedflera andra remissinstanser anser att ombudet kan öka intresset för järaställdhetsarbetetgenom alt ombudet kan förväntas bli ett intressant objekt för massraedia. Mångaremissinstanser betonar särskilt alt ombudet raåste få tillräckliga resurserför sin verksamhet. Arbetsdomstolen anser att della är en avgörandeförutsättning för att ombudet skall kunna fullgöra sin övervakande uppgift påett tillfredsställande sätt. Demyndigheter som har framfört betänkligheter raot förslagel anser som regel attdet är viktigt att samhällets intentioner följs upp raen anser alt ombudetsfunktioner i olika avseenden bör övervägas. ifrågasätter om ombudetsroll är lärapligt utformad för den offentliga sektorn, bl. a. med hänsyn tillde offentliganställdas besvärsmöjligheler. raenar att det fråneffektivitetssynpunkt är olämpligt att dela upp arbete och ansvar på två olikaorgan, nämligen jämställdhetscmbudet och järaställdhetskoramittén. anser inte att ett ombud är nödvändigt ulan raenar att deaktiverande och initierande uppgifter som ombudet avses få i stället bör ingå ide vidare uppgifter som jämslälldhetskommittén arbetar raed. SJ anser attombudet utgör en svåröverblickbar komplikation i rättsligt, administrativt och allmänprak-tisklhänseende. förordar att inrättandet av ett jämställdhetsombudfår anstå tills erfarenheter vunnits av den nya lagstiftningen. Avtalsverketmenar att det finns risk för att införandet av ett sådant övervakningsorgankan komplicera arbelsraarknadsparternas kontakter i jämslälldhetsfrågor.Riksrevisionsverket liksom även furidiska fakulietsnämnden vid iUppsala befarar att järaställdhetsombudet kan ge upphov till en ökad byråkratisering. Liknandefarhågor framförs av de båda kommiinförbunden. Förbunden menar därför att orabudetbör ges sådana uppgifter att risken för en ökad byråkrati i största möjhga raånbegränsas. anför vidare bl. a. följande. Påde områden där det träffas kollektivavtal enligt 4 § skall enligt styrelsensbestämda raening efterlevnaden av sådana avtal liksom på övriga avtalsregleradeområden vara en fråga för parterna själva. Det kan inte accepteras attombudet skall ha befogenhet att gå in och granska kollektivavtal samt ha rätt atlvid avtalsbrott från arbetsgivarens sida kräva skadestånd närarbetstagarorganisationen valt att inle kräva skadestånd härför. Styrelsenavvisar därför en konstruktion som syftar till att kontrollera kollektivavtal.Innebörden av 6 § andra stycket måste i stället bli att när kollektivavtalträffats orabudet inte får de befogenheter som föreslagils. Den roll somskisserats för ombudet rimmar för övrigt illa med det förtroende som i övrig arbetsrättsliglagstiftning tillerkänts parterna på arbetsmarknaden. 1978/79:175 208 Landstingsförbundetframför molsvarande synpunkler cch tillägger följande: Vadstyrelsen här har framhållit utesluter emellertid inle inrättande av elt ombudmed uppgifter att biträda enskild vid brott mot § 2, att kalla parter tillöverläggningar, begära yttranden, skapa opinion m. m. Dessa instrument tordevara tillräckliga för att ombudet aktivt skall kunna påverka utvecklingen. Övrigaremissinstanser, som avvisat förslaget ora införande av etl jämställdhetsombud,motiverar sitt ställningstagande framför allt med atl ansvaret för jämställdhetsarbetetsbedrivande inom arbetslivet bör vila på arbetsmarknadens parter. EnligtLOs uppfattning kommer den fackliga friheten att beskäras mycket kraftigt genomde befogenheter som i 713 §§ i förslaget tiller-käns jämslälldhetsombudet.Såväl i kollektivavtal reglerade som med stöd av medbestäraraandelagen elableraderutiner för förhandlingar kullkastas genom den nya ordning som införs i 8 §.Bestämmelsen innebär t. ex. att alla möjliga slags organisationer skall