prop · G203212 · 1978-12-31 00:00:00 — Nämnden serdet vidare som rimligast alt man bibehåller nuvarandepåföljderna villkorlig dom och skyddsiillsyn. Delta hindrar inte all man inomramen för rådande ordning kan genomföra vissa reformer. Sålunda delar nämndenuppfattningen all anslallsbehandling vid skyddstillsyn bör avskaffas. Vidarehar starka skäl framförts t.ex. för atl avskaffa möjligheten att undanröjaskyddsiillsyn på annan gmnd än nylt brotl. En lagstiftning om en påföljd varshuvudinnehåll är intensivövervakning liksom siörre förändringar rörandeskyddsiillsyn synes förutsätta atl större klarhet nätts i frågan hur relationenmellan krinimalvård och socialvård skall uiformas. vid finnerdel i ungdomsfängelsets ställe föreslagna institutet tillsynsdom vara i sig eninnovation som bör tillvaratas. Nämnden ifrågasäller dock om lillsynsdom kommerall möjliggöra en tillräcklig kontroll av det kriminellt svårt belastade klientelsom nu befolkar ungdomsfängelserna. Man måste räkna med att man i framlidenblir nödsakad alt döma en sannolikt beiydande del av detta klientel tillfängelse. Däremot förefaller tillsynsdomen med fördel kunna användas i frågaom en del av det klientel som f n. erhåller en i realiteten lill intetförpliktande skyddstillsyn. Det föreslagna påföljdsystemels nyansrikedom, somur vissa synpunkter är en förtjänst, är dock också dess svaghet. Det bliralltför komplicerat. Enligl vad i erfarit ärdeungdomar som gör sig skyldiga till allvarliga brotl för vilka påföljden kan bliungdomsfängelse eller längre frihetsstraff ofta i behov av vård, fostran ochulbildning. Ej sällan har dessa ungdomar misslyckats i skolan. De har ejfullföljt någon yrkesutbildning. De har ej lyckats på arbetsmarknaden. Även iframtiden kommer många av dessa ungdomar alt behöva vård, fostran och utbildning.All institutionsvård har uppmärksammals och kritiserats.Ungdomsfängelse har fått ta hand om de mest utslagna bland ungdomar . Om ungdomsfängelserna ej kunnat återföra ungdomarnatill ett välanpassat leverne har institutionen fåll bära skulden förmisslyckandet. I stället torde anledning harull och till den ökade allvarligaungdomskriminaliteten över huvud ligga djupare. anser atldirekta reformer på området för att nå resultat måste åtföljas av ålgärder somangriper den bakomliggande problematiken. Om lagförslaget om lillsynsdomrealiseras - länsslyrelsen är tveksam i åtskilliga stycken - är del viktigtbåde att den nyssnämnda gmndsynen kommer till uttryck och alt den dömde imöjligaste mån får del av den vård, fostran och utbildning som ungdomsfängelsetsyftat till atl ge. En förutsättning för ett lyckat resultat av lillsynsdomenmåste vara atl ungdomama har tillgång till bostad och arbete. Länsstyrelseninstämmer i utredningens förslag till utformning av påföljden villkorlig dom. Länsslyrelsen i konstaterar att utredningenvisar all de i ungdomsfängelse intagna merendels har psykiska besvär, eftersattskolutbildning, är i avsaknad av yrkeserfarenhet saml missbrukar alkohol och Prop.1978/79:212 156 Elt flertal av dem har varil föremål för värdenligt bamavårdslagen och mänga har dömts till skyddsiillsyn en eller fleragånger. Detla tyder enligt på att insatta årgärder varitotillfredsställande eller satts in . I många fall har irreparablaskador uppkommit. Det är dock inle självklart att dessa är att hänföra lillpåföljden ungdomsfängelse. Snarare lorde missförhållandena ha sin grund iunderlåtenhet från samhällets sida alt ingripa mot ungdomsbrottslighetenliksom i en alltför slor passivitet när det gäller ungdomar med alkohol- ochnarkotikaproblem. vill undersiryka vikten av förebyggandeåtgärder. För atl motverka en ulveckling i kriminell riklning krävs fastanormer i uppfostran. Del är i försia hand föräldrarna som har ansvaret härför.Samhället måste å andra sidan också visa fasthet och ingripa mol missbruk ochbrottslighet på lidigt stadium. Om samhällel visar för slor tolerans försvårasföräldrarnas uppfostran och bamen och ungdomen bibringas uppfattningen attinle