prop · G20311 · 1978-12-31 00:00:00 — Omen kurator på en rättspsykiatrisk klinik företar motsvarande åtgärd i sintjänst och överlämnar en handling tUl en där intagen patient och i intygbekräftar överlämnandet, bUr det enligt lagrådsremissen fråga om stämningsmannadelgivning.Slkillnaden består i att det intyg sjuk-huskuratom skriver om att handlingen överiämnatstill patienten icke har samma bevisverkan som motsvarande intyg utfärdat avkuratom vid den rättspsykiatriska kliniken. Fri bevisprövning råder beträffandefrågan om delgivning ägt ram. Det är icke sannolikt att intygen kommer att av myndighetematillmätas olika verkan utom just i det fall att den sökte vägrat att över huvudmotta handlingen. Medlagrådsremissens förslag tiU ny lydelse av 24 § bUr särskild postdelgivning irealiteten en specialform av stämningsmannadelgivning. Intyget avposttjänstemannen som verkställlt särskild postdelgivning har exakt sammakaraktär som ett intyg utfärdat av stämningsman eUer av exekutiv tjänstemanunder hans arbete hos kronofogdemyndigheten. Om posttjänsteman, stämningsman eUerpoUsman har utfärdat det bevistryggande intyget om handlingens överlämnande kanknappast tilläggas vikt ur systematisk synpunkt. De har alla samma befogenhetatt, i fall då den sökte vägrar motta handlingen, intyga att handlingenöverlämnats tiU denne. Att särskild postdelgivning bibehålles som en särskildhuvudform för delgivning kan blott förklaras av de historiska förhållandenunder vilka de olika formema för delgivning vuxit fram. Ioch för sig vore önskvärt att 3 § omredigerades - utöver vad lagrådet nuföreslår - i syfte att uppnå större systematisk reda. Med den begränsademålsättningen i detta lagstiftningsärende blir det dock ej aktuellt med någonstörre omläggning. Lagrådsremissenger intryck av att vara speciellt inriktad på att lösa problem somsammanhänger med delgivning av kallelser tiU förhandling. Till sådan blir oftaflera personer inkallade. Om någon icke kan komma, måste vanligen förhandlingeninställas. Det är därför av praktisk betydelse för myndigheten att relativtsnabbt kunna överblicka om kallelse delgivits alla berörda och om föratsättningarför förhandlingens hållande därmed föreligger. Det är med andra ord framför aUtsituationen vid de allmänna underrättema som departementschefen har i sikte.När det gäller en allmän delgivningslag torde emellertid ett vidare perspektivböra anläggas. Av alla delgivningar som företas i Slverige torde desom gäller kaUelser till muntlig förhandling vid underrätt utgöra en numerärtbegränsad del. Prop.1978/79:11 183 vuddelenav delgivningsarbetet i landet utgår från förvaltningsmyndigheter av olikaslag. Inte minst inom taxerings- och uppbördsväsendet spelar delgivning roll. Inom förvaltningen gäller delgivningen oftast handlingar som utväxlasunder det i huvudsak skriftliga förfarandet samt slutliga beslut. Dessa senarekan ofta bli föremål för delgivning; se förvaltningslagen (1971:290) 18 §första stycket in fine. Remissyttrandenai bilaga 2 ger icke någon mera överskådlig bild av förvaltningens behov på delgivningsområdet.I åtskilliga yttranden redovisas dock synpunkter av stort intresse från vissaadministrativa fält. i omtalar de godaerfarenheter man hos dess taxeringsavdelning och hos lokal skattemyndighethaft av särskild postdelgivning. Deovan återgivna reflexionerna föranleds av lagrådsremissens förslag att i lagförbehålla domstol delgivningsformen särskild postdelgivning. Närdelgivningslagen tillkom 1970 som en för rättegång och förvaltning gemensamlagstiftning på området, hämtades reglema om särskild postdelgivning från vadsom då gällde inom det verksamhetsområde som styrdes av rättegångsbalkensregler. Departementschefen förklarade att han fann det lämpligt attdenna delgivningsform fick en mera utbredd användning. Han ansåg detemellertid då icke möjligt att låta alla myndigheter bruka denna form, utanmyndighets befogenheter härtill gjordes beroende av särskilt beslut av Kungl. Maj:t.Framför allt torde det ha varit hänsynen till postverkets möjligheter attverkställa denna delgivning som gjorde en viss återhållsamhet nödvändig. 