deltai överläggningar på områden, där förhandlingar traditionellt varit förbehållnade kcllek-livavtalsbärande fackliga organisationerna. Vidare får järaställdhetsorabudetenligl 6 § 2 st. i förslaget kompetens att avgöra huruvida ett visst förfarandeutgör kolleklivavlalsbrott eller ej. Finner ombudet att så är fallet kanombudet oavsett vad de avtalsslutande parterna anser om saken vidarbetsdomstolen initiera ett föreläggande för arbetsgivare atl rätta sig efter3 §. Denna ordning innebär i klartext att kollektivavtal kan hävas genomombudets agerande. Absurditeten i en sådan reglering framslår desto tydligarenär raan betänker att arbetsdorastclens raajori-lel, arbetsgivar- och arbetstagarledaraöterna,kan korama att bedöma en talan från jämstäildhetsombudet rörandekollektivavtalsbrott, då arbetsmarknadens parter i domstolen är överens om attnågot kollektivavtalsbrott inte skett eller bör påtalas. Liknandesynpunkter framförs av TCO och av SAF/SHIO. TCO menar också att det finns riskför en kollision med järaställdhetsavtalet m.ellan SAF och PTK vad gäller järaställdhetsombudctskompetens. Likaså kan det uppslå kollision vad gäller kompetensförhållandetmellan och järaställdhetsorabudet. Den jämförelse som kommitténhar gjort med konsumentombudsmannen anser TCO inte rimlig, eftersom det intefinns någon molsvarighet till de fackliga organisationerna på varu- ochtjänstemarknaden. Kommitténsförslag att överträdelse av diskrimineringsförbudet sanktioneras medskadestånd godtas allmänt. Flera remissinstanser framhåller dock som en förutsättningför sanktionen att 5 § andra stycket lagförslaget ges en klarare formulering.Beträffande förslaget i 6 § att vites-förelägga arbetsgivare som ej fullgörsina skyldigheter enligt 3 § har framförts kritik från såväl myndigheter somorganisationer. Vissa remissinstanser, bl. a. i länoch konsumentkooperationen anser att lagen över huvud taget inte börsanktioneras. Vadförst avser de föreslagna bestäraraelserna i 5 § om skadestånd framhäller bl.a. Svenska kommunförbundel att det genom formuleringen av andra stycket inteär raöjligt för en arbetsgivare att raed rimlig grad av säkerhet i förvägbedöma risken för skadstånd, i synnerhet inte med bevisbörderegeln"sannolika skäl" i 9 § fjärde stycket. Detta är enligt kommunförbundethelt otillfredsställande. Prop, 1978/79:175 209 ningefterlyser ett besked i lagtexten om i vilka situationer en nedsättning avskadeståndet kan aktualiseras. Arbetsdomstolenanser att det i likhet med vad som gäller enligt 5 § första stycket bör införasen regel om ansvarsbegränsning för arbetsgivare även i andra stycket avparagrafen. Detta gäller enligt domstolen så mycket mer scm domstolen inte kandela uppfattningen i belänkandet att ekonomiskt skadestånd sällan skulle bliaktuellt enligt andra styckel. Likaså bör enligt domstolen järakningsreglema iförsta och andra styckena få en likartad utformning. En ogiltighetsregel börvidare införas när det gäller Överträdelser enligt andra stycket. Domstolen anföratt detta stämmer bäst överens med annan arbetsrättslig lagstiftning ochfortsätter. Ytteriigareett skäl till att införa en ogilitighetsregel är följande. Såsom tidigarenämnts konstateras i betänkandet att den diskrirainerande rättshandlingen äralt anse sora ogiltig eftersora den står i strid raed en tvingande lagregel. Avdetta skulle man kunna dra slutsatsen att även, den rättshandling somarbetsgivaren företagit gentemot den tredje man som gynnats skulle varaogiltig. Tredje man har ju i sådant fall gynnats i strid med samma tvingandebestämmelse i lagen. Av betänkandet torde emellertid framgå (se exempelvis sid.143) att utredningen inte tänkt sig en sådan konsekvens beträffandetillämpningen av 2 §. Utredningens