behöva rälla sig efter samhällets regler. Under fängelsevistelse befästesoch förslärkes ofta den kriminella livsföringen särskilt när del gäller ungalagöverträdare. Det är därför i princip rikligt atl ersätta ungdomsfängelse medannan påföljd. För att en sådan reform skall fä avsedd effekt är detnödvändigt med elt varierat päföljdssystem som gör det möjligt all anpassapåföljden såväl lill brottets art som den tilltalades personliga situation.Att fängelse likväl måste komma i fråga för unga brottslingar avallmänpreventiva skäl vid brottslighet av särskild allvarlig art synesofrånkomligt. För att minska skadeverkningarna med anstaltsvistelsen bör manemellerlid la till vara del som varit positivt i utformningen av ungdomsfängelse.Länsslyrelsen lillstyrker i princip förslagel till lillsynsdom. Länsslryrelsentar också upp frågan om alternativa påföljder. Länsslyrelsen konstaterar atlnarkomanerna ofta inle är i egentlig mening kriminella ulan att del är behovetav pengar till narkotika som oundvikligen leder till brottslighet. Enligtlänsstyrelsens mening hören altemativ päföljd prövas, som lillämpas bl. a. iFrankrike, vissa stater i och som föreslagits som en försöksverksamhet avden s.k. (SOU 1977:23). Den altemativa påföljden går ikorthel ul på alt domstolen kan erbjuda den dömde all. som ett alternativ tilldet utmätta straffet såväl till fängelsestraff som lill straff enligt lillsynsdom,välja att underkasta sig behandling för silt missbruk enligl en i förväguppgjord behandlingsplan. För att kunna kontrollera atl behandlingen sköts bördrogfriheten kontrolleras. För den händelse den dömde allvarligt missköterbehandlingen bör straffet verkställas enligt domen. ställer sigvidare principielll positiv till tanken på att samhällstjänst efter modellfrån och skall ingå i vårt reaktionssysiem. Självfalletmåste påföljden utformas så att den kan anpassas till svenska förhållanden.Denna fråga bör därför bli föremål för närmare överväganden. Slutligen konslaterarlänsstyrelsen atl del är viktigt att åtgärder vidlas också mol den som begårförseelse av mindre allvariig art exempelvis vandalisering. Detta bl.a. för atlförebygga upprepningar. För sådana fall kunde del vara lämpligt med enpåföljdsform som ålägger vederbörande skyldighet atl städa upp efter sig elleratt på annat sätl göra rätt för sig. En annan tänkbar ålgärd vore atl där såär lämpligt låta vederbörande konfronteras med brottsoffret. För att dylikapåföljder skall fä avsedd effekt bör de sällas in i så nära anslutning lillförseelsen som möjligt. Enligl mening bör någon form avjourdomstolar inrällas. Även denna fråga bör närmare övervägas. Enligt isoleringsutredningen påverkar det förhållandet attpåföljden ungdomsfängelse avskaffas och unga lagöverträdare i stället dömstill tillsyns- Prop.1978/79: 212 157 dom eller i vissa fall lill fängelse inte nämnvärtförekomsten av avskild-hetsätgärder på kriminal värdens anstalter. Någon ökadförekomst är knappast länkbar. Någon nämnvärd minskning är inte heller alträkna med eftersom de ungdomar som enligt förslagel skall bli föremål förfrivård i stället för anslaltsvård i allmänhet inte torde tillhöra detklientel som f. n. kommer ifråga för avskiljanden. i vart fall inle långvarigasådana. Utifrån de inlressen ulredningen har att beakta finns ingen erinran molhuvudlankama i betänkandet. JO kan i väsentliga delar ansluta sig till de allmännaöverväganden utredningen har gjort. På några punkter ifrågasätter JO dockutredningens förslag, vilket knappast till alla delar framstår som nödvändigakonsekvenser av ungdomsfängelsepåföljdens avskaffande. JO understryker dockdet värdefulla i att utredningen lagt sig vinn om alt anlägga en övergripandesyn på päföljdssystemet. Det torde inle råda delade meningar därom all ungdomsfängelsepåföljdenär mogen att avskaffas. Redan det förhållandet att påföljden inte längreskiljer sig påtagligt från fängelsestraffet är nog för att motivera dessupphörande. lorde den framför alll vara av betydelse genom det sättvarpå den