1970:13 s. 99 och 124. Erfarenhetenhar nu visat att det alltjämt är främst tingsrättema som utnyttjar denna formför delgivning. Länsstyrelserna svarar endast för en mindre del, , av försändelsemasom blir föremål för särskild postdelgivning. Av postverkets remissyttrande idetta lagstiftningsärende fiamgår att verket ej motsätter sig delgivningsformensbibehållande. , som önskar ökad ersättning för sitt arbete medsärskild postdelgivning, framhåller vidare att postdelgivningen även efter enhöjning av ersättningen till posten torde komma att ställa sig avsevärtbilligare än stämningsmannadelgivning. Som det remitterade förslaget ärutformat, skulle denna senare bli enda möjliga altemativet i de fall då ordinärdelgivning ej ger resultat och myndigheten ej får braka särskild postdelgivning.Det dyrare stämningsmannadelgivandet skulle alltså behöva anlitas. Idetta läge borde ligga närmare till hands att i stället uppmuntra till ökatnyttjande av särskild postdelgivning. Utifrån sett ter det sig som en praktiskanordning att posttjänstemän, som i alla fall har att besöka de flesta personersbostäder en gång , därvid i rimlig omfattning också ombesörjer attförsändelse kommer bestämd adressat personligen tillhanda. Delgivningsformenseffektivitet har ifrågasatts, enär många av de sökta ej är tillgängliga ibostaden vid tiden för brevbärarturema. 1978/79:11 184 synesicke böra medföra att delgivningsformen avskaffas utan snarare leda till attdess brak i administrativ väg begränsas till fall när den sökte kan förväntasvara anträffbar i sin bostad d.l brevbäraren kommer. Den naturliga utvecklingenär att alla myndigheter får tiUgång till delgivningsmetoden och uppmanasanvända den i stället för stämningsmannadelgivning, när den kan antas varaeffektiv. Som nämnts framgår av vissa remissyttranden att särskild postdelgivningnyttjas med gott resultat av olika förvaltningsmyndigheter. Det bör icke ifrågakommaatt beröva dessa detta hjälpmedel i deras verksamhet. Postfullmaktenär ett dokument vari en person bemyndigar en annan att för hans räkning frånposten uthämta till honom ställda försändelser. Fråga har uppkommit huravidafullmakten också innefattar behörighet för fuU-maktshavaren att förfullmaktsgivarens räkning motta den uthämtade försändelsen på sådant sätt att fuUmaktsgivarenblir delgiven försändelsen enligt vad som anges i 19 § DL. Denna fråga harbesvarats jakande av regeringsrätten i rättsfallet RÅ 1973 ref. 42 och nekandeav högsta domstolen i rättsfallet NJA 1975 s. 193. Enligt departementschefenskall avgörande vara när fuUmaktsgivaren själv mottagit försändelsen. Medtillämpning av principen om fi*! bevisprövning bör man emellertid utgå frånatt, om inte någon omständighet pekar i annan riktning, fullmaktsgivarenmottagit försändelsen som fullmaktshavaren avhämtat den.Departementschefen anser att genom dessa uttalatiden och genom ett tilläggtill 19 § avseende ett annat spörsmål lagstiftarens ståndpunkt kommit till tiUräckligtklart uttryck för att man skall uppnå en enhetlig rättstillämpning. Enligtsvensk rättsuppfattning torde emellertid gäUa att sedan väl en lag stiftats ochdess tillämpning anförtrotts vissa myndigheter - domstolar eller andra -lagstiftaren icke kan ingripa i tolkningsfrågor och genom uttalanden föreskrivahur en lagregel skaJI tolkas. Önskar lagstiftaren en annan tiUämpning av ettstadgande än den som blivit rådande i behörig myndighets praxis, måstelagstiftaren ändra regeln. Han har då tillfälle att till denna ändring knytauttalanden som styr rättstillämpningen i önskad riktning. justitieutskotthar uttalat sig i denna riktning (JuU 1976/77:15 s. 6). Iförevarande fall föreslår departementschefen icke någon ändring i den regel i19 § första stycket DL om vstfs tolkning är fråga. Däremot föreslår han etttillägg till paragrafen som inte avser fullmaktsfallet utan en närbesläktadfråga. Tillägget tar sikte på (Jet fall att någon kvitterar