ståndpunkt bör klargöras genom att en ogiltighetsregelinförs som enbart lar sikle på förhållandet mellan arbetsgivaren och den diskrirainerade. SåvälLO scm TCO anser att skadestånd bör kunna utgå även till arbetstagarorganisation.LO anför att eftersora arbetstagarorganisation enligt 4 § kan träffakollektivavtal om den närmare tillämpningen av 3 § cch även i övrigt har rättatt företräda sina medlemmar i förhandlingar måste arbetstagarorganisation tillerkännas skadestånd. En motsatt uppfattning framförs avSAF/SHIO som anför att en sådan rätt är principiellt förkastlig cch har irättstillämpningen fått helt orimliga konsekvenser. I detta fall där brott raotlagen ofta kan korama till stånd till följd av motsättningar mellanarbetstagarna är det enligt SAF/SHIO helt uteslutet att tänka sig en skyldighetför arbetsgivaren att utge skadestånd till den fackliga organisationen. vid tar upp frågan om vem som skallbetraktas så nära berörd av en viss åtgärd från arbetsgivarens sida allskadestånd kan komma ifråga. Detär inte bara den kvinna som skulle ha fått anställningen ora arbelsgivareninte handlat könsdiskriminerande som kan bli berättigad till skadestånd utan ävenandra kvinnor sora blivit bortsorterade cch inte kommit ifråga på grund av sittkön (s. 166 f.). Denna regel kan knappast fungera i praktiken utom i detsällsynta fallet att en arbetsgivare avvisar en kvinnlig arbetssökande meduttrycklig hänvisning till hennes kön, eller skall regeln tillärapas så att samtiigakvinnliga arbetssökande som är bäitre meriterade för anställningen än densämste av de manliga arbetssökande som fick anställning blir berättigade tillskadestånd? Detla låter sig inte göra utan alt införa en regel om saklig grundvid anslällning även på den privata sektorn. De tillärapningsproblembeträffande 2 § som behandlats visar enligl fakultetsnämndens uppfattningatt raan inte kan häva en diskriminering scm gäller stora grupper genomåtgärder som tar sikte på enstaka individer inom dessa grapper. 14 1978/79.1 saml Nr 175 1978/79:175 210 Justitiekanslernbehandlar frågan om när diskriminerande tillsättningsbeslut beträffandeoffentliga tjänster bör grunda rält till skadestånd enligt den föreslagnalagen. Justitiekanslern anser att sora huvudregel bör gälla att ersällning inteskall utgå för skada sora kunnat undvikas genora talan ora rättelse elleranvändande av särskilt rättsmedel ora den som lidit skadan utan giltiganledning underlåtit att föra talan eller att använda särskilt rättsmedel (3kap. 4 § skadeståndslagen). Justitiekanslern anför vidare: Koraraitténanser att också beslut av t. ex. regeringen eller regeringsrätten skall kunnagrunda rätt till skadestånd på grund av diskrirainering. Jag kan inte finnaatt kommittén anfört några som helst övertygande skäl härför. Någonomständighet som talar för att behandla här avsedda fall armorlunda än"ordinära" fall av felaktiga rayndighetsbeslut (3 kap. 7 §skadeståndslagen) anser jag inte föreligga. Beträffandeskadeståndets storlek anser alt det är väsentligtatt detta sätts så högt att det medför en kännbar kostnad för arbetsgivaren. Ifråga cm den föreslagna sanktionen vid underlåtenhet att vidta aktiva åtgärderför jämställdhet, dvs. vitesföreläggande, anför flera myndigheter, bl. a.postverket cch att vitesföreläggande är obehövligt mot staten somarbetsgivare. hänvisar till att större delen av arbetsraarknadentorde komma att täckas av kollektivavtal enligt 4 §, varvid vitesföreläggandenormalt inle blir aktuellt. anser även att beslämmelserna omskadestånd är tillräckliga för det ändamål det här gäller. Flerareraissinstanser, bl. a. i , de bådakommunförbunden, SAF/SHIO och LO, frarahåller raed skärpa att det strider moträttssäkerheten att sanktionera så