reglerar strafftiden. Samma resultat kan såsom utredningens förslagvisar uppnås på annal sätt. Utredningen har emellertid som grund för sinaställningstaganden lagt även en mot behandlingstanken principielll negativsyn. påminnande om den ger ullryck för. Det sägs vara enkonsekvens av principer som leder lill alt ungdomsfängelse avskaffas, all tvängsätgärderinom kriminalvården endast bör användas i syfte att tillgodose samhälletsintresse att förhindra eller molverka att de dömda begår nya brott eller attavhålla andra personer från alt begå brott. Således bör enligl utredningen densom är föremål för kriminalvård inte under hot om frihetsberövande tvångsvisunderkastas psykiatrisk vård, nykterhetsvård eller narkomanvård utan atl hanuppfyller de förutsättningar som i allmänhel gäller för sådan vård. JO anseralt kritiken mot behandlingstanken bör värderas med viss försiktighet och atlden knappast för så långt all man kan avvara ett inslag av, om nödvändigl, ocksätvångsvis genomförd behandling inom kriminalvården. JO anser atl den nyapåföljden tillsynsdom utgör en i allt väsentligt väl genomtänkt lösning päuppgiften att till någon del ersätta ungdomsfängelset med en frivärdspäföljd.JO anser vidare att villkorlig dom liksom bör reserveras för fall därdomstolen finner prognosen god och kan inte biträda förslag som innebär attpåföljden kan komma att tillämpas på ett slentrianmässigt sätl. JO godtar iövrigt i slorl utredningens förslag till konstruktion av påföljden villkorligdom men anser atl termen skyddstillsyn bör finnas kvar. ställer sig bakom den allmännaprincipen i utredningen att frihetsstraff för unga lagöverträdare begränsas istörsta möjliga utsträckning och ersätts med andra påföljdsformer. Över dekriminalvårdstekniska övervägandena och reformförslaget vilka icke primärtberör sjukvårdshuvudmännen avstår förbundet från att yttra sig. konstaierar alt utredningensfrämsta uppgift har varit alt försöka begränsa användningen av frihetsstraffför unga lagöverträdare och i stället vidga tillämpningsområdet förkriminalvård i frihet. Del förslag utredningen lägger fram i detta syftefrämst den nya påföljden tillsynsdom i olika former, med tyngdpunkten lagd påintensiv övervakning, villkorlig dom med övervakning resp. villkorlig dom medstödåtgärder saml vissa verkslällighetsätgärder vid förtida frigivningförefaller förbundet rimliga och realistiska med hänsyn lill att del här ärfråga om ur brottshänseende vanligen ganska starkt belastade ungdomar, somtidigare varil föremål för olika samhällsåtgärder på gmnd av begångna brott. 1978/79: 212 158 TCO vill ge ett vidgat kriminalpolitiskt perspektiv påutredningens förslag. Endast mycket begränsade effekter på kriminalitetensutveckling och omfattning i stort står all uppnå genom smärre förändringar inompåföljdssystemel. Rättsväsendet är ett dåligt slödinstrument vais effekter pä återfallsbrollslighetenär små och otydliga. TCO anser att de stöne socialpolitiska orsakema bakom kriminaliteienkommer i skymundan genom den snäva fokusering på rättsväsendets möjligheter somutmärker dagens deball. Mot denna bakgrund vill TCO att ytterligareansträngningar inleds att få lill slånd samlade insalser för all komma åt demekanismer som ligger bakom de ökande sociala problemen. Utredningens förslaghar i delta avseende en klar begränsning. Utredningens allmänna inriktning altinskränka på användandet av fängelsestraff ler sig däremot hell riktigt medtanke på vad som är känt om de allvarliga skadeverkningarna. Återfallssiffromaefter avtjänade längre straff visar att anstaltsvistelse varken har nägonavskräckande eller positiv inverkan pä de dömda. Positiva rehabiliteringsinsatserkan initieras men de begränsas av olikanegativa verkningar av straffet och är oftast svåra atl överföra till lidenefter frigivningen. För såväl samhällel som för den enskilde dömde är därför påsikt slora vinster att göra genom alt utrymmet att avtjäna påföljder i frihelvidgas. Naturiiglvis måste påföljdsystemet undergå förändringar i och med