postförsändelsegenom egen underskrift men låter ett bud avhämta försändelsen. Ävenom godtar tiUägijet och ansluter sig tiU departementschefensuttalanden i lagrådsremisscm om tolkningen av 19 § torde, med 1978/79:11 185 hänsyntiU vad ovan anförts, den av departementschefen förordade tolkningen intebinda den fortsatta rättstillämpningen. Omden önskade enhetligheten i rättstillämpningen skall nås, torde någonjusteringav 19 § första stycket icke kunna undvikas. Om man accepterardepartementschefens förslag till lösning av sakfrågan, kan detta ställningstagandelämpligen markeras genom att man i första stycket efter "den som sökes fördelgivning" inskjuter ordet "själv". Om delgivning skall ske meden juridisk person får ordet själv försfås så att det syftar på någon fysiskperson, som exempelvis i egenskap av firmatecknare har rätt att företräda denjuridiska personen och som har mottagit försändelsen. Det i lagrådsremissenföreslagna nya Qärde stycket kan därefter införas i första stycket som en andramening och knyta an till första meningens slutord om att handlingen kommit densökte till banda. Denna andra mening skulle då få följande lydelse: "sökte kvitterat postförsändelse som hämtats av bud, skall den anses hakommit honom till hända försändelsen'hämtades." Genommeningens placering markeras att fråga är om en bevispresum-tion. Den avsericke delgivning i termens tekniska bemärkelse utan innehåUer en legalpresumtionför att budet lämnar försändelsen vidare till mottagaren som denavhämtats på posten. Lagrådetföreslår att 19 § första stycket avfattas i enlighet med vad nu sagts och att iföljd härav något nytt Qärde stycke ej fogas till paragrafen. Iparagrafen föreslås att varje polismyndighet skall förordna stämningsmän tilldet antal som behövs i polisdistriktet. Av uttalandena i lagrådsremissenframgår att polismyndighetens uppgift enligt den nya ordningen bl. a. skall bliatt prioritera mellan dem som ansöker om stämningsmannadelgivning, därvidpolismyndighetens bedömning av varje ansökans angelägenhetsgrad skall varavägledande. Denna skall sålunda fungera som ransoneringsmyndighet beträffandestämningsmännens tjänster. Utgångspunkten härvidlag måste vara att behovet av stämningsmannatjänsterberäknas komma att överskrida tillgången därpå. Omden i paragrafen föreslagna regeln följs, synes någon bristsituation ej kunnainträda annat än vid tillfällig anhopning av delgivningsuppdrag. Det ärpolismyndighetens skyldighet att tillse att det alltid finns ett tillräckligtantal stämningsmän i distriktet. Departementschefen räknar med att huvudpartenav delgivningama skall kunna ombesörjas av stämningsmän, vilka knyts tillpolisdistrikten som tjänstemän eller uppdragstagare. böralltid kunna som uppdragstagare förordna så många stämningsmän att det i olikalägen förefintliga behovet blir täckt. 13 1978/79. Prop.1978/79:11 186 Avskäl som har anförts vid 3 § tredje stycket föreslås att regeln i dennaparagrafs första stycke om bevisvänJet av posttjänstemans intyg bryts ut tiUett nytt andra stycke av följande lydelse: "Vidsärskild postdelgivning har intyg av tjänsteman vid postverket sådant vitsordsom anges i första stycket." Dennaändring föranleder att andra meningen i första stycket bör få följandelydelse: "Samma vitsord tillkommer intyg av publicus och intyg avnämndeman i tingsrätt vid delgivning för tingsrättens räkning." Vidareblir andra stycket paragrafens tredje stycke. Iparagrafen föreslås den ändringen i förhållande till vad nu gäller att endastintyg som stämningsman utfärdar i tjänsten skaU få den absoluta bevisverkansom paragrafen tillskapar för vissa slag av intyg. Med att stämningsman görnågot i tjänsten torde förstås att han agerar i ett delgivningsärende som hanerhållit av vederböremde polismyndighet. Bakom förslaget ligger en önskan fråndepartementschefens sida att motverka partsdelgivning. Denna anses urjämställdhetssynpunkt motbjudande, därför att den tillåter enskild, somutnyttjar denna möjlighet, att få till stånd delgivning snabbare än