allraänt hållna föreskrifter somföreskrifterna i 3 §. Även justitiekanslern anser att i rättssäkerhetensintresse i lagtexten närmare bör anges eller i varje fall exemplifieras hurskyldigheterna enligt 3 § skall fullgöras. påpekar att enligt koraraittén har lagförslaget tillkoraraitsora en av flera åtgärder i en sirävan alt påverka attityderna tillkönsskillnader. Att raot den bakgrunden föreskriva sanktioner i form avvitesföreläggande anser organisationen olämpligt och inte ägnat alt påverkaattityderna i önskvärd riktning utan snarare tvärtora. Regelni 6 § andra stycket lagförslaget har kritiserats av flera reraissinstanser.Arbetsdomstolen anför bl. allmärma debatten har ifrågasatts om parterna på arbetsraarknaden alltidgenom kollektivavtal har förverkligat de intentioner lagsliftaren haft. Däreraothar veterligen aldrig hävdals att arbetsraarknadens parter i träffadekollektivavtal missbrukat det förtroende som tillagts dera. Inte heller kannågon kritik riktas mot parterna på arbetsmarknaden när det gällerefterlevnaden av träffade avtal. Enförsta förutsättning för en tillämpning av andra stycket är alt arbetsgivarenbrutit mot avtalet. Att avgöra när en förseelse skett mot avtalet är inlealltid så lätt. Inte sällan kan en åtgärd för en utorastående te sig som ettavtalsbrott, men kollektivavtalsparterna är eniga om att avtalet har följts. Isjälva verket kan kollektivavtalsparternas uppfattning, om de är eniga, heltavgöra om ett brott föreligger mot avtalet eller ej. Prop, 1978/79:175 211 kan ha många olika godtagbara skäl för alt inte ingripamot en arbetsgivares avtalsbrott genom att föra talan. Det vore intetillfredsställande om ett vitesföreläggande skulle kunna bli aktuellt i sådanafall. Ett vanligt fall är att arbetstagarorganisationen inte anser sig kunnabevisa att dess tolkning av avtalet är den rätta. Avtalsbrottet kan vidarebedömas vara ursäktligt eller försvarligt. kanvidare genom preskription ha försummat sin talerätt. I de allra flesta fallträffas uppgörelse raellan parterna i någon form om kompensation förförseelsen. Sådan kompensation kan utgå i olika forraer alltifrån kontantersättning till avtalsjusteringar. Den av koraraittén föreslagna regeln synes molverkauppgörelser i godo mellan avtalsparterna. Detta förefaller inte rimligt. Sammauppfattning framförs av LO och TCO. Sistnämnda organisation anser attformuleringen av 6 § är kränkande mot de kollektivavtalsslutande parterna.Även de båda kommunförbunden avvisar en konstraktion som syftar till attkontrollera kollektivavtal. Förbunden anser att innebörden av 6 § andra stycketmåste i stället bli att när kollektivavtal har träffals jämställdhetsombudetinte får de befogenheter som föreslagits. Någrareraissinstanser tar upp koraraitténs förslag till förfaranderegler i olikaavseenden. Arbetsdomstolenfrarahåller att det i anslulning till 9 § tredje stycket bör införas en bestämraelseora att enskild person skall behandlas scm part, när jämställdhetsombudetväcker talan, i samraa avseenden scm när arbetstagarorganisation för talan medstöd av 4 kap. 5 § lagen (1974: 371) cm rättegången i arbetstvister. vid tar upp frågan orapartsställningen i rättegång där järaställdhetsombudet för talan ochifrågasätter ora jämställd-helsombudets medverkan borde begränsas till attliksom konsumentombudsmannen vara ombud för enskild. Ifråga om den föreslagna bevisvärderingsregeln i 9 § fjärde stycket, dvs. altsannolika skäl räcker för bevisning atl missgynnande är en följd av kön, anförarbetsdomstolen bl. a. följande. Isjälva verket tillämpar domstolen utan stöd i lagtext i vissa fall särskildabevisregler exempelvis i föreningsrättsmål. I förarbetena till medbestäraraandelagen(prop. 1975: 105 bil. 1 sid. 206 