atlsamhällets värderingar av olika beteenden förändras. Påföljdema kan dock aldrigbli annat än ramar till etl myckel skiftande innehåll i verkställigheten.Enligt TCO:s uppfattning finns det därför ingenting som talar för alt fastareramar och större precisering av olika straff på det sätt utredningen föreslårskulle ge systemet siörre effektivitet. TCO vill i stället understryka att detytterst är effektiviteten i samhällets olika socialpolitiska insalser i vidmening inklusive stödåtgärder från kommunernas socialvård som skaparförutsättningar för en bra kriminalvård. När det gäller ersättningspåföljd förungdomsfängelse vill TCO framhålla som högst sannolikt att fängelse och inte frivårdspäföljderenligt utredningens förslag skulle bli följden för den kaiegori klienter som döms till ungdomsfängelse. Av allmänprevenliva skäl kommer domslolarnasannolikt i de flesta fall atl döma dessa ungdomar lill fängelse efiersom deoftast har en avancerad kriminalitet och flera andra lyper av frihetsberövandenbakom sig. Ulredningen föreslår att en ny påföljd, tillsynsdom, införs. Samtidigtlämnas elt förslag lill förändrad villkoriig dom. Den nuvarandeskyddstillsynen föreslås upphöra. TCO avvisar uiredningens förslag och anseratt man i stället bör förstärka den nuvarande skyddstillsynspäföljden. Genomkriminalvårdsreformen 1974 skapades förutsättningarna fören nödvändig utbyggnadav frivården i . Denna utbyggnad, som mer konkret innebar etl tillskollav frivårdstjänsleman och därmed av stöd- och behandlingsresurser, har först iår avslutats i och med genomförandet av den s. k. storstadsutredningensförslag. Under en har frivärdsdistrikten expanderal myckelkraftigt och fått uppleva hur en ny, oprövad kader av socialarbetare tillkommitoch börjat fungera. Utan stöd av någon särskilt anordnad introduktionsutbildningoch utan hjälp av centralt framtagna tillämpningsföreskrifter, vilka försenats,har många nya frivärdstjänslemän upplevt en osäkerhet i arbetet. introduceradesvidare en ny frivårdsförordning på ett sätl som väckte olust på många håll ochmot vilken bl. a. ST-vård reagerade under förhandlingar med statens förhandlingsräd.TCO vill således hävda alt frivården efter kriminalvårdsreformen i praktikeninte givits någon chans atl uppfylla statsmakternas förväntningar. Prop.1978/79:212 ,, , 159 skyddstillsynspäföljden ännu inte prövats på ett sätl somgör det möjligl all sakligl underkänna dess möjligheler alt verkabrottsförebyggande och sociall stödjande. TCO anser att övervakningen som denutövas vid påföljden skyddstillsyn i de flesta fall har en brottsförebyggandeeffekt och alt det är de positiva stödjande momenten i övervakningsarbetet som främsiverkar i den riktningen. TCO hade därför gäma sett att utredningen lagt framförslag om utökade sociala insatser. Således finns exempelvis behov av enförbättrad övervakarutbildning, fler familjevårdshem och fler behandlingshem.En rad insatser behövs vidare för stöd till organisationer och enskilda som kanhjälpa lill i frivårdsarbetet. TCO anser således att utredningens förslag tillnytt påföljdssystem bör avvisas. De grundläggande frägor som tangeras avutredningen bör bli föremål för belysning i ett brelt kriminal- ochsocialpolitiskt perspektiv. TCO har i sitt avlämnade yttrande översocialutredningens slutbetänkande (SOU 1977:40) förordat att en offentligutredning tillsätts med uppdrag att genomföra en omfattande översyn av lagenom beredande av sluten psykiatrisk vård i vissa fall. Denna bör - i enlighetmed vad TCO i detta sammanhang framhöll - också innefatta samtliga andralagbestämmelser som möjliggör kort- och långvariga frihetsberövanden iutrednings-, straff- och vårdsyfte. Målsättningen bör vara atl sådanabestämmelser skall finnas i så få lagar som möjligt, vara så enhetliga sommöjligt och så rättssäkra som möjligt. Utredningen bör behandla dengrundläggande frågan om begreppen vård och straff liksom frågan ompsykiatribegreppets avgränsning. Utredningen bör vidare framlägga förslag tillregler för hur de