vad somsker när delgivning ombesörjes av myndigheterna i den tågordning dessatillämpar. Kostnaden för den störte snabbheten befaras vidare i vissutsträckning komma att övervältras på den motpart som kan bli skyldigatt betala kostnadema i förfarandet. Rättentill partsdelgivning regleras i 2 § DL. Sådan delgivning hänför sig alltid tiUett ärende hos myndighet. Häratöver har enskild behov av att kunna delgivahandlingar, t. ex. uppsägning av avtal av skilda slag, överlåtelser osv., iprivata rättsförhållanden utanför myndigheterna med annan enskild; se t. ex. 8kap. 8 § JB. Det iir då fråga om privat delgivning. Lagrådsremissenssyfte är bl. a. att bringa partsdelgivning och privat delgivning, i den mån densker i form av stämningsmannadelgivning, under det allmännas kontroll. Detuppnås genom att stämningsmannadelgivningen - bortsett från vissa specialfall- göres till en gren av polisverksamheten och polismyndigheten i varjepolisdistrikt får till uppgift att besluta om stämningsmannadelgivning i varjesärskilt fall. Såväl myndigheter som enskilda skall sålunda sända sina önskemålom stämningsmannadelgivning till polismyndigheten i polisdistriktet som ensamär behörig att fördela stämningsmännens tjänster. Tanken är bl.a. att partskall avstå från att begära att själv få ombesörja delgivningen, om bifall sådan begäran blott innebär att parten får gå till polismyndigheten för attbegära stämningsmannadelgivning och där ställa in sig i den kö som antas skolauppkomma. Han kan då befara att bli placerad längre ned i kön än myndighe- 1978/79:11 187 tenskulle blivit om denna själv överlämnat delgivningsuppdraget direkt till polismyndigheten.Parten kan sålunda riskera att hans begäran att själv få delge får motsatteffekt i förhållande till vad han önskat. Detär icke lagrådets uppgift att granska hur ett till lagrådet remitterat regeringsförslagförhåller sig till de i regeringsdeklarationen fastlagda principema t. ex.grandsatsen att byråkratiseringen av vårt samhälle måste brytas och kraftfullainsatser göras mot krångel och onödig centralstyrning (se prot.1976/77 nr 7 s. 41). Däremot måste beaktas hur den föreslagna omläggningeninverkar ur privaträttslig synpunkt på de enskildas rättsställning. Möjlighetenatt tillgodonjuta den i bevishänseende exklusiva effekt som stämningsmans intygnu ger är en förmån som samhället tillhandahåller de enskilda genom reglema iDL. Det har betydelse i ett stort antal rättsliga sammanhang för den enskilde,såväl då fråga är om partsdelgivning som när det gäller privat delgivning, attkunna snabbt få ombesörjt delgivning genom att hänvända sig till stämningsman.Under remissbehandlingen har framkommit att den nuvarande ordningen då enskildkan, utan att i varje särskilt fall inhämta myndighets tillstånd, fritt anlitastämningsman för att få bevis om att viss handling delgivits annan spelar stor roUinom vissa delar av rättslivet, icke minst i hyresförhållanden. Ett förlångsammandeav delgivningen kan enligt remissinstansema i många rättsliga situationer leda tiUrättsförluster av olika slag som exemplifieras i deras yttranden. Såväl Malmötingsrätt som har betonat smidigheten och effektiviteteni nuvarande ordning som de därför önskar bibehålla. Vinstenför det allmänna av att, som föreslås, tvinga in alla delgivningsärenden iett byråkratiskt ansökningssystem synes ej motsvara den icke oväsentiigaförsvagning av enskilds rättsställning som förslaget medför. Om, somframhållits vid 23 §, polismyndigheten fuUgör sin skyldighet att förordnastämningsmän i behövligt antal, bortfaller argumentet att enskilda skulle ikön hos stämningsmännen komma före myndigheter som har mera angelägna delgivningsärendenän de enskilda. Någon sådan kö skall överhuvud icke uppkomma, ompolismyndigheten tillser att det finns så många stämningsmän att såvälmyndigheters som enskildas behov täcks. Detandra argumentet gäller kostnadsfrågan. Det anses vara att befara att på densvagare parten i ett avtalsförhållande övervältras sådana oskäligt stora delgivningskostnadersom kan uppkomma vid t. ex. privat delgivning. Om sådana förhållandenföreligger, synes de kunna bemästras på samma sätt som skett för annat liknandefall i 18 kap. 8 § andra stycket RB. Där föreskrives det att ersättning för inkassoåtgärdutgår enligt regeringens bestämmelser. I dessa föreskrifter - se KK 1974:811 -anges visseriigen nu att ersättning skaU utgå för hela delgivningskostnadenmen hinder möter ej för regeringen att ändra denna föreskrift och maximera detbelopp som får utdömas som ersättning. Likartade regler kan vid behov införaspå andra områden, t. ex. inom hyresrätten. 