f.) diskuterades ora en särskild bevisregelborde införas i lagen när det gällde mål om kränkningar av föreningsrätten. Peparteraenlschefenansåg det eraellertid inte lärapligt att på detta sätt binda upp dorastclens rättstillärapning.Enligt arbetsdomstolens mening gör sig samma synpunkt gällande i förevarandefall. Den föreslagna bevisregeln bör därför utgå ur lagförslaget. vid erinrar ora vad soragäller för bevisbörda och bevisvärdering i föreningsrättsraål och föreslår attregeln bör antingen förtydligas så att det klart framgår att kravet på"sannolikt" omfattar också själva åtgärdens karaktär avdiskriminering eller ersätts med ett stadgande om åberopsbörda för kärandenkombinerad med ett svagt beviskrav mot svaranden för att visa att den påståddadiskrimineringen inte skett. Motden föreslagna bestämmelsen i 11 § att arbetsdomstolen skall avgöra mål oraförelägganden enligt 6 § riktar arbetsdomstolen stark kritik. Prop, 1978/79:175 212 Bestäraraelsernai 3 § lagförslaget, särskilt i försia stycket, är utformade på sådant sätt,att de måste tillämpas genom att mer allmänna bedömningar och värderingarläggs på dem. Lämplighets- och rimlighels-bedömningar i enskilda fall måstegöras. Lagstiftningen har härigenom en karaktär vars tillämpning fordrarrenodlade intresseöverväganden. Såsora redan frarahållits är en laglillärapningav sådant slag främmande för arbetsdomstolen. Det finns inte skäl att gedomstolen uppgifter som skulle kunna bryta den roll av traditionell dorastol soradomstolen har. sådant förfaringssätt skulle också medföra risk för altdorastolens roll även på andra områden av lagstiftningen kan koraraa altpåverkas och oravärderas. Har raan nämligen ålagt domstolen att göra renodlade skähghetsövervägandensom förutsätter att man tar slällning i intressekonflikter finns det en riskför att detla också kan korama att faktiskt påverka domstolensrättstillämpning på andra områden. I varje fall kan det ge upphov till denuppfattningen att arbetsdomstolen är en domstol i egentlig mening.Della skulle vara utomordentligt olyckligt. Dorastolenanser att en förhandlingsraetod liknande den sora används ikonkurrensbegränsningsärenden med fördel synes kunna användas i de aktuellaärendena. Domstolen frarahåller också att det är oförenligt med den vanligainstansordningen där arbetsdomstolen är högsta instans på arbetsrättens område,att tingsrätten skulle kunna pröva om arbetsdomstolens förelägganden ärlagligt grundade och om vilesbeloppen ieventuellt skall nedsättas. Domstolenmenar att en möjlighet kunde vara alt inrätta en särskild järaslälldhetsdelegationeller elt hknande organ som knyts till och som prövarförelägganden enligt 6 §. Delegationen skulle då få en ställning och ges en sararaansätt-ningsora i viss mån påminner om Klageneranda for likestilling i . Även LOavstyrker bestämt att vitesförelägganden skall ges av arbetsdomstolen ochframhåller att det skulle starkt äventyra domstolens ställning som rättsskipandeorgan i arbetstvister. Fredrika-Bremer-förbundetvänder sig emot att tvister i jämställdhetsfrågor över huvud taget skallavgöras av arbetsdomstolen. Förbundet tror inte att skiljelinjen går mellanarbetsgivare och arbetstagare i järaställdhetsfrågor och anser därför attsådana tvister bör behandlas sora tvister om enskild rält cch föras införallmän domstol. Beträffandede förelägganden som föreslås kunna ges av järaställdhetsombudet anserModerata samlingspartiets kvinnoförbund att en arbetsgivare måste kunnabestrida föreläggande som ges enligt 12 § och juridiska fakulteisnämnden vidUppsala universitet alt arbetsgivare måste kunna överklaga vitesföreläggandeenligt 8 § andra stycket beträffande skyldighet för arbetsgivare att inkommamed yttrande, upplysning m. ra.