olika myndigheterna skall samverka när ansvarsområdenatangerar varandra i frågor av denna typ. Det blir i detta sammanhang naturligtatt också behandla relationema mellan bl.a. öppen social service,kriminalvårdens frivård, polisens verksamhet och andra berördasamhällssektorer. Av särskild vikt är att representanter för dem som äryrkesverksamma på fältet i detta sammanhang ges möjligheter alt komma tilltals. konstaterar att gemensamt föralla de av utredningen föreslagna påföljderna är att behandlingsideologin harförkastats. Enligt 4 8 kriminalvårdslagen skall kriminalvården främja denintagnes anpassning i samhället och i 10 8 i samma lag sägs att psykologiskoch medicinsk behandling skall ske under arbetstid såvida den intagne har behovdärav. Utredningen konstaterar att klienterna på kriminalvårdens anstalter ihögre grad än tidigare uppvisar multiproblembeteenden med grava missbrukssymlombelräffande alkohol och narkotika. Alt av detta dra slulsalser om att reducerabehandlingsinsatserna finner psykologförbundet anmärkningsvärt. Det självklaravore naturligtvis att kraftigl öka insatserna då det gäller den psykosocialasituationen. Den "behandling" som utredningen talar om är i själva verketingenting annat än en viss forma av social service i form av anskaffande avlivets nödtorft till klienterna i form av mat och uppehälle samt bostad. Någonbehandling i psykologisk mening förekommer endasi i undantagsfall inomkriminalvården på grund av bristen på personal med egenfiig behandlingskunskap.Förbundet finner också oroande att ingen psykologisk behandlingsexpertisknutits till utredningen. Förbundet är i och för sig positiv till enförlängning av en behandlingskedja i egentlig mening inom ramen för frivården.Detta kräver dock i motsats till vad utredningen föreslår en ordentlig satsningpå psykologisk behandlingsexpertis inom frivården. Vidare borde det hellerinte vara omöjligt att inom en tvångsorganisation, som kriminalvården ändåobestridligt utgör, ålägga klienterna ett behandlingsansvar vid t.ex. deföreslagna frivärdshemmen. Prop.1978/79:212 160 Att tvinga männsikor till alt bo på frivårdshem ulan atlkunna erbjuda behandling vore djupt olyckligt. Behovet av psykologiskbehandling är utomordentligt stort bland kriminalvårdsklienter och de fåpsykologer som verkar på områdei är överbelastade. En nödvändig upprustning avresurser härsken men den är otillräcklig. Det torde vidare bli problematisktatt bedöma klienternas kriminalitet subtilt till de föreslagna sex frivärdspåföljdernaså att dessa fär en verklighelsrelaterad innebörd. Åtminstone de som f. n. dömstill ungdomsfängelse skulle passera samlliga påföljder, utom lillsynsdom medintagning i anstalt, bara genom sin broiisbelastning. Förbundet hävdar såledesatt den individualpreventiva aspekten förtjänar framhävas på ett helt annatsätt än som kommit till uttryck i förslaget. Det får inte bli kriminalvärdensuppgift alt undandra sig etl behandlingsansvar på bekostnad avkontrollfunktionen. Domstolen bör ha rätt all vela alt ordentliga psykosocialaslöd- och behandlingsätgärder vidtas . Del är också i linjemed den kriminalvårdsreform som en enig riksdag tagit och som trädde i kraft såsent som . tillstyrker utredningensförslag att påföljden ungdomsfängelse avskaffas. Förbundet lillstyrker vidarede föreslagna ändringama i BrB som syftar till all begränsa användandet avpåföljden fängelse för samt reducera frihetsberövandetslängd i den mån fängelse utdöms. Förbundet ifrågasätter om inte åldersgränsenkunde höjas till . Förbundet instämmer i att samhällets insatser för atlavhålla lagöverträdare från fortsatt brottslighet i försia hand bör inriktas påpositiva åtgärder i syfte att komma lill rätta med sådana socialamissförhållanden som kan stå i samband med kriminaliteten. Förbundet uppfattaremellertid inte utredningens förslag som sådana positiva åtgärder. Utredningenhar undvikit att diskutera sociala missförhållanden och vad som skullekunna göras för att undanröja dem medan de föreslagna åtgärderna, främst