1978/79:11 188 Intettyder på att den föreslagna stämningsmannaorganisationen med poUsmyndighetensom huvudman skulle märkbart försvagas därför att det lämnades en fri sektorför stämningsmän att utanför tjänsten syssla med delgivning. Däremot är dettydligt citt genom den tidsförlust, som uppstår genom delgivningsärendenasobligatoriska kanalisering över polismyndigheten, enskilda i vissa fall kanlida kännbara rättsförluster i förhållande till vad som skuUe bli fallet ommöjligheten för enskild att direkt anlita stämningsman bevaras. Tilläggaskan att det kan vara ovisst om departementschefen uppnår det av honom önskaderesultatet genom den föreslagna lagändringen. Departementschefen villvisserligen å ena sidan att de enskilda skall nyansera sitt val av delgivningssättefter de regler som gäller för myndighetema men finner å andra sidan att denenskilde icke är bunden vid de delgivningsformer som omtalas i 3 § DL. Det är därföiej så lätt att dirigera dem som är i behov av snabb delgivning till vissa delgivningsformer.Försvårar lagstiftaren avsiktligen enskilds begagnande av stämningsmannadelgivning,kan denne tänkas övergå till andra metoder fcir delgivning. Han kan exempelvisbegagna stämningsmannen som bud. Dennes intyg får då visserligen ej detbevisvärde som denna paragraf ger vissa intyg om delgivning, men bristen kankompenseras. Den enskilde kan välja att bruka två stämningsmän att utföra ettoch samma delgivningsuppdrag, dvs. metoden att överlämna handlingen i närvaroav vittne, vilket sätt departementschefen omnämner. Stämningsmannadelgivningensexklusivitet framträder först då den sökte vägrar att överhuvud mottahandlingen. Det bör också hållas i minnet att fri bevisprövning råder på delgivningensområde. Myndighetema kan antas komma att som bevis godta ett intyg av envälrenommerad stämningsman, även om intyget ej utfärdats i tjänsten. Underhänvisning till det anförda föreslår jag att 24 § inleds med följande ord: "SomfuHt bevis att delgivning har skett på sätt som anges i intyget gäl ler intyg av stämningsman samt intyg som i tjänsten utfärdas av tjänsteman vid svensk utiandsmyndighet, åklagare " etc. ÖvergångsbestämmelsemaBrunnberg, och : Syftetmed övergångsbestämmelsen vid 2 är enligt motiven att göra det möjligt förstämningsmän som har förordnats av länsstyrelse att efter ikraftträdandetslutföra delgivningsuppdrag som de har mottagit . Det tordedäremot inte vara meningen att de skall åta sig nya uppdrag. Avsikten tordevidare vara att intyg som efter ikraftträdandet utfärdas av sådan stämningsmanvid delgivning med stöd av övergångsbestämmelsen skall ha den bevisverkan somanges i 24 §, även om delgivningen inte utförs i tjänsten. På grand häravföreslås att övergångsbestämmelsen ges följande avfattning: Prop.1978/79:11 189 "Avlänsstyrelse förordnad stämningsman får till utgången av slutföra delgivningsuppdragsom han har mottagit före ikraftträdandet. I fi-åga om intyg som stämningsmannenhärvid utfärdar gäller 24 § i sin äldre lydelse." Därestvad jag förordat om att stämningsman skall fortsatt äga utföra stämningsuppdragäven utom tjänsten ej vinner beaktande, ansluter jag mig till vad lagrådetsövriga ledamöter anfört beträffande övergångsbestämmelsema. 1 utsökningslagen, lagen omutmätningsed, växellagen, checklagen och lagsökningslagen finnsspecialbestämmelser om delgivning, som innebär att enskild part har en ovillkorligrätt att själv ombesörja sådan. Anledningen till att dessa bestämmelserinförts i lagstiftningen är uppenbarligen att man velat tillgodose detsärskilda behov av snabb delgivning som kan uppkomma i fall som avses i nämndalagar. föreslås att denna frihet att välja delgivningssätt skaU avskaffas. Konsekvensemahärav är föga belysta i remissprotokollet. En föratsättning för att förslagenskall kunna godtagas är att även i fortsättningen snabb delgivning kanåstadkommas, då behov därav föreligger. Vi anser oss kunna utgå ifrån att dennaföratsättning kommer att bli uppfylld genom att den enskilda parten fårtillstånd enligt 2 § DL att ombesörja delgivningoch genom att polismyndigheten vid stämningsmannadelgivning beaktar behovet avskyndsam handläggning. På grand härav vill vi inte avstyrka de nu ifrågavarandelagförslagen. nu föreliggande fem lagama - utsökningslagen, lagen om utmätningsed, växeUagen,checklagen och lagsökningslagen - har enskild part i ett antal förfaranden, sompräglas av särskild skyndsamhet, tillerkänts en oviUkorlig rätt att självombesörja delgivning. Denna föreslås nu borttagen. Omdessa bestämmelsers allmänna bakgrand kan följande antecknas. Enligt gamlarättegångsbalken gällde att käranden hade att själv delge svaranden stämning itvistemål. Enligt 33 kap. 4 § nya i dess ursprungliga lydelseinfördes fr. o. m. 1948 motsatt ordning; delgivning i rättegång - inklusive avstämning - skulle i princip ske genom rättens försorg. Lagrammet föreskrevatt, om parten begärde att själv få ombesörja delgivning, rätten skuUe pröva omså kunde ske. Bestämmelsen har sedermera överförts oförändrad till 2 § DL. 1978/79:11 190 deansågs det nya stadgandet i 33 kap. 4 § RB ej kunna tillämpas i växel-ochcheckmål och ej heller i lagsökningsärenden och i ärenden om utmätningsed. Denuvarande särreglema tillkom därför för att garantera den enskilde tillfälleatt själv åstadkomma en snabb delgivning. 1lagrådsremissen berörs överhuvudtaget ej de skäl som föranlett den nuvarandesärregleringen, som omprövades av lagstiftaren och då befannsböra bibehållas (prop. 1970:13 s. 122). Någon prövning om denna rätt förenskild att delge nu kan utan att de intressen skadas för vilkas tiUgodoseendereglema tillkommit synes ej ha skett. Iremissmyndigheteraas yttranden har denna fråga inte fått en allsidig belysning.Sannolikt på grand av promemorians uppläggning har dessa inte funnit anledningatt närmare ingå på saken. Underangivna omständigheter anser jag mig sakna nödigt underlag för en prövning avlagförslagen. Några av de berörda processartema är så speciella, att det förett ställningstagande fordras en sakkunnig belysning av skyndsamhetskravetsbetydelse. Jag anser mig därför ej kunna tillstyrka lagförslagen. Därestman anser sig kunna bortse från kravet på elementär utredning, får jag för framföra följande synpunkter på de olika lagförslagen. Processlberedningen (SOU 1944:10 s. 262) fann skyndsamhet varanödvändig i växelmål. Denna uppfattning godtogs vid rättegångsreformensgenomförande. Enär delgivning av stämning är villkor för avbrytande avväxelpreskription, ansågs kärande, som själv vill ombesörja delgivning, alltidböra vara berättigad därtill; se härom prop. 1946: 39 s. 24. Samma ståndpunktintog departementschefen vid tillkomsten av 2 § DL. Förevarande bestämmelse iväxellagen som ger parten obetingad rätt att delge själv om han begär det fannhan böra gälla även i fortsättningen (se prop. 1970:13 s. 122). Bakgrandentill dessa lagstiftarens ställningstaganden är att söka i konventionen omgemensam växellag. Enligt art. 17 i annex II tiUdenna konvention tillkommer det att i sin lagstiftning fastställa deomständigheter, som medför att preskription av växelfordran som svensk domstolhar att pröva avbrytes eUer icke löper. har sålunda fåttfrihet att lagstifta i detta ämne. Emellertid har i samma artikel övriga kontraherandekonventionsstater givits rätt att bestämma under vilka förutsättningar de viUtillerkänna sådana, i detta fall enligt svensk rätt, preskriptionsavbrytandeomständigheter betydelse.