dennya tillsynsdomen, inriktat sig på att hålla "offren" förmissförhållandena i schack genom kontroll och sanktioner. Denna snäva aspekt ären anledning till att förbundet avvisar utredningens slutsatser. Även av andraskäl vill förbundet avstyrka utredningens förslag i fråga om frivårdspåföljdernasutformning. Tillsynsdomen med sina olika föreskrifter, med placering i frivårdshemoch anstaltsvistelse som skärpning eller sanktion samt de tre olika typerna avvillkorlig dom med skiftande grad av frivillighet bildar ett snår där det ärrisk alt både dömande och verkställande organ trasslar in sig ordentligt. Deträcker sannolikt inle alt ge rätt att föra talan för atlåstadkomma en enhetlig lillämpning. Det är vidare föga troligt alt klienter ochallmänhet skulle kunna överblicka det hela och se ett logiskt sambandbrott-straff Etl sådant samband är en första förutsättning för en antagen allmänpreventiveffekl. Klientens känsla av godtycke och rättsosäkerhet kan bli betydande. Förbundetvill i första hand föreslå atl den nuvarande skyddstillsynen bibehålls men attdess verkställighetsformer följs med uppmärksamhet för att en stramare och mer enhelligpraxis skall åstadkommas. En väsentlig faktor i sammanhanget är att denutbyggnad av frivården som kriminalvårdsreformen bl. a. siktade till och somskulle göra kriminalvård i frihet till elt hållbart altemativ till fängelsetförst fullbordats. Den stora grupp frivårdare som nyrekryterats, inteminst i storstäderna, måste få tid på sig att stabilisera sin verksamhet. Detär viktigt att ge organisationen arbetsro och inte hela lidenutmönstra och ändra. Den starkt försummade assistentutbildningen måsterepareras. Rejäla satsningar måste också göras på övervakarutbildning,fritidsverksamhet och familjevård. 1978/79:212 r J 161 en översyn av påföljdssystemet anses behövlig tillstyrkerförbundet atl en ny utredning får detta uppdrag och får god tid på sig. Endialog med fällar-betarna inom kriminalvård och socialvård skulle varaintressant som omväxling till alla teoretiska resonemang. Som underlag fördiskussioner om del s. k. allmänpreventiva värdel hos olika påföljder kan man ocksätänka sig enkätundersökningar inom olika befolknings- och yrkesgrupper som bl.a.visar vad "folk i allmänhet" tror om de olika påföljdernas innehåll.Det är möjligt att man t.ex. skulle finna alt skyddstillsyn h;ir en myckeldiffus framtoning vilket då kunde anses bidra till låg allmänpreventiv effekt.En återgång lill den typ av villkorlig dom med övervakning som ger anstånd medverkställighet av utdömt fängelsestraff kan eventuellt göra det lättare atluppfatta vad man riskerar genom att bryla mol villkorel för anståndet. Mankunde också diskutera att verkligen göra villkorlighelen lill en avlalsfrågamellan den dömde och rätlen. Att som låla rätlen avgöra vad som är bäst förden dömde över huvudet på honom kan vara en dålig start förövervakningsarbetet. De flesta lar skyddstillsynen som en rättighet, nägra som ellpålvunget ont. Låt vara att de flesta skulle välja villkorligt anstånd framförall avtjäna fängelse - förfarandel skulle i alla fall klargöra vad alternativetär. I della sammanhang bör också problemet med behandlingsinslaget iövervakningsarbetet kunna diskuteras utan skygglappar. Ulredningen har gjortdel lätt för sig genom att i knapphändiga och standardiserade motiveringaransluta sig till "frivilliglinjen" dvs. kriminalvårdstvångel gör hallefter föreskriften om konlakfrekvens och kontaklsätl. Bland annal är detönskvärt alt övervakarna arbelar på att motivera klienten för exempelvisnarkomanvård och man kan tänka sig vissa lättnader i kontaklskydligheten vidvistelse på behandlingshem e.d., men att öppet ställa villkor i dessa avseendenär full. Del resonemang som ulredningen för om skillnader mellantvångsåtgärder som "tillgodoser samhällets intresse alt förhindra ellermotverka att de dömda begår nya brott" och sådana som "syftar till atli den dömdes egel iniressse förändra hans sociala situalion" är akademisktoch långsökt.